Cordon Mascarello | Gore-ljudje Zbornik svobodne Slovenije/G-L: Slovenski andinizem torek, 27. december 2011, ob 05:29, Boris Štupar, ogledov: 2032 Zbornik svobodne Slovenije 1973/1975 - Jure Skvarča: Iz dnevnika XI. slovensko-argentinske odprave na južni celinski led 1973 Pod okriljem Slovenskega planinskega društva v Argentini in bariloškega Club Andino Bariloche si je XI. Slovensko-argentinska odprava na Južni celinski led 1973 izbrala za svojo dejavnost pogorje Mascarello. Razteza se severozahodno od jezera Viedma na severu pa vse do daleč v zemljo zaritega zaliva Moyano na jugu. Mario Serrano, 26 let, orožniški poročnik, slovenskim planincem znan gornik iz prejšnjih slovensko - argentinskih ekspedicij na patagonski jug. Z bratoma Skvarča je opravil več prvenstvenih vzponov, med drugimi Cerro Campana, Cerro Cristal, Cerro Boy, Cerro Casique in bil tudi avtorjev tovariš v argentinski odpravi na Mt. Everest v Himalaji l. 1971. Edward Kornais, 25 let, Litvanec, strojni mehanik na tovornih ladjah. Leta 1967 se je vzpel na Cerro Chimbay 5.500 m v Nevada del Aconquija v Peru; leta 1968 opravil poskus na Cerro Murrallon in Cerro Campana; leta 1970 pa poskus na Cerro Adela. Osvaldo Troiani, 41 let, predsednik Kreditne posojilnice v Villa Tessei, član Slovensko-argentinskih odprav 1966 in 1968. Gregor Ahčin, 42 let, krojač za usnjeno konfekcijo, foto in filmograf odprave. V Sloveniji in Švici je opravil več vzponov in bil član slovenske odprave na Cerro Mellizos 1965. Jurij Skvarča, 31 let, inženir za elektroniko, vodja odprave. a) prvenstveni vzpon na glavni vrh gorske verige Mascarello 2.600 m, severno od fjorda Moyano in zahodno od jezera Viedma; b) raziskovanje možnih dostopov na Cerro Moyano. Z dveh smeri ugotovljen dostop na Cerro Mascarello 2.600 m in prvenstveni vzpon nanj dne 22. januarja 1973, naveza Jurij Skvarča — Mario Serrano. Od 27. decembra 1972 do 1. februarja 1973, skupaj 37 dni. Daleč na obzorju, v dozdevno neizmernih višavah se leskečejo v vzhajajočem soncu beli vrhovi. Pod njimi se sivo pregrinjalo izgublja v ravnino Tihega oceana, kot da nastavlja podnožje gorovju. Skrivnostno se ob sončnem zahodu razlije čez te vrhove rdeča luč z neba. Tako prične naš letošnji Sreda, 27. decembra 1972 Tretja ura zjutraj. Nebesni mežnar še ni pogasil svojih kresničk, tudi še ne začel odgrinjati orjaškega jutranjega žara. Mali Citroen je zato komajda zaznaven pred durmi. Motor mu brni v nočno tišino prav kakor dobro nakrmljen konj, ko hrzajoč nestrpno čaka na kočijaža, da odrine že enkrat s svojo vse do strehe natrpano planinsko-ekspedicijsko kramo. Z Mariom sva nared. Čeprav utrujena od pehanja preteklih dni s pripravami za dolgo pot, naju vendar že zajema znano mrzlično zavzetje, ko se človek podaja dolgo snovanim in težko pričakovanim doživetjem naproti. Če bi kdo malo pobrskal med najinimi optimističnimi navdihi, bi mogel sem pa tja zalotiti kako sramežljivo skrivajočo se zaskrbljenost: Pot je dolga, čez 3.000 km dolga tja do mesteca Calafate ob velikem Argentinskem jezeru; avto majhen in ne eden naj odpornejših; ceste — no ja, ceste, kaj bi o njih govoril! Patagonske ceste pač, svojevrstna stvaritev, ki ponekod še dolgo ni cestam podobna. Vsaj ne civiliziranim cestam. Da pa je zato bolj romantična taka pot, mi je nekdo zatrjeval. Že res, romantična pa, romantična. Nič ne rečem. Posebno če spadajo k romantiki pojavi kot na primer oblaki prahu, patagonskega prahu, ki je vse kaj drugega, kot to, kar mi za prah velevajo moji otroški spomini iz naše stare Evrope. Argentincu bi še na misel ne prišlo, da bi temu rekel prah — polvo. Tierra — zemlja mu reče, kar pa spet zavaja človeka v napačne predstave, čeprav v jedru drži, da je ta prah zemeljski prah, iz zemlje zvetran. Od kod pa naj bi sicer bil! Daleč naokrog ni prebite gore, ne kakega kamnoloma, ne vsaj kake poštene skale, ki bi jo erozija prašila. A kadar slišim kaj o zemlji, vidim grude mastne, črne rodne zemlje na zorani njivi. Saj zaradi mene je lahko tudi rjava, lepo siensko zapečena, če že ni zmeraj črna. O črni pa pravijo, da je bolj rodovitna. Že mogoče, a kaj jaz vem. ki žal nisem poljedelec. Vsekakor ne morem imeti za zemljo to, kar nam bo med potjo patagonski veter nasul v avto, v motor, v prtljago, opremo, v ušesa, oči, usta, grlo, nos, pljuča, želodec — skratka povsod in v vsak najskrbneje zakrit in zavarovan kotiček, skozi še tako zatesnjeno špranjo. In povsod za samo zgago. Ne, take nadloge res ne morem istovetiti z dobro zemljo, zmeraj in povsod dobro, simbol rasti, rodovitnosti, življenja! Tej prašni romantiki druguje potem gramoz. Ti ljubi Bog! Če le pomislim nanj, že slišim butanje kamenja pod avtom, nad avtom, v avto desno in levo, slišim žvenketanje razbitih stekel, in še kaj hujšega, čutim pretreseno drobovje vse tja do srca. Taka je ta gruščasta romantika, ki se vije skozi romantično nenaseljene sto in stotine kilometrov vetrovne pokrajine. Če bi se vsaj kdo spomnil in postavil sem pa tja kako avtomehanično delavnico. Vsaj to, in pa seveda prav tam, kjer se nam bo morda naš mali Citroen kaj puntal. Pa še tega ne! Še dobro, da bo šel za nama Edvard s svojim Fiatom in drugo polovico prtljage v njem. Z njim pride tudi Osvaldo. Drug drugemu bomo lahko v pomoč, če bo treba. Zdaj pa je že skrajni čas, da poženeva in se zakadiva v to najino romantiko. Kar dobro sva do desetih dopoldan zmogla prvih 700 km do Bahia Blanca, čeprav motor nekaj prha. Tu žive Mariovi starši. Kakšno izvrstno kosilo nam je pripravila mama! Prilegla bi se tudi podobna večerja, ki nama jo ponuja. A komaj smo odložili žlice, se že trpava v avto. Pot se vleče skozi provinco Buenos Aires med nasadi žita, sončnic, koruze, med travniki z žico okoličenimi, kar ureja kolobarjenje paše in seveda tudi posest. Črede goveda, po večini izbranih pasem, slikovito naseljujejo to zemsko širjavo. Celo od sonca obeljena okostja poginule živine kakor da spadajo v podobo te narave. Naš mali Citroen še kar veselo dirka skozi to pampsko življenje do Viedme, glavnega mesta province Rio Negro in še naprej proti Trelewu. Nad enoličnost neskončne ravninske ceste se začenja spuščati oblačno nebo. Motor nekaj protestira. Kaj neki mu je! Tudi se že mrači. Še malo, in zajela naju bo noč. Če bi utegnili, bi zavil na vzhod do obrežja polotoka Valdes med obilne črede morskih volkov. Tako prisrčno veselo se kobalijo po svojih zemskih pristavah. Včasih so jih trumoma morili zaradi kož. Zdaj so zaščiteni in uživajo tu mirno svojo družinsko idilo. Oh, kako je oblačno nocoj! Čedalje težji oblaki se lepijo po nebu. Zdi se, da se obešajo vedno niže. Ne! Samo dežja ne! To bi bila nepredvidena romantika — vsaj na poti nepričakovana. Mokro romantiko sem v programu dopustil šele v gorskem, kontinentalnem svetu. Saj se spominjate, kako polno moče je zmeraj to Zbornikovo poglavje, kadar roma po Celinskem ledu! Četrtek 28. decembra Še dobro, da je cesta vsaj do Comodoro Rivadavia asfaltirana. Kako bi sicer mučno kolovratil naš mali Citroen skozi to dolgočasno nočno črnjavo. Izmenoma voziva in prav tako izmenoma dremava z Mariom do jutranjega svita. V mestecu Trelew zajtrkujeva. Samo kakih 15 km odtod na zahod je do Rawsona, glavnega mesta province Chubut. Tam imam na ministrstvu nekaj opravka, pa se potegneva še tja. Grede začenja pršiti in ne traja dolgo, ko se iz tega izcimi prav dostojen dež. V takem prideva v Rawson. To je pač pusto mesto. Kot da ni življenja v njem. Mrtvilo po ulicah, po zraku in tlaku. Kam so se le dali Rawsončani, da jih ni na spregled! Ogledujem hiše: sama državna poslopja in uradi. So mar vsi prebivalci državni nastavljenci, s starci in otroki vred? In vsi pridno na delu? Vstopim. Uradništvo kot pač povprečno drugod, npr. v prestolnici, le da tu s provincijskim nadihom. O kakih starcih in otrocih seveda ne duha ne sluha. Zunaj me spet sprejme dež — kot kaže, edini mestni »prebivalec«. Vajen sem mu, tukaj mi niti ne gre bogve kaj do živega. Hujše je v gorah in na poti, ko ne moreš včasih z njim ne naprej ne nazaj. Onkraj ceste se le odpro neka vrata. Kot srnca urno švigne čez cesto k sosedu vitko simpatično dekle. Tako torej: dežja se boje tile junaki si mislim, zato jih ni videti. Ko posije sonček, gotovo prilezejo kakor kuščarji na plan. Takrat je morda tudi to pusto mestece prijaznejše. V prestolnici se še zmenimo ne, če dežuje. Ko se vrneva v Trelew, naju v Salezijanskem zavodu pogoste s toplim kosilom. Mario je bil ob svojem času salezijanski študent. Čez sedem let vse prav pride ... Poleg tega morava čakati tukaj na Osvolda in Edwarda. Tako smo dogovorjeni. Kako se nama bo prilegla po kosilu siesta! V šolskem razredu leževa kar na tla in zaspiva, še preden utegnejo najine kosti ugotoviti, če je pod iz mehkega ali trdega lesa. Ob treh popoldan priropočeta s Fiatom ona dva — in že je odklenkalo najini siesti. Fiat vozi hitreje, zato prisedem zdaj k Edwardu. Nemara utegnem urediti v Calafate glede jezernega prevoza, preden pride za nama Citroen z Mariom in Osvaldom. Odrinemo v dežju, saj ne kaže čakati, in še smo na asfaltirani cesti. Bo že šlo. Čedalje manj goveda se pase po ravnini, zato pa je tim več ovčjega prebivalstva tod okrog. Dolgo runo goste mehke volne še nosijo na sebi. Tako majestetične se mi zde ovčke, dokler so še v svojem volnenem kožuščku. Kmalu bo čas striženja. Tedaj jim ga snamejo. Oh, kako so potlej smešne nekaj časa! Kot kake oskubljene kokoške se motovilijo po pašnikih, dokler jim znova ne odžene puh. Lije kot iz škafa, a ovčkam ne pride do živega še kaplja dežja ne. Zato tembolj cesti, ki ji po odlomkih še manjka asfalt. Naravnost neznosna je ponekod. Avto kar stoče skozi blatno kašo in se ugreza v nevidne luknje in kotanje pod njim. Da bi se le kaj ne polomilo! Pok! Se je že zgodilo. Izpušna cev je šla k vragu! In avto se je čedno usedel v kako udrtino. Ponoči, okrog polnoči. Kljub temu ne kaže drugače, kot zlesti iz voza. Brodiva sem, brodiva tja po blatu, se napenjava, porivava — pa nič! Avto kot pribit v tla. Vlečeva kot za stavo, vmes spodrsneva, padeva — v mehko seveda, v mokro spolzko mehko. Od peta do glave sva že zablatena, ko naju dohiti in pride na pomoč Citroen. Petek 29. decembra Že nekaj časa rastejo iz ravnine vrtalni stolpi. Kovinske geometrične strukture. Novih petrolejskih žil iščejo. Drugod, kjer so že zadeli obnje, se noč in dan vrte črpalke in potiskajo surovo nafto v podzemske cevi do morja, v cisterne, v avto-tanke, v petrolejske ladje in še naprej in naprej ... Vse bolj kot vsa ta petrolejska ropotija bi se pampi podalo na primer drevje, čeprav le samotni ombuji. A kaj bi današnja opulentno potrošniška družba s svojo do brezumja tehnizirano industrijo z mojimi par drevesi, ali celo s samotnimi ombuji ...! Ob petih zjutraj ustavimo v Comodoro Rivadavia. Petrolejsko mesto, 1.900 km južno od Buenos Airesa. Po zajtrku uredimo Citroenu motor, dopolnimo avtomobiloma bencin in olje, kar se v petrolejskem centru spodobi in se zakadimo naprej, zdaj že čez provinco Santa Cruz. Dan že po malem vstaja, mene se pa kljub temu polašča dremavica. Pri postajici Fitz Roy, kakih 140 km južno od Comodoro Rivadavia zavijem s ceste vstran. Z Edwardom pri priči zadremava. Varnost je le prva zapoved, čeprav se pičli čas in z njim naglica nekaj štulita prednjo. Čez pičlo uro naju pripekajoči sončni žarki poženejo spet na pot. Cesta je suha in nama ne zavira brzine. Po izsušeni pampi posejane ovčje črede kot da nama hite naproti in švigajo mimo naju na sever. Midva pa kar naprej proti jugu in ko se kontinent oži, se cesta že malo nagne na jugozahod. Romantika pa, kot da je pozabila na naju. Vse gre po sreči — dokler ne poskrbi za to počena pnevmatiko. Zamenjava jo z rezervo v upanju, da bo to edini defekt te vrste na poti. Čez borih 500 metrov — avto spet zašepa! Izmenjava še drugo, zadnjo rezervo, kar naju prisili ustaviti v Tres Cerros, kjer nama v Avtoklubu pokrpajo luknje. Pri San Julianu se cesta spet primakne k morju. Nedaleč od tod je slavni okameneli gozd z vsevrstnimi okamninami. Šele nedavna je izšla odredba, ki prepoveduje odnašanje okamnelih »spominčkov«, s katerimi si je prenekateri narabutal lepe denarce. A kdo neki se tu ozira na take prepovedi, ko pa je argentinska zemlja tako zelo dolga in široka in ima še vse premalo ljudi, da bi jih bilo dovolj za vsakršno potrebno čuvanje in očuvanje. Še dobro, da so take zadeve tako zelo od rok, težko dostopne in turistično neopremljene, kajti bi se sicer malone vsa ta rastlinska in živalska okamnela čuda že davna selila na severni ameriški in evropski kontinent. Kmalu po Piedrabuena skrene cesta pri Monte Leon naravnost na zahod in čez kontinent. Od Comodoro Rivadavia naprej vozimo po neasfaltirani cesti, a je vsaj suha — zato pa tem bolj prašna. Povsod se žariva ta spak prašni, kamor le more. Polna sva ga že na vseh koncih in krajih. Poln ga je avto in vse, kar je v njem. Invazija prahu. Še po žilah, se mi zdi, se nama pretaka prah namesto krvi. Celo besede se v grlu zatikajo obenj, da ne morejo prav na plan. Noči so sicer hladne, a dnevi vroči. Pregret in sparjen prah je pa še težje znosna pokora. Stavim, da bi ga Dante vtaknil vsaj v svoje vice, če že ne v pekel, če bi bil imel kaj skušenj z njim. Plenk, plenk, odskakuje kamenje v avto. Kot da bi pingpong moštvo treniralo s svojimi žogicami. Saj to sem že spočetka povedal, da je del našega pota posut — ne z rožicami, temveč z gramozom, po domače s šodrom. Vseh muh je včasih poln in prileti, kamor ga je najmanj treba. Tudi s posledicami, ki jih je najmanj treba. Nam pa topot prizanaša, zadovoljno ugotavljava z Edwardom. Ne hvali dneva pred večerom! Lahko bi se bil spomnil na to davno svarilo naših pradedov. Morda bi nama bilo prizaneseno, če ne bi še za dne hvalili jutra. Ko sva najmanj pričakovala in je bilo tega res najmanj treba, je večer uveljavil svoje. Sam zlodej je menda zagnal kamen, kamor ne spada — in prebil železno obrambo karterja. Na teh in takih gruščastih poteh je potrebno zavarovati avto z železno mrežasto zaščito tako od spredaj kot tudi od spodaj. Okvaro morava popraviti takoj in kar na cesti. Ne, na cesti ne, kajti to res ni več cesta, čeprav je kot taka vnesena v zemljevide. In če bi rekel, da je, bi neoporečno žalil resnične ceste. Med popravljanjem naju dohitita spet Mario in Osvaldo. Pot nadaljujemo skupaj. Ni več daleč. Presneto sva slabe sreče! Čisto malo pred Calafate, kakih 200 km, nama spak spet prevrta gumo. Hitro jo menjava, pa ubereva za onima dvema. A preden se avto dobro uteče — pof! — in spet morava zamenjati kolo. Še dobro, da sva imela dve rezervi, kaj več pa do Calafate že ne bova potrebovala. Kaj še! Vsake dobre reči so tri! Tudi to so iznašli naši stari — in spet so imeli prav. Le da velja v najinem primeru tisto o dobrem tudi za slabo. Še preden je utegnil voz oddrdrati par kilometrov, poči še tretja zračnica, ki pa nima več cele rezerve — in avto ne more naprej. Dan pa se že preliva v večer. Presedem k Mariu skupaj z defektnima kolesoma, da nam ju v Calafate popravijo. Edward ostane z Osvaldom za čuvarja pri invalidnem Fiatu. Romantika, romantika — na kupe romantike ! Spotoma obiščeva našega znanca, Mastersovega prijatelja Povazana na njegovi estanciji Bonn Accord. Več kot leto dni je že temu, kar sva bila nazadnje pri njem. Kup novic se je medtem nabralo z obeh plati. Glede popravila pravi, da bi ga mogel opraviti »Tucumano« kot pravijo možakarju pač zato, ker je iz Tucumana. Res ga najdeva v Calafate tega Tukumanca — a nadelanega kot čep in za nobeno rabo. Z njim torej ne bo nič! Kasneje sem zvedel, da je tako njegovo naravno stanje. Mož je večkrat v rožcah kot trezen. Resnici na ljubo pa naj povem, da v splošnem Argentinci manj pijančujejo kot Evropejci. Ura je četrt na enajsto. Ob desetih se je znočilo. Smo precej na zahodu, nekaj Čez 72° zahodne zemljepisne širine (Buenos Aires je na 58,4°), pa se pozno dani in pozno noči. Patagonijo smo prečkali skupaj s soncem, ki kolobari naprej, v Čile. Čisto blizu ima do tja. Zapeljeva do Avtokluba, da poskusiva tamkaj srečo. Naj počakava do jutra, nama de zakupnik bencinske postaje Iglesias, nocoj so mehaniki že opravili svoje in šli na delopust, on se pa res ne bo s tem ukvarjal. Kot zadnji možni ukrep se zatečeva k milim prošnjam. To je zaleglo. Čez precej časa so ganile Iglesiasovo patagonsko srce in lastnoročno naju je rešil iz pnevmatske zadrege. Mario bo ostal v poslopju Narodnega parka, kjer bo pripravil prenočišče za vse štiri; medtem bom jaz zapeljal kolesa s popravljenimi zračnicami do Fiata. Od tam se bomo skupaj vrnili z obema voziloma v Calafate. Dve noči že ne spim in zelo sem utrujen. Med potjo nekajkrat zavozim s Citroenom v jarek — hvalabogu brez nezgode. Za nekaj je torej le dobra patagonska nepo-rasla ravnina. Če bi bila tu aleja dreves ... ! Ura je dve ponoči, morda kaj več, ko ustavimo pred sedežem Narodnega parka umazani, zaprašeni, zaspani, lačnih želodcev, sicer pa do grla in čez siti patagonske romantike. Tako zaključimo prvi del pristopanja h gori: od Buenos Airesa do velikega jezera Argentino. Sila romantično pristopanje, mar ne? Lahko je evropskim planincem: svoje gore imajo malone le za seženj daleč. Sobota 30. decembra Pozno jutro je že, ko vstanemo, a sem kljub temu še ves zaspan. Vreme drži, pohiteti bo treba, da se čim prej znajdemo onkraj jezera. Morda pride stari Masters s svojo barko po nas. Sicer pa je to že stari Masters junior. Senior, naš dobri Persival Masters je letos novembra umrl potem, ko je dočakal 94 let, dejaven vse do zadnjega. Njemu ostajamo hvaležni dolžniki za mnoge gostoljubne sprejeme in očetovske nasvete. Kot da bi prišli domov, nam je bilo, kadar smo se izkrcali iz kake stare barke na obrežje njegove estancije Cristina. Sicer pa nam je neoženjeni junior (71 let!) prav tako naklonjen in tudi pri njemu nam je dobro (Medtem se je tudi »stari junior« oženil. Op. ur.). Zaradi redke naseljenosti in pičlih prometnih zvez so estancije povezane med seboj z amaterskimi radio oddajami. Ob določenih urah imajo dogovorjeno oddajanje in si povedo, kar treba. Nekaj podobnega imajo po avstralskih prerijah, le da na telefonski osnovi. Vsaj v zgodnejših dneh je bilo tako. Vsak poziv je avtomatsko vključil vse aparate z iste telefonske centrale. Kdor je le hotel dvigniti svojo slušalko, je bil lahko stalno na tekočem o vseh novicah in čenčah z vse srenje. Je pa tudi lahko marsikdo in mnogokrat nudil potrebnemu v stiski in sili nujno pomoč. To je glavni namen takih sistemov po redko naseljenih ozemljih. Odpeljeva se tedaj z Edwardom na estancijo Bonn Accord k Povazanu, morda sta se z Mastersom že kaj dogovorila glede našega prevoza. Med potjo se na lepem sproži kamen — in razbije karter. Tako! Avto je toliko kot neraben. Vrnem se v Calafate, da greva tokrat z Mariom v Citroenu k Povazanu. Nič! Masters se po radiu sploh ni javil in mu Povazan ni mogel povedati, da smo tu in bi radi šli tja. Kje se pa ljubi staremu vsak dan navijati radio. Kaj bi govoril, pravi, saj ni kaj govoriti vsak dan! In tudi baterija mu nekaj nagaja, kot mi je kasneje razlagal. Razočarana se vrneva v Calafate. Edwarda najdeva v mehanični delavnici. Tukaj avta ne morejo popraviti. Niso opremljeni za taka dela. Prepeljati ga bo treba v Rio Gallegos, glavno mesto province Santa Cruz, dobrih 300 km od tod na jugovzhod, ob Atlantiku. Za prevoz in popravilo nas bodo oskubili za dvesto tisoč pezov stare veljave. Dolar je tačas na črno približno po tisoč pezov. Vrhu tega bo to trajalo mesec dni. Šele ko se vrnemo z gora, bo voz popravljen. Smo slabe volje. Na srečo prileti proti večeru z malim potniškim letalom iz Buenos Airesa Gregor Ahčin, ves navdušen, nasmejan in poln pričakovanj. S svojimi šalami mu uspe zbrskati iz nas nekaj dobre volje. In ko nas zvečer še župan Joguin povabi na čašo whiskija, dokončno utone v njem naša nejevolja. Planincu res ne kaže nositi s seboj v gore ravninske probleme; še manj slabo voljo zaradi njih. Nedelja 31. decembra 1972 Od Mastersa še zmeraj ni glasu. Ko bi vsaj vedeli, če bo prišel ali ne, če je njegova barka uporabna ali ni. Z lepim vremenom se nam izgublja čas v jalovo pohajkovanje po nezanimivem mestu, kjer poznam že leta dolgo vsako hišo na pamet. Ponedeljek 1. januarja 1973 Prekrasen novoletni dan — za nas spet izgubljen z brezplodnim čakanjem. Nekaj bo le treba početi, vsaj da nas ne zajame živčna vojna, ko je že toliko govora o njej po svetu. Grega še ne pozna ledenika Ventisquero Moreno. Z nekimi turisti se že dopoldan odpravimo 80 km na zahod. Moreno je eden redkih primerov napredujočega ledenika. Grega slika, filma, ves navdušen in brez prestanka. Ogromen ledeni stolp, kakih 25 m visok (toliko je približno kaka osemnadstropna hiša!), visi prav nad jezernim prelivom. Vsak trenutek se bo zrušil, razletel in štrbunknil v naročje voda. Presenečene se bodo le-te v mogočnem zajemu vzpele visoko v sončni sij, se razprle na sto lesketajočih curkov in na tisoče bisernih kapljic, nato pa se pomirjene vsrkale spet v svoja ležišča in tam vdano sprejele medse velikanove razbitine. Kakšen prizor! Napeto ga Grega pričakuje s pripravljeno filmsko kamero. Vsak dan se res ne ponuja tak pojav. Serak balansira, pade pa ne, pade. Kot uročen ga Grega opazuje. S silo svojih misli bi ga posilil k dejanju. Ledeni stvor se pa še zmeni ne za režiserjeve namene. Drsi malo sem, malo tja, kot kaka baletka na drsalkah no ledišču. Le čez preliv se ne nagne. Edward stavi z Gregorjem za zaboj piva, da ne bo dočakal padca. Mi se umaknemo v bližnjo gostilno na kosilo, Grega pa ves na trnju preži in preži. Po dveh urah ga zmaga malodušje in naveličan — se vda. Nekam poklapan je videti, ko pride do nas. Nismo še na pol pota na povratku, ko najprej zamolklo udari iz smeri ledenika, potem se odjek veča in veča v bobnečem grmenju. Kot da bi se gora podirala. Pa se le lomi Gregorjev ledeni špik ... Kako je neki fantu pri duši, ko to posluša, ne da bi mogel prizor ujeti na svoj celuloidni trak?! Vztrajnost je lepa čednost, včasih celo koristna. Vendar z Gregorjem vred veselo luckamo njegovo izgubljeno stavo. Zvečer nas še Povazan, čeprav nepovabljene, po knežje pogosti s pečeno jagnjetino in vinom. Kar dobro smo začeli leto. Torek 2. januarja Vreme se kisa. Naj se le! Nas vsaj ne bodo boleli beli vrhovi pod jasnim 282 nebom, ne da bi se mogli zariti vanje. Z Mastersom menda ne bo nič. Se ne javi. Barka Narodnega parka trenutno tudi ni plovna. Pač pa smo pri upravi izmoledovali na posodo tovornjak s šoferjem. Jutri nas popelje okrog jezera, ko že ne moremo čezenj, do opuščene estancije Helsinkfors, bivša last finskega naseljenca Ramstrona. Leži na skrajnem jugozahodu jezera Viedma, na koncu zaliva ali fjorda Moyano Sreda 3. januarja Vse je še ogrnjeno v noč ob petih zjutraj. Mrzlično skladamo opremo v tovornjak. Ob šestih odpeljemo. Nihče od nas ne ve za pot, tudi parkov šofer ne. Le to so nam pojasnili, da moramo priti najprej do estancije Los Hermanos (po naše: bratje), oziroma do njenega lastnika Susacasa. To je ob južnem bregu jezera Viedma nekje. Njegova da je predzadnja estancija, za njo nekod mora biti »naš« Helsinkfors. Potem pokrije zemljo ledena celina. Proti vzhodu vozimo do gostilnice Rio Bote, neke vrste postajica ob cesti Ruta 40. Tu zasukamo proti severu do reke Santa Cruz, ki pa nima mosta. Splavar nas na svojem barki podobnem železnem splavu prepelje s tovornjakom vred na severni breg. Prav tako moramo na splavu čez reko La Leona, po kateri odteka vodovje iz jezera Viedma v Argentino. Ko smo čeznjo, zavijemo na zahod. Po kolovozni poti jo reže tovornjak čez več estancij. Na obzorju se dviga vrhovje Predkordiljere. Zadaj za njo pokriva zemljo na stotine metrov debela ledena skorja — Celinski led. Lep je ta božji svet! Tudi nekaj deročih rek, rečic in potokov moramo prečkati — kar tako, na svoje, brez splava in splavarja. Ponekod gre, da je veselje in celo zabavno. Reka Los Guanacos pa nas kar na sredi zagozdi v svojo strugo. Motor vendar nekako uspe skobacati nas iz mokrega objema. Sledijo manj nagajive manjše vode, le v Rio Condor se spet zataknemo. Vešči šofer menjuje prestave naprej in nazaj in sem in tja, dokler nas motor spet sprha na suho. Vedno bliže cilju nas trese kamion in ob petih popoldan pristanemo do obisti zrešetani na estanciji Los Hermanos. Susacasa nas res bratsko gostoljubno sprejme. Do Helsinkforsa da je le še eno legvo daleč (pr. 5 km), pot pa da vodi tja tako in tako. Za slovo se še do sitega najemo jagod in jabolk, potlej pa zlahka najdemo do Ramstronove estancije. V sončnem popoldnevu smo ob sedmih že tam. Kraj je čudovito lep. Vhod v fjord Moyano je prav tak, kakršne poznam norveške fjorde iz slik in filmov. Kaj bi tedaj na široko opisoval krasoto pokrajine, kjer se vodni rokavi prepletajo med zemskimi izseki travnikov, med grmičjem, nirami, skalami in redkimi gozdiči, in kamor rišejo senčne in sončne lise svoje umetniško zasnovane podobe. S severa kuka izza oblakov dolga veriga gora. S konca pozdravljata iz nje kakih 50 km v ravni črti od tod stara znanca, skalna špika Fitz Roy in Torre. Kaj je že temu let, ko sva plezarila v prvo z bratom Petrom tam okrog. Po Pier Giorgiu. Kakšni spomini! Takrat, blizu nas pa se iz sive oblačenine odkriva gorska veriga Mascarello, vsa nažagana po svojem grebenu. Naš cilj! Kako neki bo z vremenom, s tem odločujočim sodelavcem na Celinskem ledu? Zapuščena in že razpadajoča poslopja me spominjajo Ramstronove zgodbe. Svoj čas mi jo je pravil rajni Masters. Ramstrog je bil Finec. Ko je po vselitvi iskal primeren kraj za stalno naselitev, je ugotovil, da je tod skoro tako lepo, kot so lepi finski fjordi. Domotožni spomini so mu tedaj odločili naselitev z ženo Čilenko ob južni obali fjorda Movano. Uredil si je marljivi in iznajdljivi mož estancijo, nakupil ovac in z njimi obljudil obširne pašnike. Potem je začel gojiti iglasto drevje. Sadil in prodajal je mlade smreke in macesne. Tudi si je zgradil čoln, okoren in primitiven čoln, a vendarle ploven. Posestvo in kupčija sta lepo uspevala in mož je bil zadovoljen s svojo novo domovino. To še bolj, ko mu je žena zaupala, da je na poti prvi njun potomec. Zgodilo pa se je, da je žena prav zato rinila od tod, češ, v tej divjini in samoti že ne bo rodila. Dobremu in ustrežljivemu Fincu ni kazalo drugega kot vkrcati na svojo predpotopno barko nekaj imovine in svojo družino, ki je takrat štela poleg njiju še tri pse ovčarje. Veter je gnal barko vzdolž jezera Viedma prav do vzhodnega brega in od tam naprej po reki La Leona v jezero Argentino. A tudi tu ni bilo po godu zahtevni Čilenki, ki je po vsej sili rinila v mesto na porod, da bi njen sin bil meščan. Na jugovzhodnem bregu sta spet našla jezerni odtok in izplula vanj. Rečica ju je kot pritok privedla v veliko reko Santa Cruz. Ta teče naravnost čez kontinent v Atlantski ocean. Dva tedna sta se Ramstrong in njegova barčica borila z rečnimi brzicami in drugimi plovnimi nadlogami, dokler niso pripluli do rečnega ustja pri Piedrabuena, prvo malo večje mestece ob globokem morskem zalivu. Tu je Čilenka porodila svojega prvega sina, a se je nato morala vdati moževi volji: Po isti poti sta se vrnila na posestvo Helsinkfors. Še dva otroka sta se jima kasneje rodila. Čilenka pa ni mogla pozabiti mesta in prav nič ji ni dišalo kmetovanje na samotnem Helsinkforsu. Tako stališče je vcepila tudi otrokom. Mož, prava korenina, ves zarit v zemljo, je ostal osamljen s svojo ljubeznijo do zemlje, živali in rastlinja. Mehak v čutenju, je končno moral popustiti željam večine. Lepo vpeljano posestvo je za pičle denarje prodal sosedu in se z družino preselil v Rio Gallegos. Ni se mogel, oratar, vživeti v mesto, ni mogel pozabiti zemlje, ne ovac, ne svojih sadik — pa se je vdal pijači. Patagonija — to pionirsko ozemlje — je polna takih in podobnih zgodb, najsi pripovedujejo o poraženih Ramstronih ali o uspelih Mastersih. Z vseh vetrov rojaki so tu poskušali svojo srečo, ki je tudi tu, kot povsod drugod, opoteča. Četrtek 4. januarja Naprej od tod ni več pota za tovornjak, zato se bo šofer z njim vrnil. Tudi smo že včeraj ugotovili, da na sosednji estanciji nimajo konj. Treba bo torej na ramenih znositi vso opremo in potrebno hrano na zahod in tam poiskati opuščeni stan bivše estancije. Tam bo naše matično taborišče. Po nahrbtnikih razdelimo tovor. Do 40 kg v vsakega. Kar ostane, bomo tovorili v naslednjih pohodih. Opoldan gremo na pot. Sila se vleče ta zadeva. Zaradi štiridesetih kil pritiska na ramena se vleče. Saj pot sama po sebi je ob fjordu čudovito lepa. Pašniki, gozdički, globoke soteske. V ozadju moremo med oblaki le slutiti gorske orjake. Vreme je nestalno, nebo sivo. Samo dvakrat smo ugledali vrh Moyano, ki se dviga v verigi istega imena iz oblačne gmote. Za kratek čas ga osveti sončno žarkovje, kot da nas spodbuja in vabi tja gori. Letos še ne. A prej ali slej upam pobratiti se tudi z njim. Noči se. Ura je že čez deveto. Ne konca ne kraja ni našemu pohodu. Tovor pritiska v ramena da je joj in hrbet se krivi kot indijančev lok. Stana pa še zmeraj nikjer. Ura mineva za uro. Molče se premikamo drug za drugim v noč. Tam na koncu fjorda nekje mora biti »naš« stan. Fjord pa kot da je brezkončen. Šele krog polnoči uspe Edwardu najti zapuščeno kolibo, leseno, krito s pločevinastimi ploščami. Pred tremi leti je bil enkrat tukaj a je pristopal iz smeri Mastersove estancije, s te plati pa mu je bilo vse novo prav tako kakor nam. Najbolj je pohod zdelal Osvalda. Pri priči se vrže na tla in se ne dvigne do jutra. Privoščimo si le malo toplega kakava — pa skok v spalne vreče. Komu se le ljubi pripravljati kaj več večerje. Še jesti se nam je ne bi ljubilo. Niti miši, ki imajo svoj nočni ples po razbitih strešnih ploščah, nas ne motijo. Petek 5. januarja Šele opoldansko sonce nas spravi iz spalnih vreč. Čeprav nas bole vse kosti skupaj in vsaka posebej, smo vsaj utrujenost prespali. Spočiti se po kosilu napotimo s praznimi nahrbtniki nazaj na estancijo. V pičlih šestih urah smo tam. Sem grede je trajalo celih 12 ur! Povečerjamo in koj ležemo k počitku. Sobota 6. januarja Ob devetih sva z Mariom že otovorjena in na poti proti stanu. Oni trije bodo najprej uredili, kar bo še ostalo hrane in opreme, potem pridejo za nama v bazo. Kako se nama pozna trening s prvega pohoda! Hoja je prožnejša, kot da hodiva po lažjem terenu. Nahrbtniki manj režejo s svojo težo. Misli se lažje prevale v besedo. Razpoloženje je vedrejše. Samo nekaj več kot šest ur dobrega marša — in že sva pred kolibo. Res pa je tudi, da nama danes iskanje stana ni jemalo časa. Ubirala sva jo naravnost v pravi smeri. Oddahneva si in privoščiva čaj s keksi. Časa je še dovolj do večera in vreme kar dostojno. Onih še ni. Ogled gore Moyano Z Mariom se sama odpraviva čez reko Moyano in naprej skozi požgan gozd proti gori Moyano, da se razgledava po njenih pobočjih. Moyano je še popolna neznanka in morda odkrijeva s te strani kako možno smer proti vrhu. Kako je pravzaprav žalosten požgan gozd. Kot kaki pošastni okostnjaki izgledajo zdaleč stoječa mrtva drevesa. Če pa hodiš skozenj, vidiš, da odganja tu in tam kak samorastnik, drugje kaka podrast. Tedaj ti je prijetneje pri duši spričo mladega brstenja v življenje. Gotovo je gozd krčil Ramstron za pašnike. Zdaj ni ne tega ne onega. Iz gozda vstopiva v dolino. Po dolgem jo prečkava. Konča pod padajočim ledenikom z gore Moyano. Kar je dostopnega pobočja s te doline, so same strme, deloma navpične stene, skala in led. Ne kaže, da bi se mogli s tod prebiti v vrh. Najmanj s pomanjkljivo opremo za umetno pležo, kar je imamo topot s seboj. A tudi z boljšo opremo ni verjetno, da bi se moglo najti kaj manj upornega. Vse je prestrmo, gladko in zlikano. O priliki bo treba pristopiti k vznožju s kake druge doline. Gotovo bo kje kaj primernega. Vsekakor bo Moyano cilj naših prihodnjih odprav, če Bog da! V matičnem taborišču Nedelja 7. januarja Oblačno in mrzlo. Bazo smo za silo uredili in odredili za danes dan počitka. Edvvard, navdušen ribič, potrpežljivo namaka svojo vrvico v jezeru. Gotovo je vse polno rib v njem, le da nobena ne prime! Užaljen se preseli k potoku, kjer se steka v jezero. Ne traja dolgo, ko se mu tam nasmehne ribiška sreča s šestimi lepimi postrvmi. Pečene na žaru in zabeljene s surovim maslom — kakšna imenitna nedeljska poslastica! Ti ribiči so res vseh muh polni! Ponedeljek 8. januarja Popoldan gremo spet vsi »na izlet« do estancije. Nekaj opreme je še treba prenesti v matično taborišče. Škoda, da se je sonček spuntal. V oblačnem je vse dolgočasno sivo. Še koraki se nekam zamolklo odbijajo v meglenino. Proti koncu pota začne deževati. In ko se ulije kot iz škafa, smo hvalabogu že na estanciji. Torek 9. januarja Vso noč so oblaki stresali svoj tovor in še dopoldan tja do enajstih. Medtem smo zložili v nahrbtnike, kar je še bilo treba opreme. Hrane je dovolj v bazi in bomo preostalo pustili tukaj do povratka z gora. Zadovoljni gremo s tem zadnjim tovorom proti stanu. Naš rančo smo do kraja pokrpali, zamašili vse luknje, da ne kaplja več vanj ob dežju in ga kar se da olepšali, tako da je zdaj kar čeden in dostojen stan. Celo nadležne miši so se umaknile v svoje mišje sobane. Vsaj podnevi. Ponoči začenja znova deževati. Sreda 10. januarja Nebo je čez in čez oblačno. Pomalem prši. Še slabše kaže in ni, da bi. se česa lotili. Zebe. Grega je strokovnjak v kulinarični umetnosti — in popravi železno peč. To spada zraven, popravljanje peči, k dobri kuhariji. Zdaj je krasno toplo v stanu. Popoldan sneži. Mario in Edward sta čisto nesrečna z našimi nočnimi obiskovalci. Že sama misel na miši ju spravi iz tira. Njihovo nočno sprehajanje krog nas in brskanje po naših ropotijah ju do kraja zbega. Iz protesta do teh mišjih nedostojnosti si postavita na jasi pred rančem šotor — in piš'te naju v uh', miši! Mi trije smo se jim pa že privadili, miškam, in kar dobro spimo, čeprav v njihovi družbi. Četrtek 11. januarja Vsa pokrajina je pobeljena z novim, čistim snegom. Mrzlo je in oblačno. Slabo kaže in spet gre dan v izgubo. V pečki veselo in toplo plapola. Drv je na pretek. Poskus na Cerro Huemules Petek 12. januarja Vreme se popravlja. Za vrhunsko pležo je sicer še zmeraj neprimerno, kaj lažjega bi pa že mogli tvegati. Proti jugu se razteza deviška gorska veriga Huemules. Veljalo bi jo malo raziskati in izsledke koristiti ob kaki bodoči priložnosti. Pet ur koračimo do vznožja. Pot je kamnita, skalna, neporasla, vzpetine, pa spet spusti itd., prav kot v Catedralu od Skalce do Tončka in naprej do Schmola. Ob vznožju kaže višinomer 1.500 m. Jezero Viedma leži na 300 m nadmorske višine. Na majhni skalni ploščadi postavimo ob okroglem jezercu šotor. Osvaldo se vrne v stan, kjer mu bo udobnejše. Grega in Edward bosta uredila šotor za spanje, z Mariom pa bova šla vsak po svoji plati na oglede po severnem pobočju. Vzpenjam se po grušču, čez granitne skalne plošče. Više gori naletim na skalni pas v obliki podkve — nedvomni ostanek ledenika. V raznih smereh poskusim naprej. Povsod mi prečijo pot navpične stene, odete v gladek led. Kake možne smeri proti vrhu ne najdem, če še tako stikam okrog. Tudi Mario pravi ob povratku, da ni mogel ugotoviti ničesar vrednega. Po tej strani torej ne bo nič. Jutri poskusimo z juga. Sobota 13. januarja Včeraj je Edward trdil, da je pristop na Huemul možen z vzhoda. Poglejmo torej danes s te strani. Vsi štirje se odpravimo tja. Bivše ledeniško ležišče je čez in čez pokrito z gruščem. Ni posebno prijetno prebijati se čezenj. Na gornjem robu se naslanja nanj snežena stena. Z Mariom se naveževa in vstopiva v skalnat žleb. Zdi se, da vodi na vršni greben. Grega in Edward bosta počakala spodaj. Žleb je pokrit s tanko ledeno plastjo. Sprva položen, postaja naglo strmejši. Ledene sveče preteče vise s skalovja. Navpični skalni skoki nama prečijo pot. Precej preglavic nama povzročajo, preden jih zmoreva. Nato prečkava ledeno strmino. Križa jo skalni skok. Temu sledi previs navzven. Pomagam si s stremeni in ga zdelam. Žleb se kar naprej poteza v višino. Čez kakih 50 metrov zavije na desno in se pričenja ožiti. Z rokama in nogama v opoziciji počasi napredujem. Veter postaja strupeno mrzel. Od vseh strani buta v žleb: od zgoraj, od spodaj, včasih od strani. Ko v presledkih počivava, se nama žariva mraz prav v kosti. Tri ure se že prebijava po tem vražjem žlebu. Končno ugotovim, da ne vodi nikamor. Se pravi, v diagonali kolobari po pobočju in vsekakor stran iz vrhunske smeri. Z Mariom tedaj odločiva, da se ne izplača nadaljevati. Naglo sestopiva. Spodaj naju ob vstopu v žleb še zmeraj in vsa premražena pričakujeta Edward in Grega. Čez grušč smo v dobri uri že v toplem šotoru in kuhamo večerjo. Nedelja 14. januarja Še z zahoda bi si veljalo ogledati Huemulovo ostenje. Ko pristopimo, naletimo na podoben sestav kot včeraj na vzhodu: Nad sneženim dostopom se vzpenja ledeni žleb. Vsaj 60° naklona ima. Z Mariom se naveževa in dodelava v žlebu pet dolžin vrvi. Brez derez in cepina ne gre naprej. Pustila sva jih doli. Tu že ni več granitna skala, marveč krušljiv apnenec in ognjeniška lava. To ni prida stena za pležo. Spustiva se po žlebu navzdol in skupaj se vrnemo do šotora. Tam pospravimo naše malo taborišče in se podamo v bazo. Osvaldo nam je medtem pripravil kislo zelje s fižolom. Kako se prileže malo izdatnejša dieta! Te dni se je Osvaldo sprehodil po dolini. Na zahodnem koncu je opazil čredo konj in tudi nekaj krav s teleti. Te so ostale po Ramstrongu in žive zdaj svoje lastno življenje. Noč je neznosno glasna. Veter udriha, opleta in bobni po strehi, da so se celo miši od strahu poskrile in odpovedale nocojšnjo plesno prireditev. Ponedeljek 15. januarja Ne gre pa ne gre z vremenom. Celo slabša se. Veter, dež, sneg. Spet ne bo nič z našim Mascarellom! Čepeti v matičnem taborišču in čakati na boljše čase, je pa tudi bridka. Namenim se zato k jezeru Argentino, na estancijo Cristina, k staremu Mastersu v vas. Ob sedmih zjutraj se napotim na dolgo pot — skoro 70 km — ni pa težka, in ker ne grem otovorjen, bom lahko hitel. Uberem jo skozi Canadon Norte. Tri leta je že tega, odkar sem nazadnje hodil tod. Soteska se položno dviga do sedla na kakih 1000 m nadmorske višine. Onstran je že območje Argentinskega jezera. Strupen veter se podi tu gori in dež se spreminja v moker sneg, ko sestopam. Ves sem premočen. A navzdol gre hitreje. Popoldan ponehajo padavine, le veter še vleče. Počasi se vremeni in megle se razblinjajo. Vsa očiščena in umita se po dežju kaže pokrajina. Zdaleč se odkriva čudoviti prizor na Argentinskem jezeru: Mogočne ledene gore jadrajo z vetrom po njem kot da bi se kristalne jahte merile v regati med seboj. Iz skalovja, po katerem sestopam, se izlušči steza. Pred leti smo jo na naših odpravah nič kolikokrat prehodili in kaj tovora že znosili po njej. Nato pa, kakor v pravljici: skozi gozd, ob lagunah, čez potoke in soteske, mimo lagune Pearson in tam doli, ob jezerni obali že tudi vidim estancijo Cristina. Dolgo sem že na poti in utrujen. Čez zadnjo rečico se mi še čevljev ne ljubi več sezuvati. Kar obut jo prebredem. Se bom že osušil. Ob devetih zvečer sem pri Mastersu. Kako me je stari vesel! Men pa tudi dobro de njegov prisrčni sprejem. Klepetamo in klepetamo. Šele ob treh zjutraj ležemo spat. Torek, 16. januarja Ves dan samo počivam na estanciji. Kramljamo in obilo me zalagajo. Kako prijetno je tukaj! Vse je po starem, le starega, dobrodušnega don Percivala ni več ... Tako vabljivo domače. Ljudje umirjeni. Koliko zdrave modrosti se kaže v njih presojah! Kakšen počitek za izmučene mestne živce! Pravi balzam. Kako zelo se človek velemesta oddaljuje od naravnega dojemanja. Čedalje bolj postaja delček brezdušne mašinerije; robot, marioneta, katerih kable in nitke usmerja avtomatiziran nestvor. Barka Narodnega parka, ki naj bi nas že decembra prepeljala semkaj, je priplula šele 12. januarja. Dobro, da smo takrat dobili tovornjak! Na bližnji postaji Inštituta za kontinentalni led sta naša stara znanca, predsednik Huerta in tajnik Bretone na svojem običajnem obhodu. Stopim še do njiju na kratek obisk. Sreda 17. januarja Ob petih zjutraj se vračam v oblačni temi. Za slovo so mi dali popotno brašno, kruh in meso. To bodo veseli fantje! Brez posebnih popotnih prigod sem zvečer ob osmih v stanu. Edward in Grega sta mi šla naproti, a sta me zgrešila. V moji odsotnosti so se posvetili ribolovu in se gostili s pečenimi postrvmi. Ni slabo. Četrtek 18. januarja Po vsem telesu se mi še pretaka utrujenost s pohoda zadnjih dveh dni. Mario in Edward gresta zato sama raziskat Huemules še z njegove južne plati. Zvečer se vračata v dežju in s podobnimi spoznanji, kakršne smo mogli ugotoviti prejšnje dni na severu, vzhodu in zahodu. Na greben ni bil pristop problematičen in že sta mislila, da ju bo privedel do vrha. V poznem popoldnevu ju je res privedel — a ne do glavnega vrha, temveč do štirioglatega gorskega stolpa z navpičnimi stenami, ki sega kakih 1500 m v nadmorsko višino. Glavni vrh Huemules je približno 2000 m visok. Ko jima je orjaški stolp odrezal pot, sta sestopila. Na nasprotni strani sta s prelaza ugledala več neraziskanih dolin in deviških gora. Gorniškega dela je torej še več kot dovolj tod okrog. Vsepovsod pa sami viseči ledeniki. Nikjer opaznega prehoda na glavni vrh Huemula. Proti jugu, vzhodno od Mastersa vidita celo do C° Pintado (leta 1968 sta ga osvojila brat Peter in Baria), prav tako ugotovita Cerro Mesa (nanj sem opravil prvenstveni vzpon leta 1966 sam). Ker jima je orjaški stolp odrezal pot, sta sestopila. Stolpu na koncu grebena pa damo ime Cerro Cuadrado. Vrhu Huemules torej topot nismo prišli do živega. Morda drugič kdaj. Vsaj to vemo, kod ne gre. Ponoči se na nebu smehlja polna luna. Njena mesečina nam natrosi upanja za jutrišnji dan. Petek 19. januarja Luna je varljiva. V vseh mitologijah je luna ženska. Dan se cmeri in nas drži priklenjene v ranču. Grega je od nekod izvlekel steklenico boljšega vina. (Kaj vse ima ta fant v svoji »lekarni«!) Z njim vezujemo Maria, ki danes goduje. Pristopanje k Mascarellu Sobota 20. januarja Čas beži, počitnice se iztekajo, mi pa še zmeraj v matičnem taborišču. Tudi tukaj koti dež mlade, prav tako kakor trdijo to doma za bohinjski kot. Le kdaj se bo naveličal! Za nekaj se bo treba vsekakor odločiti. Ne gre, da bi čakali v tej podrtiji in med mišmi prhneli. Na posvetu sklenemo naskok na Mascarello, čim se bo le malo zvremenilo. In kakor da bi samo na to čakalo, se začne nebo okrog poldneva odpirati. Brž se oprtimo z vsem potrebnim. Ob dveh že prečkamo ledeno mrzlo reko pred našim stanom. Dno je posuto s kamenjem in presneto prikladno, da te ob najmanjši spozabi spodnese v mokri element. Reka se deltasto izteka v jezero. Bresti moramo čez več njenih rokavov. Potem se zarinemo v nasproti ležeči hrib. Fjordu Moyanu se izogibamo po severozahodu. Hodimo čez drn in strn. Nikjer nobene steze. Še kozje ne. Vse je zagoščeno z grmičjem in z nesrečnimi nizkimi nirami. Kakor kdo ve in zna, se mučimo skozi to andsko nadlogo. Vsak v svojem jeziku robantimo čeznjo. Zlepa se ne bomo izmotovilili iz tega zagamanega labirinta. Stoj! Naenkrat se znajdemo pred skalovnato sotesko, čisto do jezera seže. Nikjer ni videti prehoda. Kaže, da je tu konec te naše poti. Spodaj se po dnu soteske vije globoka reka. Napeto stikamo s pogledi naokrog. Kako priti čez to presneto sotesko? Aha — pač! Tam doli, bliže jezera je zdaleč videti podrt most. Seveda! Šele zdaj se spomnim starega Ramstronovega peona, ki mi je pred leti pravil pri Mastersu o tem mostu. Po jezeru so privlekli primerna debla, zgradili na obrežju iz njih most in ga nato z vrvmi potegnili nad reko. Kako nam bo prišel zdajle prav! Kot po naročilu. Urno se podvizamo do njega. Da nam bo prišel prav? Kaj še! Čas je opravil svoje. Debla strohnela, druga popustila, nekatera vise prosto navzdol in podobno. Skratka, most je neprehoden! Dvajset metrov pod mostom dere globoka reka. Ne preostane nam drugega, kot vzpon po nevarnem robu soteske. Nekam nas bo že privedlo. Osvaldo je že preutrujen, da bi zmogel naprej. Noče biti v breme ne nam ne sebi. Vošči nam planinsko srečo, preden se vrne v stan. Ostali si porazdelimo njegov tovor opreme in se znova spoprimemo s sotesko. Pelje nas navzgor, kar naprej navzgor, kakih 800 do 1000 metrov. Šele v poznem popoldnevu se pričenja ožiti. Kmalu nato lahko vržemo čez zoženo rečno strugo deblo in jo po njem končno prečkamo. Presneto nas je zdelala ta vražja soteska! Od tod naprej je teren spet nirasto in grmičasto zabeljen kot spodaj, šele proti večeru pridemo do ravnine, zdaj že nad severnim bregom. Pašniki, majhen gozdiček, podrta ograja bivše ograde za živino. Na robu gozda postavimo šotor v zatišju pod drevjem. Pripravimo večerjo, toplo juho, konzerve, sir, potem se trudni odenemo v spalne vreče. Nedelja 21. januarja Zarana smo že v gozdnem bregu. Precej pod nami je že naš snočnji tabor, ko nam sonček veselo vošči dobro jutro. Ob dveh smo na grebenu, ki se poteza v dolino reke Mascarello in teče vzporedno z gorsko verigo istega imena. Prekrasna dolina! Precej razpotegnjena, preprežena z gozdički, močvirji (tudi močvirja imajo svoj čar, posebno kadar ne kazijo setve in žetve!); potem planinski pašniki s sočno travo, da jim zlepa ni najti enakih. Gaji nizkih patagonskih smrek se tu in tam umikajo krivim lengam. Potem spet ena podrtih lesenih ograd. Nič bi se ne čudil, če bi se izza onihle smrek oglasila Favnova piščalka. Pravi paradiž! Kako uro časa koračimo še po tej skrivnostno lepi dolini. Na razpotju z drugo dolino, skoraj pod glavnim Mascarellom se u taborimo. Z Mariom greva na oglede iskat kako možno smer za najin jutrišnji pohod. Dolina, po kateri smo pristopili, teče vzporedno z gorsko verigo Mascarello, druga se odcepi od grebena na vzhod in se izgubi proti jezeru Viedma. Na severozahod se odpira še tretja ozka dolinica. Ta obkroža greben in izgine za Mascarellom. Vse zbuja vtis bajne skrivnostnosti. Tu bi mogla biti vilinja domačija. Z vseh strani je to dolinje zaprto. Tu zadeva v ledene planjave ledenikov, tam na jezero, na gorska pobočja. Na vrhu Cerro Mascarello Ponedeljek 22. januarja Krasno poletno jutro! Že snoči sva z Mariom sklenila naskok na vrh, če le ne bo vreme vložilo svoj običajni veto. Tako je tukaj z vremenom, kot s Sovjeti v Zvezi narodov. Kadar je sodelovanje najbolj potrebno, ga skazi kak čisto nepričakovani in nepotrebni veto. Danes pa je ne samo vreme, ampak celo sonce naš zaveznik. Edward in Grega nama pomagata pri pripravah. Ostala bosta v taborišču. Za vrhunsko pležo žal nista trenirana. Ob pol sedmih jo s plezalnim orodjem oprtana ubirava z Mariom po grebenu navzgor. Izbrala sva vzhodno smer. Ta se je nama zdela še najprimernejša. Drugod prete plazovi, ponekod brani vrh navpično ledovje in podobno. Zadnji grmi nire izginjajo pod nama. Kmalu sva nad rastlinsko mejo. Lep dan se nama obeta. Hvala Bogu! Izza grebena kuka na naju sonce. Pozdravljen, nebesni čolnar! Postojiva. Kako bi naprej? Tu snežišče, tam majhen viseči ledenik. Izbereva žleb v snežišču. Iz njega mole skale. Pri pleži nama bodo v prid. Ni visok ta žleb in iz njega izstopiva spet na snežišče. Vse polno razpok je to snežno pobočje. Nekatere sežejo do 50 metrov v globino. Vse je prepreženo z njimi in kar se da zavirajo pristop na greben. Zelo počasi napredujeva. Vneto iščeva trdne in varne snežne mostičke nad razpokami. Vsakega preizkušava, preden si drzneva čezenj. Kjer jih ni, morava obiti te snežne poče do 100 metrov naokrog, še nebo se nekaj premišlja. Sprva sinje, se sedaj odeva v sivo. Nad grebenom se čredijo bele meglice. Niso znanilke lepega vremena. Znova sta vpičeni dve razpoki v najino pot. Dve globoki, široki in kako sila dolgi! Ustaviva se pred njima. Kako zelo nemočna in brezpomembna sva v najini človeški majhnosti spričo silovitosti naravnih pojavov. Ne gre drugače: na daleč ju morava obiti. Potem se nama vendar gora nasmehne z majceno naklonjenostjo. Ob skalni škrbini se lahko brez skrbi in varno malo oddahneva. Med razpokami ne kaže dolgo postajati in počivati. Nikdar ne veš, kdaj se ti lahko na mah udre pod nogami. Nad škrbino se vzpenjava precej navpik po snežišču in ga nato prečkava do naslednjega žleba. Ves je leden. Sicer si pa že ves čas pomagava z derezami. Žleb se izteče spet v snežišče s kakimi šestdesetimi stopinjami naklona. Celo uro se mučiva po njem proti vrhu. Vsako stopinjo posebej morava varovati. Vsak stop prej preizkusiti. Cepin se ves udira v sneg do konice. In midva tudi. Opoldan sva na vršnem grebenu! Ogledam se čezenj in ugotovim, da bi bil iz zahodne doline vzpon mnogo lažji kot iz najine vzhodne. Prava planota se razteza tu gori. Za sestop bova izkoristila zahodno spoznanje. Zdaj pa morava urno po grebenu naprej, da naju kaj ne preseneti ali ne zajame noč. Greben je strm, kot poraščen s skalnimi stolpiči in zadelan z zasneženimi previsi. Celi dve uri se motoviliva med njimi, preden nama uspe priti do zadnjega stolpa. Ne bi rekel, da je posebno težko pristopanje med njimi. Je pa prav nerodno in nevarno. Ves čas sva navezana. Zdaj naju le še kakih 50 metrov višine loči od vrha. Sama krušljiva, strmo razčlenjena gnila skala, a vsaj tehnično ta konček gore ne postavlja več kakih posebnih plezalnih zahtev. V pičle pol uri ga dodelava in sva pod vrhom. Vrh sam je tako koničast, da na njem ni prostora za dva hkrati. Le po eden lahko spleza gori. Samo kdor je že kdaj težko zmogel kako goro, pa se zato ni sporekel z njo, ve za ljubezen gornika do gore, ki si jo osvoji. Ve tudi, da si prav tako osvoji gora planinca, če jo spozna prav do vrha. In še to ve, da tudi gora vzljubi; tega, ki mu je dovolila pobratimstvo. Kako da naj to ve? Ej, to je tista skrivnost, ki veže planinca na gorski svet, da se prav za vse žive dni ne more razvezati iz objema te vzajemne ljubezni. Glejte, to in taka je planinska sreča. V gorniškem objemu zapečativa z Mariom najino novo skupno doživetje. Tudi to je sreča: nesebični tovariš v navezi. Potem obredno razvijeva slovensko in argentinsko zastavico in Mariov žandarmerijski prapor. Kolikokrat so že plapolale po gorovju Celinskega ledu in po Andih slovenske barve! S ponosom jih vselej razvijem in vsakokrat mi je lepo pri duši. S fotografskima aparatoma posnameva poglede z vrha v vse smeri, kot to veleva nepisani planinski zakon. Ura je tri popoldan. Vetrovno je tu gori, kot je vetrovno po vseh vrhovih. Sonce se bori z oblaki. Zdaj zmaguje ta, potem spet oni. Vendar sva zadovoljna in hvaležna. V suhem sva lahko opravila vzpon, kar ni malo za to gorovje. Sestopava v zahodni smeri, kot sva sklenila že gori grede na grebenu. Res gre precej laže kot v vzhoda. Po grušču in nirah kar drsava po pobočju navzdol proti zahodni dolini. Po njej se vije rečica. Tod je zdaj malo laže hoditi, je pa polno močvirnih predelov in ni prijetno prebijati se čeznje. Glaciolog Mercer trdi v svojih spisih o Patagoniji, da naj bi v tej dolini živeli zadnji huemuli. Videl in slikal jih je še leta 1967. To je andska zvrst srnjadi. Včasih je bila precej razširjena na argentinski in čilenski strani Kordiljere. Čilenci ga imajo celo v svojem narodnem grbu. Z Mariom vneto opazujeva. Morda se nama le pokaže kje kak huemul in nama požira za sliko. Kakšna redkost! A naj še tako napenjava oči, nikjer se nič ne gane, nikjer nič živega ne pojavi, najmanj kaj huemulu podobnega. Samo kak kondor zajadra včasih med vrhovi in nama prav prisrčno želi usodni spodrsljaj, sebi pa okusno pojedino. Ni se mu izpolnila pobožna želja. Po tleh skušava ugotoviti vsaj kako huemulovo sled. Stečine ali iztrebke. Tudi nič. S tem seveda ni rečeno, da bi bile medtem izginile do zadnjega te simpatične živalice. Dolino prečiva po dolgem, ne pa tudi križem kražem. Že mogoče, da se kje skrivajo pred nama. Ker pa jih tu nihče ne preganja, ni verjetno, da bi bili tako zelo plašni. Če še niso povsem izumrli tod, imajo res dobra skrivališča. Ali pa sva prečila dolino ob uri njihove sieste in ne ob času paše. Pač pa sem nedavna opazil čredico pet do šest huemulov v z vseh strani zaprti dolini pod Los Monjes v Esquelski Kordiljeri. Tri ure se že mučiva skozi to dolino čez lenge, potoke, grmičevje, močvirja, zmeraj bolj na desno. Čim bolj se ožli, tem bolj zavija na jug. Ob devetih zvečer sva ob vznožju gore. Urno jo ubirava proti vzhodni dolini. Mrak se že vzpenja iz dolin in v gorah se oblači. Vendar je še dovolj večerne svetlobe, da ne zaideva. Ob enajstih ponoči vesel0 juckava proti taborišču, kar Gregi in Edwardu že od daleč naznanja našo zmago. Praznujemo jo še pozno v noč. Torek 23. januarja Danes se vračamo v matično taborišče, v stan ob fjordu Moyano, kjer gotovo nestrpno čaka na nas Osvaldo. Mori nas le skrb za prehod čez strmo sotesko z razdrtim mostom. Ko pridemo do tja in se zazremo v strmino nesrečnega spomina izza pristopanja, sklenemo izogniti se to-pot tej utrudljivi muki. Ob podrtem mostu bomo skušali potegniti čez reko stalno dvojno vrv. Po njej bomo po tirolski šegi spustili in povlekli čez najprej nahrbtnike, potlej bomo še sami splezali po njej na nasprotni breg. Prihranili si bomo šest mučnih in utrudljivih ur. Zabijem torej najprej tokrat klin v skalo. Potem se začnem z dvojno vrvjo vred prebijati čez podrtijo mosta. Po visečih in razdrtih hlodih telovadim meter za metrom naprej nad prepadom. Ponekod z vrvjo zakolebam do naslednje opore, prav kakor opice v pragozdu z lijanami z drevesa na drevo. Zelo sem previden. V skalah se počutim varnejšega. Voda ni moj element. Ne bi rad čofnil v dvajset metrov niže deročo mrzlo reko. Pravijo, da ima voda privlačno moč. Že mogoče. Bolje tedaj, da ne gledam doli. Še nikdar se mi ni zdelo deset metrov tako zelo dolgih! Pa sem jih le zmagal. Onkraj zabijem spet klin v skalo, obesim nanj vponko in vpnem vanjo dvojno vrv — pa je škripec postavljen. Z onega brega obesijo najprej nahrbtnik za nahrbtnikom. Vse mi uspe srečno povleči semkaj. Za njimi se akrobatijo še oni trije drug za drugim na moj breg. Tako, najhujše je za nami. Že zvečer smo v stanu. Kako se nam zdi nocoj prijeten ta naš napol podrt rančo! Da slučajno nima šampanjca pri roki, pravi Osvaldo, da bi z njim napil naši zmagi. Planinci smo skromni, vsaj v gorah prav gotovo. Čaj nam prav tako tekne in gre prav tako v slast ali še bolj, kot če bi bil peneči vinček. Sreda 24. januarja Pripravljamo se za vrnitev. Kako lepo nam je služil za matično taborišče naš stan. Zdaj bo ostal spet zapuščen, sam s svojo mišjo zalego. Kar priljubil se nam je. Z mišni vred. V prvem pohodu do Ramstrongove estancije prenesemo polovico prtljage. Z Mariom greva naprej do Susacase. Uprava Narodnega parka Los Alerces nam je obljubila poslati konec meseca spet svoj karnian do estancije Los Hermanos. Susacasa pa pravi, da ni dobil do zdaj sporočila, če in kdaj pride tovornjak. Če ga ne bo, da naj počakamo teden dni ali kaj več, ko bo še! on s svojim vozilom v Rio Gallegos. Morda pa še ne bo šel takrat. Nemara pozneje. Nič določenega nam ne more zagotoviti. Kakor bo pač naneslo. Saj ne šteje teden gor ali dol. Oh, kaj vedo ljudje tod, kako je pri nas s časom! Brez upa na zmago bi bilo, dopovedati mu, kako in zakaj smo že tako na tesnem z dnevi. Vrneva se na Helsinkfors. Treba bo kako drugače rešiti prevozni problem. Mario naj skuša priti na kak način v Calafate. Od tam naj gre s Citroenom v Rio Gallegos. Na žandarmeriji mu bo gotovo uspelo dobiti na posodo vozilo s šoferjem. Saj je žandarmerijski častnik. Ta čas bomo mi znosili kar je še opreme v stanu do helsinkforške estancije. Četrtek 25. januarja Prenašamo preostalo prtljago, urejamo in pohajamo. Petek 26. januarja Susacasa nam je podaril pol ovce. Tukaj so ljudje radodarni in uvidevni, če le prideš v kordiljerskem, patagonskem ali pampskem svetu do naseljenca ali celo samo do črede živine, ti res ni treba trpeti lakote, da se le dostojno in pošteno vedeš. V nasprotnem primeru pa velja še mnogokje zakon pampe, ki ne vpraša za sodno oblast. S podarjeno ovco si pripravimo okusni asado, čakamo na Maria ter predemo čas. Sobota 27. januarja Ob devetih zvečer se primaje z Mariom in šoferjem žandarmerijski Unimoc, visok tovornjak, pripraven kot nalašč za hribovito ozemlje. Kamen mu je med potjo razbil sprednje steklo. Še dobro, da šofer vozi počasi in tako ni imel večjih okvar. Spalne vreče razgrnemo kar na prostem po travniku v lepi, mirni noči. Nedelja 28. januarja Vračamo se čez Calafate. Od celega meseca se je nabrala tukaj pošta za nas. Kar precej branja se nam ponuja. In zdaj — pozdravljene, gore! Do prihodnjega leta, če Bog da in sreča planinska! Zbornik svobodne Slovenije 1973-1975


Časopis Dom in svet, 1904, letnik 17, številka 5. Učiteljski tovariš, 1904, leto XLIV, številka 13. Učiteljski tovariš, 1904 c.kr.konservator, literarni zgodovinar, učitelj * 21. 11. 1860, Peščenik pri Višnji gori † 8. 4. 1904, Šmarje na Dolenjskem Povzetek: Po poklicu je bil učitelj. Raziskoval in popisoval je zgodovinski arhiv in umetnostne spomenike. Leta 1893 je izšel njegov opis o stari cerkvi v Šmartnem pri Litiji. Bil je sin gozdarja kneza Auersperga. Ljudsko šolo je končal v Višnji gori. Že kot otroka so ga zanimale razvaline višnjegorskega gradu in drugih graščin v okolici. Najprej se je šel učit knjigoveštva. Zaradi zanimanja in spretnosti v risanju in rezbarstvu so ga napotili na ljubljansko učiteljišče, ki ga je končal leta 1883. Svojo prvo službo je nastopil v Podgabru in tam ostal štiri leta. Kasneje je služboval še v Šentvidu pri Stični (1887) in v Šmarju pri Ljubljani (1891). Raziskoval je arhiv stiškega samostana in druge različne arhive, stare knjige ter starine v takratnih graščinah in cerkvah. Znal jih je preceniti in preiskati kot izkušen zgodovinar. Veliko je pomagal tudi različnim arheologom pri izkopavanjih (Jernej Pečnik - Magdalenska gora) ter pomagal pri načrtovanju zemljevidov, ki so pokazali izkopavališča. Dunajska centralna komisija ga je imenovala za konservatorja najprej stiškega, nato črnomaljskega okraja.Tako je preiskal in opisal veliko umetnostno - zgodovinskih spomenikov po cerkvah, gradovih in krajih v okolici Višnje gore, Stične, Šentvida, Trebnja in Novega mesta ter rešil marsikatero umetnino in podatek pozabe. Ukvarjal se je tudi z arhivskimi študijami; izpiski iz mestnega arhiva, podatkih o cehih in privilegijih nekaterih trgov in mest, o knjižnicah in knjigah ter nekaterih zanimivostih iz naše domače zgodovine. Na podlagi listin mestnega arhiva v Višnji gori je leta 1885 dokončal rokopis »Kronika župnije Višnja gora», ki je shranjena v farnem arhivu. Svoja opažanja v obliki spisov in razprav je objavljal v različnih časopisih, največ v Mittheilungen der k. k. Central – Commission in Wien, ostalo pa v nemških in slovenskih »Izvestjih muzejskega društva za Kranjsko«. V Šmartnem pri Litiji je popisal cerkev, kar je bilo objavljeno v Mittheilungen der k. k. Central – Commission v letniku 1893.


Kam na izlet? Kobarid - THE Slovenia Home SLOVENIJA ALPSKA SLOVENIJA Kam na izlet? Kobarid Običajno za dragulje Soške doline proglasimo naravne znamenitosti in mesto Kobarid se prav tako približuje temu nazivu. V tem udobnem in prijetnem kraju se lahko prepustite vrhunski kuhinji, ali pa se lotite aktivnih počitnic. Veliko se lahko naučite tudi o enem najpomembnejših obdobij sodobne zgodovine, prvi svetovni vojni. Nagrajeni Kobariški muzej pripoveduje zgodbo krvave bitke, ki jo je povzel tudi Ernest Hemingway v svojem delu Zbogom, orožje!, ki je temeljilo na njegovih lastnih vojnih izkušnjah. Italijanska in nemška oblika imena (Caporetto in Karfreit) izhaja iz časov nasilne asimilacije ali aneksije, Kobarid pa je bil ob koncu prve svetovne vojne praktično povsem uničen. V medvojnem obdobju so si mesto nekaj časa podajali, dokler ni po drugi svetovni vojni prišlo pod začasno vojaško upravo. Kasneje so Kobarid končno vrnili v roke Slovenije, ki pa je bila takrat seveda še del Jugoslavije. TIC Kobarid, +386 (0)5 38 00 490, info.kobarid@dolina-soce.si, www.soca-valley.com. Izčrpnost informacij in impresivna avdio-vizualna predstavitev dogodkov na soški fronti, v času prve svetovne vojne, je muzejski zbirki leta 1993 prinesla naziv Najboljši evropski muzej. Zbirka z občutkom predstavi celotno žalostno zgodbo dveh in pol let bojevanja in eno največjih gorskih bitk v zgodovini, Čudež pri Kobaridu (12. soška bitka). Krvava soška fronta je morda najbolj znana zaradi Ernesta Hemingwaya, ki je svoje spomine izkušenj na tem bojišču strnil v roman Zbogom, orožje!. Muzej se nahaja v starem mestnem jedru Kobarida, po dogovoru pa so na voljo tudi vodeni ogledi samega bojišča. Gregorčičeva 10, +386 (0)5 389 00 00, info@kobariski-muzej.si, www.kobariski-muzej.si. Ni redko, da gosti obiščejo Slovenijo zgolj zaradi obroka v Hiši Franko – še posebej sosednji Italijani, ki bolj kot kdorkoli cenijo vrhunsko kuhinjo. Restavracijo vodita mož in žena, pri čemer je Ana vodja kuhinje, Valterjevo poznavanje slovenskih vin in sirov pa je brez primere. Ana Roš je leta 2017 prejela prestižni naziv Najboljše chefinje na svetu, leta 2018 pa se je Hiša Franko uvrstila na seznam 50 najboljših restavracij na svetu (na 38. mesto), ki ga objavlja World’s 50 Best Restaurants. Restavracija domuje v podeželski vili na obrobju Kobarida, na skrajnem zahodu države. Obroka v Hiši Franko ne boste pozabili, na voljo pa so tudi sobe za nočitev. Staro Selo 1, Kobarid, +386 (0)5 389 41 20, info@ hisafranko.com, www.hisafranko.com. Le streljaj od središča Kobarida se nahaja majhen, a razvpit Napoleonov most. Morda ni tako velik ali impresiven kot drugi mostovi v Sloveniji, je pa prežet z zgodovino. Leta 1750 so zgradili originalen kamniti most, ki je nadomestil lesenega, ki je predhodno povezoval levi in desni breg. Ime je dobil, ko so ga prečkale Napoleonove čete, na poti do Predela. Most je bil ena od žrtev prve svetovne vojne, saj so ga razstrelili avstrijski vojaki. Kasneje so na tem mestu postavili nov most, ki je odigral pomembno vlogo med drugo svetovno vojno, ko so se tu zbrali partizani, da bi ubranili Kobariško republiko. V bližini mostu stojita dva spomenika, ki so ju postavili v spomin tem zgodovinskim dogodkom. Most je odlična točka za fotografiranje Soče, ki teče pod njim. Morda boste v objektiv ujeli še kakšnega od kajakov, ki poskakujejo po turkizni vodi. To je tudi dobra izhodiščna točka za kratek pohod do slapov Kozjak, ki so oddaljeni približno pol ure hoje po ravnem. Previous articleVarnost naj bo na prvem mestu


MIRNOVODAŠI ZAČELI Z IZBIRNIMI TEKMAMI V italijanski Mantovi je potekala prve izbirna tekma za sestavo mirnovodaške reprezentance. Trener Jernej Župančič Regent je opisal obetaven začetek sezone domačih tekmovalcev v spodnjem prispevku.... Mednarodna tekma v italijanski Mantovi je bila ena od dveh letošnjih izbirnih tekem za reprezentanco na mirnih vodah. Iz KKSE se je tekmovanja udeležilo 5 mlajših mladincev, 2 mladinca in 2 trenerja. Mlajši mladinci - Mia Medved, Alen Telban, Jakob Klobučar, Vid Rutar in Blaž Jug - so se dobro borili, a v konkurenci večinoma 3 leta starejših niso imeli resnejših možnosti za preboj v polfinale. To je med njimi uspelo le Miji Medved v K1 na 200 in 500 m. Ponos Mostarjev sta s ponovno zmago med mladinci v K2 na 1000 m ubranila Jani Jarc in Matic Klobučar. Klobučar je v močni konkurenci tekmovalcev dosegel tudi četrto mesto v K1 in bil hkrati zelo blizu zmagi. Po prvi izbirni tekmi sta tako Jarc in Klobučar na prvem in drugem mestu v K1 med slovenskimi mladinci na 1000m. Naslednja tekma bo 28. aprila na Bledu. Zadnja in končna izbirna tekma, ki bo dala imena za sestavo reprezentance, pa bo mednarodna tekma v Pieštanyh na Slovaškem konec maja. Tekme v Mantovi se je udeležil tudi naš predstavnik parakajaka Dejan Fabčič. Kljub temu, da je tokrat nastopil izven konkurence, je bil s prikazanim nadvse zadovoljen. Veliko optimizma mu je dal nastop na 500 m, kjer mu je uspelo prikazati velik napredek v samem veslanju. Sam je tekmo opisal nekako takole: » Dobra družba, prikazan napredek in velika izkušnja na tekmovanjih v slabih razmerah. Super je bilo!«


Naslov: I see 1 Videoperformans I See 1 (Vidim 1) je posnet s telefonom. Performerka (Mateja Rojc) gleda naravnost v kamero telefona. Glavo začne počasi obračati v svojo desno, ne da bi pri tem umaknila pogled. Njen pogled se ne premika skupaj z glavo, ampak ostaja osredotočen na kamero in s tem posredno na gledalca ali gledalko. Kot v nekakšnem tekmovanju, kdo dlje vzdrži pogled. Z videoperformansom Small but dangers nadaljujeta svoje raziskovanje in poigravanje s pogledom ter recepcijo in percepcijo gibajočih podob. Motiv dveh kratkih videoperformansov je pogled. Prek njega podoba kolonizira gledalčevo in performerkino telo. Gledalčev pogled se ne ujame v pogled umetnice, ampak v pogled njene podobe. Pravzaprav se, tako kot umetničin, tudi njegov pogled ujame v pogledu medija. (Vir: Small but dangers)


Objavljeno: 9. 01. 2016 Jagode so nasičene z vitaminom C, ki zavira staranje, zmanjšuje kožne nepravilnosti in akne, pomaga pri proizvodnji kolagena in zmanjšuje ostre linije in gube. Jagode razpolagajo z antioksidanti in fitokemikalijami. Semena jagod delujejo kot nežen piling, ki odstranjuje suho in odmrlo kožo. Med je čudovito sredstvo za vlaženje kože. Je naraven antioksidant in lahko prepreči nastajanje gub, ki so posledica izpostavljanja soncu. Prav tako njegove protimikrobne lastnosti zdravijo kožo in preprečujejo infekcije. Olivno olje je še eno odlično vlažilno sredstvo. Uporabljamo ga pri kožnih iritacija, kot je suha, dražeča in opečena koža ali koža, ki jo napadejo ekcem ali glivice. Olivno olje razpolaga tudi z odličnimi lastnostmi, ki zavirajo staranje. Ovseni kosmiči delujejo blažilno na srbeči, suhi, poškodovani in opečeni koži. Pomagajo pri pilingu in odpravljanju nečistoč z Vaše kože. Vse sestavine zmešajte skupaj in dobili boste perfektno obrazno masko, ki vlaži in lupi. 3 jagode, z odstranjenim zelenim delom Vse sestavine zmečite v Vaš blender (multipraktik) in pustite mešati toliko časa, da so ovseni kosmiči vidni v manjših delcih (razlomljeni). Nanesite na čist obraz (ne na predel okoli oči) in pustite učinkovati 10-15 min. Izperite in nežno obrište obraz.


Flashpoint: Fire Rescue | Blog - Družabne igre Igra ima več verzij pravil, ki vplivajo na težavnost spopadanja z ognjem. Lažja verzija je mišljena kot lahkotna družinska igra, ki je primerna tudi za mlajše, medtem ko je na višji težavnosti igra izziv tudi za izkušene ljubitelje družabnih iger. Flash point spada med sodelovalne družabne igre, kjer se igralci skupaj borijo proti dogodkom v igri in zmagajo ali izgubijo kot ekipa. Za to je potrebno veliko komunikacije med igralci pred vsako potezo, saj je uspeh pogosto odvisen od tega, kako učinkovito delujejo kot ekipa. Dvostranska igralna plošča, ki je razdeljena na 6×8 polj. Vsaka stran predstavlja hišo z različnimi postavitvami sob in vrat. Ena stran ima bolj enostavno postavitev, druga pa bolj zahtevno. 6 figuric gasilcev Črne kocke, ki predstavljajo škodo na stavbi Kartonaste žetončke z oznakami dima, ognja, žrtev... 6 kartic z različnimi vlogami gasilcev Naloga gasilcev je, da uspejo rešiti 7 od 10 žrtev v hiši, preden ogenj uniči hišo oziroma preden ogenj ubije 4 žrtve. Igra se prične z začetno postavitvijo ognja in treh interesnih točk, na katerih so ali žrtve ali pa lažni alarm. Vsak krog igre je razdeljen na tri zaporedne faze: 1. faza: igralec, ki jel na vrsti ahko upravlja s svojim gasilcem, a je omejen s določenim številom akcijskih točk (v preprosti verziji ima vsak 4 akcijske točke), ki jih lahko porabi za premikanje, gašnje ognja, podiranje zidov, odpiranje in zapiranje vrat, prenašanje žrtev... 2. faza: po gasilcih je na vrsti ogenj. Z metom dveh kock se določi polje, v katerega se razširi dim. Če je dim pade na polje, kjer je že dim ali pa na polje, ki meji na ogenj, se dim spremeni v ogenj. Če pa dim pade na polje, kjer je ogenj, pa pride do eksplozije, ki še dodatno razširi ogenj oziroma poškoduje zidove. Kadar se ogenj razširi na točko interesa, se le to obrne in če je na njem žrtev, le ta umre. Če pa se razširi na polje gasilca pa ga onesposobi. 3. faza: V tej fazi se pogleda, če so na tabli manj kot tri interesne točke in se jih po potrebi dopolni z metom kock, ki določi naključno lokacijo. Po vseh treh fazah je na vrsti naslednji igralec. Igra se konča uspešno, če ekipa gasilcev uspe rešiti 7 žrtev. Igra se konča neuspešno, če ogenj ubije štiri žrtve ali pa če se hiša zruši. V igri je namreč omejeno število kock, ki označujejo poškodbe zidov. Vsakič, ko ogenj poškoduje zid ali pa ko gasilec ruši zid, se to označi s črno kocko. Ko jih zmanjka, se hiša zruši. Različne težavnosti igre Zgoraj smo opisali potek “družinske” verzije igre, ki je po naših izkušnjah relativno preprosta in jo je v večini primerov mogoče zaključiti uspešno. Ravno zato je primerna za sproščeno igranje tudi z mlajšimi otroci. Za bolj resno igralno izkušnjo pa so na voljo še napredna navodila, ki dodajo kopico novosti in nevarnosti. Vsak gasilec prevzame eno izmed šestih vlog, ki jim prinaša prednosti na nekaterih področih in slabosti na drugih. En profil tako na primer potrebuje manj točk za nošenje žrtev iz hiše, a potrebuje več točk za gašenje požarov. Večje število začetnih eksplozij in posebne točke z vnetljivimi snovmi, ki lahko sprožijo še dodatne eksplozije, če jih zajame ogenj. Bolj zahtevno postavitev sob (na drugi strani table). Zahtevnejša igra terja predvsem več tehtanja in izbire med gašenjem in reševanjem žrtev. Ves požar je le redko mogoče pogasiti, zato se je potrebno osredotočiti na ključna mesta, ki omejujejo nadaljno širjenje in eksplozije. Hkrati pa s prevelikim ukvarjanjem s požarom tratimo dragocen čas za reševanje žrtev. Vsaka eksplozija nepopravljivo načne hišo in četudi imamo ogenj pod kontrolo, se nam lahko zgodi, da se hiša poruši, preden uspemo rešiti vseh 7 žrtev. Ko smo po nekaj uvodnih igrah osvojili mehaniko igre, smo v njej resnično uživali. Cel čas ostaja napeta, saj je ogenj nepredvidljiv in četudi imajo igralci občutek, da ga imajo pod kontrolo, se po nekaj krogih lahko vse skupaj obrne na glavo in začne se panično spreminjanje strategije. Velika prednosti igre je njen širok razpon težavnosti, ki jo je mogoče postopoma višati. Tako se ne boste nikoli dolgočasi in tudi ne boste imeli občutka, da je prezahtevna. Igra Flash point: Fire rescue je na voljo v naši spletni trgovini. Ta članek je bil objavljen v Nekategorizirano in označen družabne igre, opis izdelkov. Crossboccia – Urbano balinčkanje


Gradovi južne Bohemije - SLO Tours Pokličite nas+386(0)31 211 111 NaslovDunajska 158 | Ljubljana Evropa Gradovi južne Bohemije Z OGLEDOM PIVOVARNE BUDVAR 168€ na osebo Gradovi južne Bohemije Program popotovanja po gradovih južne Bohemije je presežek v spoznavanju arhitekture, srednjeveške zgodovine, kulturne zapuščine in kulinarike. V dveh dneh bomo raziskovali fascinantne destinacije kot so Češki Krumlov, Češke Budjeovice, Jindrichuv Hradec in Telč. V program smo vključili tudi obisk in degustacijo svetovno znane pivovarne Budweiser - Budvar. Češke Budjejovice Več o Češke Budjejovice Vstopna mesta se določijo po dogovoru z naročnikom. Zaključek destinacije po dogovoru z naročnikom. Kulinarika po programu Češki Krumlov in Češke Budjeovice Odhod iz dogovorjenega mesta v zgodnjih jutranjih urah. Vožnja v smeri Linza in po krajših postankih prihod v Češki Krumlov. Ogledali si bomo staro srednjeveško mestno jedro, ki slovi po več kot 500 let stari arhitekturi. Mestno jedro vsebuje preko 300 zgodovinskih zgradb, od starega mlina, orožarnice, pivovarniške ulice, do cerkva in trga. Številne mestne ulice, ki se “zlivajo” v mestni trg, tvorijo pravi arhitekturni biser, ki je uvrščen na seznam UNESCO svetovne kulturne dediščine. Ogledali si bomo grad, ki izvira iz 14. stoletja, v njem pa najdemo elemente gotike, visoke gotike, renesanse in baroka. Po ogledu gradu si bomo privoščili tradicionalno kosilo in se podali v bližnje Češke Budjejovice. Po ogledu mestnega jedra, ki ga krasi osrednji Trg Otokarja Premisla II, se bomo namestili v hotelu. Češke Budjeovice slovijo po pivovarski tradiciji, zato bomo bomo spoznali zgodovino in si ogledali proizvodnjo piva v pivovarni Budweiser Budvar (1895). Sledi prosti čas za druženje in samostojne oglede mesta, Naš prvi dan bomo zaključili z odlično večerjo v tradicionalni mestni pivnici. Hluboka nad Vltavo in Telč Po zajtrku se bomo podali odpeljali na grad Hluboka (nad Vltavo) iz 13. stoletja, ki je po mnenju poznavalcev s svojo bogato arhitekturo in urejenim parkom eden najlepših gradov na Češkem. Popotovanje bomo nadaljevali v simpatično mestece Jindrichuv Hradec s slikovito graščino, cerkvijo in Kryzovimi jaslicami, ki s skoraj 1.400 podobami sodijo med največje mehanske jaslice na svetu. Ob koncu našega popotovanja si bomo ogledali mesto Telč, ki leži ob številnih manjših jezerih in slovi po svojem glavnem trgu. Trg obkrožajo številne renesančne hiše s slikovitimi, v sgraffito tehniki okrašenimi fasadami. Po tradicionalnem kosilu se bomo vrnili mimo Dunaja domov, kamor bomo prišli v večernih urah. Več o Češke Budjejovice Glavno mesto Češke pokrajine Južna Bohemija. Mesto ustanovljeno s strani Otokarja II. Přemysla v letu 1265. Mesto je v 13. in 14. stoletju imelo dve prekrasni cerkvi in obzidje. V požaru, leta 1641, je bilo večina mesta uničenega. Danes mesto predstavlja pomembno industrijsko središče Južne Češke, pri čemer v svetovnem smislu izstopa pivovarna Budweiser Budvar. Mesto je tudi pomembno univerzitetno središče pokrajine Južne Bohemije. Danes šteje nekaj manj kot 100.000 prebivalcev. Glavni atrakciji mesta sta pivovarna Budweiser Budvar in trg Otokarja II. Přemysla v centru mesta z baročno modro-belo mestno hišo. Mesto tudi predstavlja eno od glavnih prizorišč Haškove novele Dobri vojak Švejk. Namestitev 1 2 3 4 5 Advent v Bratislavi V tri dežele Rezervacija Pošljite poizvedbo


Program Microsoft Office Access 2007 uporablja nov varnostni model, ki je preprostejši od starejših različic. V programu Access 2007 navedete, ali zaupate zbirki podatkov, vse preostale varnostne odločitve pa so sprejete samodejno na podlagi vaše odločitve o zaupanju. V tem članku boste našli pregled nad delovanjem zaupanja v programu Access 2007, kako se razlikuje od varnosti v starejših različicah in katere dejavnike bi morali upoštevati, ko se odločate o zaupanju zbirki podatkov. V tem članku ni razložena uporaba digitalnih podpisov v zaupanja vrednih odločitvah. Če želite več informacij, glejte Prikaz zaupanja z dodajanjem digitalnega podpisa. Dejavniki, ki jih je treba upoštevati pri odločanju, ali je zbirka podatkov zaupanja vredna Če ste v starejših različicah Accessa uporabljali varnostne funkcije, ste morali sprejeti vrsto odločitev, ko ste odprli zbirko podatkov. Morali ste na primer izbrati med različnimi stopnjami varnosti (nizka, srednja ali visoka) in se odločiti, ali želite zagnati morebitno nevarno kodo. Teh odločitev vam ni treba več sprejemati, ko odprete zbirko podatkov v programu Access 2007. Access 2007 privzeto onemogoči vse morebitno nevarne kode ali druge komponente v zbirki podatkov, ne glede na različico Accessa, s katero ste ustvarili zbirko podatkov. Če je prikazana vrstica s sporočili, se lahko odločite, ali zaupate onemogočeni vsebini v zbirki podatkov. Če zaupate onemogočeni vsebini, lahko to naredite na dva načina: Zaupajte zbirki podatkov le za trenutno sejo (medtem ko je zbirka podatkov odprta) V vrstici s sporočili kliknite Možnosti. Odpre se pogovorno okno, v katerem lahko potrdite, da zaupate zbirki podatkov. Če izberete to možnost, morate postopek ponoviti vsakič, ko odprete zbirko podatkov. Vaš cilj Ko Access onemogoči vsebino zbirke podatkov, ki ni vredna zaupanja, ne blokira vašega dostopa do podatkov v tej zbirki. Če želite pregledati podatke v zbirki podatkov in ne želite izvesti nobenega dejanja, ki ni varno, na primer zagnati poizvedbe za dejanja ali uporabiti določenih dejanj makrov, vam zbirki podatkov ni treba zaupati. Če ne veste, ali je dejanje varno, ga izvedite, kadar je vsebina zbirke podatkov blokirana zaradi onemogočenega načina. Če je dejanje morda nevarno, bo v tem primeru blokirano. Vir zbirke podatkov Če ste ustvarili zbirko podatkov ali veste, da lahko zaupate njenemu viru, lahko zaupate tudi zbirki podatkov. Če je vir zbirke podatkov morda nezanesljiv, zbirki podatkov ne zaupajte, dokler se ne prepričate, da je njena vsebina varna. Varnost lokacije, na kateri je shranjena zbirka podatkov Tudi če veste, da je vsebina datoteke zbirke podatkov varna in je datoteka shranjena na lokaciji, ki ni popolnoma varna, se lahko zgodi, da nekdo doda nevarno vsebino v zbirko podatkov. Bodite pazljivi, ko se odločate, ali so datoteke zbirk podatkov, shranjene na lokacijah, ki morda niso varna, vredne zaupanja. Če zaupate zbirki podatkov, ji lahko zaupate enkrat – in omogočite vsebino zbirke podatkov za sejo – ali pa ji zaupate za nedoločen čas in premaknete datoteke zbirke podatkov na zaupanja vredno mesto. Omogočanje vsebine zbirke podatkov za sejo Če želite omogočiti vsebino zbirke podatkov za sejo, uporabite vrstico s sporočili. Vrstica s sporočili je prikazana tik pod trakom in je del uporabniškega vmesnika Microsoft Office Fluent. Omogočanje vsebine z vrstico s sporočili Če ne vidite vrstice s sporočili, je morda skrita ali onemogočena. Če jo želite uporabiti, jo morate najprej prikazati ali omogočiti. Prikaz vrstice s sporočili Če se prikaže vrstica s sporočili, lahko preskočite ta korak. Na zavihku Orodja za zbirko podatkov v skupini Pokaži/skrij potrdite potrditveno polje Vrstica s sporočili. Če je potrditveno polje Vrstica s sporočili onemogočeno, ga lahko omogočite. Če je potrditveno polje Vrstica s sporočili omogočeno, lahko izpustite ta korak. V desnem podoknu kliknite Pokaži vrstico s sporočili v vseh programih, ko je blokirana aktivna vsebina in nato V redu. Privzeto omogočanje zbirke podatkov Namig: Če želite poznati pot trenutne zbirke podatkov, kliknite gumb »Microsoft Office«, kliknite Upravljanje, nato pa kliknite Lastnosti zbirke podatkov. Celotna pot lokacije trenutne zbirke podatkov je navedena na zavihku Splošno v pogovornem oknu Lastnosti zbirke podatkov. Na dnu pogovornega okna Microsoft Officeove varnostne možnosti kliknite Odpri središče zaupanja. V pogovornem oknu Zaupanja vredno mesto za Microsoft Office naredite nekaj od tega:


Kralj proti Kraljem v boj za hokejski "sveti gral" - RTVSLO.si Kralj proti Kraljem v boj za hokejski "sveti gral" Lahko postane Kopitar najkoristnejši igralec končnice? Toni Gruden, @duledoz | 3. junij 2014 ob 14:31 Zadnji poseg: 3. junij 2014 ob 15:20 Los Angeles, New York\t- MMC RTV SLO V boju za najkoristnejšega igralca celotne končnice novinarji v Severni Ameriki (glasujejo člani Združenja hokejskih piscev) izpostavljajo tri imena: Anže Kopitar in Drew Doughty pri Los Angelesu ter Henrik Lundqvist pri NY Rangersih. Foto: Reuters Če Kralji dominirajo v strelskih kategorijah, pri vratarskih prevladuje "kralj" Henrik Lundqvist, glavni adut Newyorčanov za zmago v dvoboju z Losangelešani. Foto: Reuters Kingsi imajo kar pet igralcev (Kopitar, Carter, Gaborik, Williams in Doughty), ki imajo 15 točk ali več. Pri Rangersih vodi trojica St. Louis, McDonagh, Stepan s 13 točkami, a ima kar osem igralcev vsaj deset točk. Foto: Reuters Gaborik je skoraj štiri leta igral za Rangerse in dvakrat dosegel več kot 40 golov, a se je nato znašel v nemilosti prejšnjega trenerja Johna Tortorelle. Posledično je bil zamenjan v Columbus, od koder se je letos preselil v Los Angeles. Blue Jacketsi so leta 2012 prispevali Kraljem že Jeffa Carterja, velik pečat pa je v Ohiu pustil Rick Nash. Foto: Reuters Marty St. Louis je vdihnil Rangersom novo življenje, kar je bilo očitno med končnico, ko se je celotno moštvo udeležilo pogreba njegove matere France, ki je nenadno umrla pri 63 letih. Tragično zgodbo ima tudi strelec dveh velikih golov v končnici Dominic Moore, ki zaradi smrti žene ni igral hokeja leto in pol. Foto: Reuters Jonathan Quick je katastrofalno začel končnico in je tudi v dvoboju s Chicagom kazal znake šibkosti, a je vedno odgovoril s kakšno veliko in ključno obrambo. Foto: Reuters Poškodbe pomembno vplivajo na razvoj dogodkov v končnici in oba finalista sta presenetljivo zdrava: prvi center Rangersov Derek Stepan kljub zlomljeni čeljusti igra z zaščitno masko, zaradi kazni je za celotni finale izgubljen Danny Carcillo, branilec John Moore mora odsedeti še eno tekmo. Pri Kingsih se vrača branilec Robyn Regehr. Foto: Reuters Anže Kopitar je letos na velikem odru enkrat že priznal premoč Henriku Lundqvistu, ko je Švedska v Sočiju izločila Slovenijo. A tokrat se mu lahko oddolži, pri čemer je Rangersom v karieri na devetih tekmah zabil 3 gole in prispeval 5 podaj. Foto: Reuters Neuničljivi ščurki iz Los Angelesa ali s čustvi nabiti modrosrajčniki iz New Yorka? Odgovore prinaša finale Stanleyjevega pokala, kjer bo glavna vloga namenjena Anžetu Kopitarju. 3. junij 2014 ob 14:31 Zadnji poseg: 3. junij 2014 ob 15:20 Kingsi nesporni favoriti, Rangersi pravi izzivalci Doughty, Carter, Gaborik in Lundqvist protikandidati AK11 Stavnice v Las Vegasu pravijo, da je Los Angeles favorit (kvota 1,67), medtem ko NY Rangersi prinašajo lep dobiček (kvota 2,5). Veliki finale hokejske sezone v boju za naslov prvaka Lige NHL prinaša obračun med kluboma iz dveh največjih mest ZDA, pri čemer so se oboji pošteno potrudili in naigrali, kar napoveduje zanimiv obračun za Stanleyjev pokal, ki bi se lahko še drugič v treh letih znašel tudi v Sloveniji, še zlasti, če bo Anže Kopitar (5 golov in 19 podaj na 21 tekmah) ostal najučinkovitejši hokejist končnice. Ponočujte in navijajte z MMC-jem Finale Stanleyjevega pokala 2014 bomo zaradi AK11 in velikega zanimanja slovenske javnosti podrobno pokrili tudi na MMC-ju z novicami "v živo", odzivi in napovedmi, v sredo prihaja Športni SOS. In ne pozabite, spet je tu na Twitterju tudi #stane! Finalista igrala dolge serije Los Angeles Kings so postali prvak Zahoda po maksimalnih in s tem rekordnih 21 tekmah, pri čemer so vse tri sedme tekme dobili v gosteh, zadnjo proti branilcu naslova Chicagu celo v podaljšku. New York Rangers so za krono Vzhoda odigrali le tekmo manj, a ravno proti Montrealu (4:2) v finalu Vzhoda, kar jim je prineslo dodatne tri dneve prepotrebnega počitka. Drugič Kralji ali petič Rangerji? A ker so "modrosrajčniki" presenečenje končnice in so predlanski prvaki v rednem delu tudi osvojili več točk, so zdaj Kralji nesporni favorit za naslov, ob tem pa še uživajo prednost domačega ledu, kar pa Newyorčanov niti malo ne moti, saj so si ravno kot domnevno podrejeno moštvo priborili prvi finale po 20 letih. Leta 1994 so sicer Rangersi četrtič osvojili Stanleyjev pokal in po 54 letih prekinili urok. "Kralji preobratov" v nehvaležni vlogi Kralje se je letos že večkrat odpisalo: po 0:3 v zmagah proti San Joseju, po 2:3 v zmagah proti Anaheimu in po hitrem zaostanku z 0:2 na sedmi tekmi z branilci naslova, Chicagom. "Smo kot kakšni ščurki," je vztrajnost in nepopustljivost moštva opisal veliki junak nedeljskega podaljška, branilec Alec Martinez. A "kralji preobratov" so zdaj v nehvaležni vlogi stavniških favoritov in moštva, ki mora upravičiti prevlado Zahoda nad Vzhodom. V rednem delu zmagi gostom Letos sta se moštvi srečali dvakrat že na samem začetku sezone, pri čemer so oboji slavili v gosteh. Na drugi tekmi rednega dela so bili Rangersi v Staples Centru boljši s 3:1 (dva gola Brad Richards), sredi novembra v Madison Square Gardnu pa je z edinim golom odločil Tyler Toffoli. Gre za tretji medsebojni dvoboj v končnici. Leta 1979 in 1981 so v popolnoma drugačnem NHL-u obakrat slavili Rangersi (3:0 in 3:1). LA zdaj paradoksalno najučinkovitejši Varovanci Darryla Sutterja so bili po 82 tekmah rednega dela najboljše obrambno moštvo lige, a v končnici so postali najučinkovitejši klub (3,48 gola/tekmo), kar je bila ahilova peta rednega dela, medtem ko obrambno zdaj še zdaleč niso več neprebojni. Vratar Jonathan Quick (90,6 %) je daleč od fantastične forme iz šampionskega pohoda 2012, a zna 28-letni Američan z obrambami v pravem trenutku še vedno poskrbeti za preobrat. Glavni adut Kalifornijcev je izredna centrska linija Anže Kopitar - Jeff Carter (9+13) - Jarret Stoll - Mike Richards. Glavna nosilca igre in s tem tudi kandidata za najkoristnejšega igralca (MVP) končnice ostajata AK11 in Drew Doughty (4+12/21). Napad sicer še zdaleč ni odvisen od slovenskega centra, a po dvobojih z Joejem Thorntonom, Ryanom Getzlafom in Jonathanom Toewsom se Kopiju obeta na papirju najlažje delo. Dvakratni olimpijski zmagovalec ima v obrambi izjemno podporno zasedbo, ki se bo okrepila še z zdravim Robynom Regehrom. Hitrost, štirje napadi in ogromna želja Newyorčani so presenetljivo, a zasluženo v finalu, pri čemer jih žene močan čustveni zanos. Z izredno hitrostjo in prav tako uigranimi štirimi napadi si delijo strelsko breme, novi trener Alain Vigneault je sprostil igralce, hkrati pa obdržal trden obrambni sistem, ki temelji na požrtvovalnem blokiranju strelov, s preostankom pa se bori MVP Rangersov Henrik Lundqvist (92,8 %). Zgled na ledu daje veteran Martin St. Louis (6+7/20 tekmah), ki je po nenadni smrti matere sredi serije s Pittsburghom ostal v moštvu in popeljal "modrosrajčnike" iz brezna zaostanka z 1:3. Ključna je bila tudi ozdravitev Chrisa Kreiderja (4+6/10 tekmah), strelsko se je odprlo Ricku Nashu (3+7), svoje dodajata centra Derek Stepan (5+8) in veteran Brad Richards (5+6). Branilec Ryan McDonagh (3+10) postaja superzvezdnik, ki je v finalu Vzhoda zasenčil P. K. Subbana. Ob sebi ima Dana Girardija, za njim prihaja Marc Staal; oba sta prava stroja za blokiranje strelov. Se je Vigneault leta 2012 naučil lekcije? Pri posebnih postavitvah ima Los Angeles smrtonosno igro z igralcem več, medtem ko je to hiba New Yorka (25,4 % - 13,6 %), zato pa Rangersi blestijo ob igri z igralcem manj (81,2 % - 85,9 %). Pri igri z igralcem manj ima glavno besedo Bryan Boyle, nekdanji "kralj", ki je na Manhattnu postal nepogrešljivi del moštva. Zadnje je bil v zadnjih tednih tudi Danny Carcillo, ki je začel sezono v dresu Kingsov, a bo zdaj kot član Rangersov zaradi suspenza na desetih tekmah le gledalec. Trenersko se Sutter in Vigenault dobro poznata, saj je ravno "veseli rančar" zadal hud udarec Vigenaultu, ko je z Vancouvrom, takrat podprvakom in najboljšim moštvom rednega dela, že v 1. krogu izgubil z osmopostavljenim Los Angelesom, ki je nato osvojil svoj prvi naslov prvaka. X-faktorja: Evropejca ... In prišli smo do najbolj motiviranega igralca finala ravno med tema dvema kluboma. Prvi strelec končnice z 12 goli, Marian Gaborik, je bil skoraj štiri leta "ranger", a je bil nato kljub strelsko dobrim predstavam zamenjan v Columbus kot zvezdnik, ki noče igrati obrambe. Ravno 32-letni Slovak v navezi s Slovencem Kopitarjem bi moral biti zdaj ključ LA-ja do drugega naslova v treh letih. A tu je medijsko prvi zvezdnik finala - Henrik Lundqvist. 32-letni Šved, ki igra najboljšo končnico kariere, v kateri je osvojil že vse razen "staneta". In zdaj lahko kot prvi igralec na papirju podrejenega moštva s skalpom favorita postane eden izmed legendarnih vratarjev Lige NHL. S tem bi tudi več kot upravičil svoj vzdevek "Kralj". ... ali pa kar Slovenec Skratka, napoveduje se spektakularen finale, v katerem bo soj žarometov uperjen v 26-letnega hrusta iz Hrušice, kar bo tudi v času nogometne norije pred zaslone prikovalo številne ljubitelje hokeja v Sloveniji. Uživajmo in ne pozabimo, na koncu je lahko "kralj" le en! Napoved: skoraj bogokletno bi bilo zdaj ne napovedati serije s sedmimi tekmami - po sedmih tekmah Los Angeles Kingsov. Prva tekma, četrtek ob 2.00: Druga tekma, nedelja ob 1.00: 3. tekma, torek, 10. junija ob 2.00: 4. tekma, četrtek, 12. junija ob 2.00: Video: Kralji po epskem obračunu in podaljšku 7. tekme v finale Video: Rangersi po 20 letih spet v finalu Lige NHL Anže Kopitar podal za 4:4 in izsilitev podaljška Edini gol zabil Dominic Moore Hokej Ulamec sledil Brusu - na Jesenicah bo imel pomembnejšo vlogo v ekipi Po Glaviču in Urukalu podaljšal tudi Svetina Liga NHL Islandersi izsilili sedmo tekmo V 68. sekundi podaljška zadel Anthony Beauvillier Preberite tudi Obramba zmajev močnejša za finskega hokejista Erving navdušen nad novim izzivom Liga NHL Montreal še zmaga loči od prvega finala po 28 letih Gol in dve podaji Suzukija


Od prve konvencije iz Loméja (1975) do Sporazuma iz Cotonouja (2000–2021) so partnerstva EU-AKP urejala odnose med EU in 79 članicami skupine afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP), ki se je nedavno preimenovala v Organizacijo afriških, karibskih in pacifiških držav. EESO si je v vsem tem obdobju skupaj s civilno družbo držav AKP prizadeval za priznanje ključne vloge, ki jo imajo nedržavni akterji pri razvoju, dokler to ni bilo doseženo s Sporazumom iz Cotonouja, s katerim je EESO dobil nalogo, da organizira dejavnosti in posvetovanja z ekonomskimi in socialnimi interesnimi skupinami iz držav AKP in EU, da se zberejo stališča organizirane civilne družbe in se ji prisluhne. Cilj je bil spodbujati izmenjave in oblikovati priporočila o vprašanjih in politikah, pomembnih v odnosih med AKP in EU, ki so bili kasneje uradno naslovljeni na voditelje EU in AKP. V praksi se dejavnosti EESO v okviru odnosov med EU in Organizacijo afriških, karibskih in pacifiških držav izvajajo predvsem pod okriljem vključujočega spremljevalnega odbora EU-AKP, ki ga sestavljajo člani EESO in delegati, ki zastopajo ekonomske in socialne interesne skupine držav AKP. Spremljevalni odbor EU-AKP vzdržuje redne stike s predstavniki civilne družbe v državah AKP na različnih ravneh, in sicer z: rednimi sejami spremljevalnega odbora EU-AKP, skupščinami ekonomskih in socialnih interesnih skupin AKP-EU vsake tri leta v Bruslju. EESO je v okviru skupne strategije Afrika-EU v rednih stikih s predstavniki ekonomskih in socialnih interesnih skupin Afriške unije. Vsako leto organizira srečanja z mrežo gospodarskih in družbenih akterjev EU in Afrike. EESO poleg tega že več let vzdržuje redne stike s skupno parlamentarno skupščino AKP-EU, tako da na njenih sejah predstavlja poročila o svojih dejavnostih. Tesno sodeluje tudi z mednarodnimi organizacijami delodajalcev, delavcev, kmetov, zadrug in potrošnikov. Te organizacije imenujejo predstavnike skupine držav AKP, ki so povabljeni na seje EESO, vključno s spremljevalnim odborom EU-AKP. Posvetovalni odbor EU-Cariforum


Izobraževanje Zavoda mladi podjetnik: mreženje — Mladipodjetnik.si Izobraževanje Zavoda mladi podjetnik: mreženje Vabimo vas na novo brezplačno izobraževanje Zavoda mladi podjetnik: tokratna tema bo morda eden najpomembnejših elementov, ki izoblikujejo uspešnega podjetnika - mreženje! Lepo vabljeni po novo znanje in poznanstva. 11.03.2009 od 19:00 do 20:30 Ekonomska fakulteta v Ljubljani, predavalnica 217 Izkušena podjetnica Gordana Tekavčič, bivša direktorica podjetja INTERINA d.o.o. in ena izmed najvplivnejših podjetnic, nam bo iz lastnih izkušenj predstavila pomen naslednjih tem: 1. Razvijanje osebnega socialnega kapitala 2. Pomen socialnega kapitala 3. Razvoj medosebnih odnosov 4. Načrt za razvoj osebnega socialnega kapitala 5. Poslovno srečanje (poslovne vizitke, pravočasen prihod, predstavitev drugim, ohranjanje in vzdrževanje stikov...) Mreženje je eden najstarejših načinov interakcije med ljudmi in še vedno najučinkovitejši. Kljub silnemu napredku informacijske tehnologije in možnostim elektronskega povezovanja, ljudje še vedno delajo drug z drugim in drug za drugega. Ljudje so ter bodo še vedno največji vir novega znanja in poslovna srečanja so namenjena ravno temu, da se učimo drug od drugega. S takšnim pogledom na soljudi bomo resnično pripravljeni razvijati svoj socialni kapital, katerega bogastvo je neizmerno. Gordana Tekavčič je magistra ekonomskih in poslovnih ved in ima 21 let delovne dobe. Kariero je razvila v podjetju INTERINA d.o.o., ki je hčerinsko podjetje INA Industrija nafte d.d. Zagreb. Od leta 2003 do 2006 je zasedala mesto direktorice družbe. Revija Kapital jo je v letih 2005 in 2006 uvrstila med 50 najvplivnejših poslovnih žensk v Sloveniji. Kot osnova za izbor je bil upoštevan: skupen prihodek, čisti dobiček, število zaposlenih v podjetju, ki ga direktorica vodi, v koliko nadzornih svetih sedi, v koliko združenjih in društvih si dejaven, pa tudi subjektivni kriterij kot je karizma, ambicioznost, mednarodna uveljavljenost in pojavnost v medijih. Izobraževanje je brezplačno, saj je vstopnico za vse udeležence dogodka kupilo podjetje Lisac & Lisac! Naše aktivnosti lahko podprete z nakupom promocijske majice “Sam svoj šef!”, ki bo zaenkrat na voljo izključno na naših dogodkih. Nakup majice ni pogoj za udeležbo na izobraževanju!


Revolucionarni pomnilnik - Računalniške novice Domov Računalništvo, telefonija Revolucionarni pomnilnik Nova pomnilniška tehnologija obeta veliko! Vselej inovativni raziskovalci podjetja IBM so najavili prihod nove tehnologije za pomnilniške elemente, ki naj bi v bližnji prihodnosti pripomogla k povsem novemu načinu hranjenja podatkov. Nova tehnologija izdelave pomnilniških elementov, ki nastaja pod tovarniško oznako Racetrack memory (dirkalna steza), naj bi namreč omogočila trajno hrambo podatkov v pomnilniških celicah, ki naj bi ponujale tudi do stokrat večjo kapaciteto od zdajšnjih statičnih pomnilniških elementov. Zanesljivo hrambo podatkov bodo omogočale domenske stene (domain walls), ki se bodo nahajale v magnetnem polju med nanopovezavami, medtem ko bodo ničle in enice pri branju oziroma zapisovanju potovale kar znotraj nanocevk. Podatek bo tako prebran ali zapisan z uporabo šibkega magnetnega polja, ki ga bo ustvarilo vrtenje elektronov. Raziskovalci podjetja IBM so še prepričani, da bo njihov novi pomnilnik občutno hitrejši od zdajšnjih rešitev in bo pri delovanju porabil zanemarljivo količino dragocene električne energije. To je seveda pisano na kožo prenosnim napravam, kot so mobilni telefoni, dlančniki, žepni računalniki, prenosniki in podobno. Na revolucionarne pomnilnike podjetja IBM bo žal potrebno še nekoliko počakati, saj naj bi na trg prispeli šele v sedmih do osmih letih, v kolikor seveda ne bo prišlo do nepredvidenih zapletov.