text: Geografíja (iz grških besed Geos (γη) ali Gaea (γαια), oboje pomeni »Zemlja«, in grafe (γραφειν), kar pomeni »opisovati«, pa tudi »pisati« ali »kartirati«) ali zemljepís je veda in znanost o zemeljskem površju, ki raziskuje vse oblikovalne pojave in procese delovanja na to površje ali le njegov del, ter njihove medsebojne odvisnosti. Poimenovanje, ki ga je prvi uporabil Eratosten (275-195 pr. n. št.), bi dobesedno lahko prevedli kot »opisovanje Zemlje«. Geografija pri svojem raziskovanju iz sorodnih znanosti črpa le toliko podatkov, kolikor jih potrebuje za uspešno razlaganje in študije med seboj povezanih vzrokov, ki na določen način oblikujejo površje Zemlje. V splošnem spada med prostorske vede in za razliko od posebnih (sistematičnih) med kompleksne oziroma splošne znanosti. Predmet geografskega preučevanja je zemeljsko površje, strokovneje geosfera, ki je združena celota litosfere, hidrosfere, atmosfere in biosfere. Geografija naj ne bi bila le veda, ki ustvarja prostorske opise pojavov in procesov, pač pa študija njihovih vzrokov in posledic ter njihove vloge in povezanosti v kompleksno celoto. Druge definicije zemljepis označujejo kot vedo, ki preučuje tvorne elemente pokrajine in njihovo medsebojno delovanje, pa tudi kot vedo, ki preučuje t. i. geografsko okolje, tj. naravni prostor, zaznamovan z antropogenimi elementi. Nekateri geografi zagovarjajo delitev na družbeno in fizično geografijo, drugi pa menijo, da takšna delitev ni sposobna preučevati bistvenega raziskovalnega predmeta zemljepisa. Izraz geografija izhaja iz starega grškega jezika, v katerem hê gê pomeni Zemljo, grafein pa pisati. Avtor same besede je antičnogrški geograf Eratosten, nastala pa naj bi okoli leta 200 pr. n. št. Pomen geografije Zaradi svojega preučevanja neposrednega človekovega okolja je geografija družbeno zelo pomembna znanost. Sodobni svet namreč prinaša vedno večje posege človeka v geografsko okolje zlasti zaradi gospodarskega razvoja; ker geografija preučuje povezanost in pomen dejavnikov, ki oblikuje prostor, je nepogrešljiva za študijo vpliva vedno obsežnejših človekovih posegov v naravno okolje. Posledično je izjemnega pomena pri različnih vrstah gospodarskega in prostorskem načrtovanju. V povezavi s tem so v šestdesetih letih 20. stoletja nastale posamezne specializirane vede, kot je »regional science« (regijska znanost) v ZDA ali »Raumforschung« (raziskovanje prostora) v Nemčiji. Zraven tega pa je geografija v današnjem času viden vzgojni element, ki zagotavlja boljše poznavanje sveta v več vidikih in s tem razumevanje tudi drugih civilizacij ter posledično potencialno sožitje. Njen širok spekter predmetov preučevanja omogoča poznavanje globalnega gospodarstva, političnih razmer in stanja tako naravnega kot družbenega okolja. Zgodovina geografije Zgodovina geografije se pričenja v predantičnem obdobju. Vse od takrat do današnjega časa je bilo dogajanje na področju geografske vede pestro, a do 19. stoletja večinoma omejeno na odkrivanje in popisovanje neznanih ozemelj oziroma opisovanje pokrajin ter kartografijo. Antični Grki so prvi sistematično razvili geografijo kot znanstveno vedo. Najvidnejši predstavniki so Tales iz Mileta, Herodot, Eratosten, Hiparh, Aristotel, Strabon in Klavdij Ptolemej. Rimska kartografija novo osvojenih dežel je pridala številne nove tehnike. V srednjem veku so arabski misleci, učenjaki, popotniki in raziskovalci, kot al-Idrizi, Ibn Batuta in Ibn Haldun nadgrajevali grško in rimsko znanje. S potovanji Marca Pola se je zanimanje za geografijo v Evropi povečalo. Še večjo potrebo po trdni teorijski podlagi pa so prinesla velika odkritja v 16. in 17. stoletju. Sistem geografije Bistvena delitev geografske vede je razdeljevanje na splošno in regionalno geografijo, ki se razlikujeta po prostorski razsežnosti preučevanja, ne pa tudi po njegovem predmetu. Danes najbolj razširjen sistem zemljepisnega preučevanja je sistem po nemškem geografu Alfredu Hettnerju, po katerem se geografsko okolje študira po plasteh, začenši s plastmi fizične geografije in nadaljujoč s plastmi družbene geografije. Vsaka od plasti je svoja geografska disciplina, kot npr. geomorfologija in demogeografija. Posamezne izmed teh plasti je moč opazovati od strani, medtem ko raziskovalec kompleksno sliko, skupek vseh dejavnikov, dobi s pogledom od vrha (slednje udejanja regionalna geografija). Splošna (obča) geografija Raziskave splošne ali obče geografije razlagajo zemeljsko površje v celoti, kar pomeni, da stremijo k postavljanju zakonov o oblikovalnih dejavnikih, ki veljajo za celotno geografsko okolje, tj. po celem svetu. V praksi preučuje pojave na določenih mestih (lokalno okolje) in jih združi v obče veljaven zakon ter ima potemtakem bolj ali manj analitičen značaj. Ker so preoblikovalni dejavniki lahko naravnega ali človeškega izvora, so ti glede na to raziskovani posebej, nato pa praviloma združeni v celoto, ki obrazloži splošno podobo vseh dejavnikov. Fizična geografija Fizična geografija zajema skupino zemljepisnih disciplin, ki se ukvarjajo z naravnimi oblikovalnimi dejavniki; prizadeva si za razumevanje naravne podobe geografskega okolja. Fizičnogeografske raziskave določajo vzorce rastlinskih in živalskih pasov, preučujejo procese, vezane na kamninsko zgradbo in geografsko širino, vpliv vodovja na pokrajino itd. Ta veja geografije je dodatno razdeljena na množico geografskih panog: matematično geografijo, geomorfologijo, klimatogeografijo, hidrogeografijo, pedogeografijo, fitogeografijo, zoogeografijo in nekatere druge. Matematična geografija, ki sodi med najstarejše zemljepisne discipline in je v svojem zatonu, raziskuje Zemljo kot nebesno telo, torej izračunava fizikalne lastnosti, obliko, njeno gibanje in vrtenje ter položaje Sonca glede na Zemljo in obratno. Kljub temu, da je z naraščanjem razlagalne vloge geografije v 18. in 19. stoletju matematična geografija izgubila svoj velik pomen, je še vedno nepogrešljiva pri razumevanju množice pojavov, ki so pogojeni npr. z geografsko širino ali letnim časom. Snov matematičnega zemljepisa je dandanes bolj v domeni astronomije, geodezije in meteorologije. Geomorfologija je v današnjem času ena bolj pomembnih fizičnogeografskih ved. Predmet njenih študij je relief Zemlje; preoblikovalni procesi, skupine reliefnih oblik in njihova prostorska razširjenost. Osredotoča se na prvem mestu na vpliv endogenih in eksogenih sil, velik del informacij pa črpa poleg geografije tudi iz geologije. Geomorfološka vedenja so uporabna pri predvidevanju geomorfoloških procesov, kakršni so plazovi, pa tudi pri varnostnih ocenah prostorskega načrtovanja in na več drugih za človeka pomembnih področjih, ki se tičejo naravnih sil. Je razmeroma mlada veda, katere začetki segajo v drugo polovico 18. stoletja. Klimatogeografija študira podnebje in njegovo navezanost na situacijo na zemeljskem površju. Praktično je to vremensko dogajanje na določenem kraju v določenem času, ravno te podatke pa je moč s pomočjo statistike združiti v vremenske oziroma podnebne vzorce. Zanjo so pomembne lastnosti, kot so temperatura, vlaga zraka, padavine, vetrovi, zračni pritisk in osončenost. V zadnjem času pa je prišlo do porasta tolmačenja lokalnih dejavnikov, ki vplivajo na podnebje, tako npr. slemenitev gorske verige. Predmet preučevanja klimatogeografije je za geografsko znanost pomemben zaradi dejstva, da močno vpliva na podobo določene pokrajine, saj s podnebnimi pasovi zaznamuje tako razmestitev rastlinstva in živalstva kot gostoto človeških naselij in gospodarsko ter kmetijsko dejavnost. Ker se mnogo drugih značilnosti površja Zemlje navezuje na podnebje, je klimatogeografija tudi veda, ki raziskuje in postavlja modele klime v preteklih obdobjih ter s tem v veliki meri omogoča ugotavljanje pretekle podobe površja. Hidrogeografija je veda o prostorski razmestitvi in vplivu vode na geografsko okolje. Ukvarja se z lastnostmi, gibanjem in učinki vodovja. Ker je predmet opazovanja obsežen, se strokovnjaki mnogokrat specializirajo na potamologijo, ki se bavi z rekami, limnologijo, katere področje so jezera, glaciologijo, ki razlaga ledenike, hidrogeologijo, vedo o podzemni vodi, ali oceanografijo, vedo o oceanih. Splošna praksa hidrogeografskega dela pa je dinamika vodnih mas, fizikalni in kemijski procesi v vodi, slanost, oblikovanje vodnih korit, toplotni procesi idr. Sorodna, a samostojna veda je hidrologija; od nje se hidrogeografija razlikuje po dejstvu, da slednja povezuje svoje izsledke na preostale oblikovalne dejavnike okolja in okolje samo. Naloga fitogeografije je tolmačenje razporeditve rastlinske odeje po svetu in njenega vpliva na oblikovanje geografskega okolja. Ta zemljepisna panoga se ne ukvarja z raziskavami posameznih rastlinskih vrst, njihove sestave ali življenjskega kroga, pač pa z raziskovanjem lastnosti skupin rastlinja glede na podnebno prilagojenost, relief, prst, človekove posege ipd. Fitogeografiji je podobna zoogeografija, le da se slednja osredotoča na razmestitev živalskih vrst po površini planeta. Njeno raziskovanje producira koristne podatke glede krčenja življenjskih okolij živali zaradi industrializacije, glede ribolova in lova, glede domačih živali idr. Pedogeografija se bavi z razprostranjenostjo, množino in ostalimi lastnostmi prsti ter njihovimi vplivi na vegetacijo, geomorfološke procese, človekovo gospodarstvo in druge pojave. Ker je prst velikega pomena za več znanstvenih vej, med drugim za kmetijstvo, se je razvila samostojna veda, tloslovje ali pedologija. Družbena geografija Družbena geografija ali antropogeografija obravnava z vidika izvora popolnoma drug sklop okoljskih dejavnikov, in sicer antropogene dejavnike. Njen osnovni predmet so odnosi med človekom in naravo, ki v sodobnosti postajajo vse pomembnejši; človek se namreč na eni strani od narave oddaljuje, na drugi pa približuje, saj je njegovo gospodarstvo bolj in bolj vezano na naravne energijske in druge vire, zaradi česar prihaja do po mnenju mnogih prekomernega izkoriščanja in preoblikovanja geografskega okolja. Antropogeografija je tesno povezana z več drugimi družbenimi vedami, ravno tako pa so v močnem sodelovanju tudi različne si družbenogeografske panoge, saj je v praksi nemogoče ločiti vzorce naseljenosti od političnih ali gospodarskih razmer in posledično demogeografijo od ekonomske in politične geografije. To je vzrok za tesnejše sodelovanje družbenogeografskih ved v primerjavi s fizičnogeografskimi. Družbena geografija je razmeroma mlada veja, ki sta ji zasnove postavila utemeljitelja moderne geografije Carl Ritter in Alexander von Humboldt. Njeno prvo vidnejše delo je napravil Fridrich Ratzel (Antropogeographie) in v njem med prvimi zašel v geografski determinizem, ki po današnjem uveljavljenem mnenju precenjuje vpliv narave na človekov razvoj in ga označuje za tako rekoč usodnega. Za razvoj antropogeografije je bil pomemben dialektični materializem v geografiji, ki poudarja avtonomijo človeka od narave - ta naj bi bila sorazmerno naraščajoča z njegovo gospodarsko razvitostjo. Demogeografija preučuje razširjenost, razmestitev in selitvene tokove prebivalstva po površju Zemlje. To sicer počne tudi množica drugih ved, a se od njih demogeografija razlikuje po tem, da izsledke navezuje na vse preostale preoblikovalne dejavnike. Uporabno vrednost te discipline je najti v potencialnem reševanju problemov prenaseljenosti in migracij. Gospodarska ali ekonomska geografija raziskuje vpliv človekovega dela na pokrajino. V njeni domeni so razlaganje razporeditve proizvodnje, vpliva naravnih in družbenih dejavnikov na različna gospodarstva, teritorialne delitve dela po regijah, izmenjave in potrošnje dobrin itd. Njene poddiscipline so kmetijska geografija, industrijska geografija ter geografija prometa in izmenjave dobrin. Ekonomska geografija je tesno povezana s politično geografijo. Izsledke geografije naselij gre povezati s tipi in razporeditvijo urbanih in ruralnih naselij. Ta so eden najbolj stalnih, neprekinjenih učinkov na obliko pokrajine. Zraven tega pa je mogoče preučevati tudi funkcijo različnih naselij, ki jo ta imajo za družbo. Politična geografija tolmači vpliv političnih razmer na oblikovanje pokrajine. Te imajo namreč zelo velik vpliv na okolje, saj države ali imperiji in regije osnujejo različne industrijske načrte, različne družbene sisteme in raznolike druge strategije, kar vse v veliki meri vpliva na geografsko okolje. Dognanja politične geografije so bila skozi zgodovino često podlaga različnim imperialnim oziroma kolonialnim težnjam, zaradi česar se je zlasti med obema vojnama z nemškim nacizmom in italijanskim fašizmom diskreditirala. Njeno drugo ime je geopolitika. Zgodovinska geografija ni nič drugega kot povezava zgodovine in zemljepisa; je stvaritelj rekonstrukcij zgodovinskih družbenih razmer, ki so imele vpliv na geografsko okolje. Z izjemo tega, da namesto fizičnogeografskih dejavnikov preiskuje družbenogeografske, je enaka paleogeografiji. Regionalna geografija Regionalnogeografske raziskave se od splošnih ločijo po prostorski razsežnosti preučevanega predmeta. Preučujejo namreč določena geografska okolja in preoblikovalne dejavnike oziroma zakone, ki veljajo posebej za to okolje. Sodobna regionalna geografija stremi k sintetični obravnavi dejavnikov, torej združevanju slednjih v enotno sliko. Zraven tega je naloga pokrajinske geografije tudi smiselno razdeljevanje zemeljskega površja na regije. Zaradi lastnosti te veje zemljepisa, da dejavnike oblikovanja določenega površja obravnava dejansko kompleksno in v skupku, mnogi geografi pojmujejo regionalno geografijo kot končni smisel celotne znanosti. Pojem regija, ki je bistveni predmet pokrajinske geografije, je v akademskih krogih tolmačen na množico načinov. Navkljub temu pa najbolj drži razlaga, da je regija del Zemljine površine, ki je glede na delovanje oblikovalnih sil zaokrožen v smiselno celoto, ta pa se po danih dejavnikih razlikuje od okoliških regij oziroma delov zemeljske površine. Regionalizacija, tj. razdeljevanje zemeljskega površja na regije, je poseben problem regionalnega zemljeslovja. Med regijami namreč ni ostrih meja, saj na njihovo podobo vpliva množica dejavnikov, izmed katerih vsi ne sodijo le v to regijo, pač pa tudi v sosednje. Ravno tako regije vplivajo ena na drugo, poleg tega pa se s časom spreminjajo in del ene regije lahko postane del druge; ta spreminjanja so mnogokrat tudi ciklične narave. Zaradi naštetega določanje regije terja privilegiran izbor posameznih dejavnikov, denimo osredotočenje na družbene ali fizičnogeografske dejavnike ali pa določeno kombinacijo teh. Tako je iz posameznih vidikov vedno moč oporekati kateremu od tipov regionalizacije (za primer, zelo uveljavljena regionalizacija, regionalizacija po celinah, je nesmiselna v primeru obravnavanja Ruske federacije, ki se s svojim ozemljem razprostira čez dve celini). Nekoliko nasprotno temu pa druge regionalizacije narekujejo posamezni geografski dejavniki, ki imajo močan vpliv na množico drugih; tako podnebje, ki se korenito spreminja z geografsko širino, narekuje tip prsti in rastlinstva, s tem pa tudi način življenja in razvitost regije; iz tega izhaja zelo jasna in znana delitev sveta na bioklimatske regije. Spodnja regionalizacija, ki geografsko okolje razdeljuje na posamezne celine, je le ena izmed širše uporabljanih regionalizacij, a vendar ne vsestransko uporabna. Geografija Antarktike Antarktika je najbolj južna celina, katere velik del (t. j., z izjemo posameznih rtov ipd.) se nahaja pod Antarktičnim krogom. Fizičnogeografsko je deljena na dva dela z gorovjem, ki poteka od Weddellovega morja do Rossovega morja. Področje zahodno od Weddellovega in vzhodno od Rossovega morja se večinoma imenuje za Zahodno Antarktiko, preostanek pa za Vzhodno Antarktiko, vendar je takšno poimenovanje usmerjeno evropocentrično, saj je njegov temelj greenwiški ničelni poldnevnik. Celino prekriva ledeni pokrov, debel do 4 kilometre; na nekaterih mestih počiva na kamninski podlagi, ki se zaradi izostazije nahaja pod višino gladine morja. Skupna površina Antarktike je 14 milijonov km2, od tega okoli 280.000 km2 brez ledenega pokrova. Sicer je to najhladnejši, najbolj vetroven, suh, z 2.300 metri povprečne nadmorske višine (vštevši ledeno maso) pa tudi najvišji kontinent. Premore štiri ognjenike, ki so pojmovani kot aktivni, še več ognjenikov pa ustvarja okoliške otoke. Vpliv človeka na tej celini je zanemarljiv, saj so vsi naseljenci le znanstveniki in osebje na raziskovalnih postajah. Geografija Afrike Afrika je po svoji površini druga največja celina sveta, saj meri okvirno 30 milijonov km2. Na zahodu se pričenja z obalami Atlantika, na vzhodu pa končuje pri Indijskem oceanu. Njen severni mejnik so obale Sredozemskega morja, južni konec pa je rt Dobre nade. Večina kontinenta leži manj od 30 širinskih stopinj stran od ekvatorja. Povprečna nadmorska višina Afrike je 750 metrov, pestro razgibanost pa povzroča množica gorovij, strme nerazčlenjene obale in več velikih kotlin. Za mnogo potreb je regijsko razdeljena na severozahodno Nizko Afriko in jugovzhodno Visoko Afriko. Ker se razprostira čez več različnih bioklimatskih pasov, je na njej najti velik nabor fizičnogeografskih okolij, in sicer vse od največje puščave na svetu preko savan do tropskih deževnih gozdov. Vsled tega je težko govoriti o splošnem fizičnogeografskem značaju Afrike. V današnjem času je celina politično razdeljena na 61 držav. Njena kolonialna preteklost je pustila močan družbeni pečat, kar se danes najbolje odraža v močni zaostalosti oziroma vsestranski nizki družbeni razvitosti; pomemben dejavnik so gospodarske in politične nestabilnosti. Geografija Azije Azija je največja celina sveta; zaseda osrednji in zahodni del velike kopne mase Evrazije in je razširjena vkup s svojim velikim številom otokov preko 49.694.700 km2. Njena meja z Afriko poteka po Sueškem prekopu, z Evropo pa večinoma po Ural, Kavkazu ter Črnem morju. Na severu jo omejuje arktično območje, na vzhodu Tihi in na jugu Indijski ocean. Izvzemši Antarktiko, ki jo prekriva več kilometrov debela plast ledu, je s svojimi 950 metri povprečne nadmorske višine Azija najvišja svetovna celina. K temu mnogo prispeva planota Tibet, katere vrhovi se vzpenjajo do največjih nadmorskih višin sveta. Premore okoli 50 državnih tvorb, med drugim največjo svetovno državo Rusko federacijo. Azija glede na gospodarsko in družbeno razvitost sodi v tretji svet, njen gospodarski razvoj pa je izjemno hiter. Geografija Evrope Evropa je ime za zahodni konec velike kopne površine Evrazije. Na zahodu jo omejuje Atlantik, na jugu Sredozemlje, na severu Severno ledeno moerje in na vzhodu po prevladujočih pojmovanjih gorovje Ural, Kavkaz in Črno morje. Evropa je zlasti kulturno, ne pa tudi fizičnogeografsko samostojna enota, zaradi česar označevanje Evrope za celino mnogi pojmujejo kot evropocentrizem in trdijo, da je slednja evrazijski podkontinent, podobno kot Indija. Evropa je splošno močno razčlenjena: vsebuje mnogo polotokov (Skandinavski, Pirenejski, Apeninski idr.) in otokov (Islandija, Britansko otočje, Sardinija in Sicilija, Kreta idr.). Njena najvišja točka je gora Elbrus v Kavkazu, povprečna višina pa je izračunana na 340 metrov. Evropa je zibelka današnje Zahodne civilizacije in je že dolgo dom za svet zelo pomembnih kultur. Njena gospodarska razvitost je visoka. Geografija Južne Amerike Večina Južne Amerike leži pod ekvatorjem, njena površina pa je 17.820.900 km2. Njene zahodne obale obliva Pacifiški ocean, vzhodne obale Atlantik, severne Karibsko morje, na jugu pa se končuje z rtom Horn. Celino zaznamuje drugo največje gorovje na svetu, Andi; vzhodno od njega pa je najti več višavij in največje svetovno porečje, porečje Amazonke. Različni podnebni pasovi ustvarjajo ekvatorialne gozdove, savane in pustinje, visokogorsko podnebje in pas tundre. Tudi Južna Amerika je nekdanja velika kolonialna regija, ki je danes slabo industrializirana, a ravno tako pod vplivom močnega gospodarskega razvoja. V zadnjem času so pomembne notranje migracije prebivalstva na urbanizirane robove celine. Geografija Severne Amerike Severna Amerika je po svoji površini tretji največji kontinent, razprostirajoč se preko 23,7 milijona km2. Nahaja se med Pacifikom na zahodu, Atlantskim oceanom na vzhodu, Arktičnim morjem na severu ter na jugu Karibskim morjem oziroma Južno Ameriko. Njena obala je razmeroma razčlenjena; pestrost ustvarjajo trije izjemno veliki zalivi in množica otokov zlasti v Arktičnem morju. Celina se deli na Veliko osrednje nižavje, geološko mlado zahodno višavje, visok, a raven plato Kanadskega ščita in po obliki pester, razmeroma nizek vzhodni svet. Z vidika podnebja je pomembna t. i. mrtva črta na 100° z.g.d., na katere zahodni strani je podnebje sušno in neprimerno za poljedelstvo brez namakanja, nasprotno pa je vzhodno od tega mejnika. Ozemlje je politično razdeljeno med 10 držav, od katerih so največje Kanada, ZDA in Mehika. Severna Amerika z ZDA in Kanado predstavlja najbolj razvito gospodarstvo na svetu, kar je v velikem kontrastu s srednjeameriškimi državami na jugu regije. Geografske metode Osnovni cilj geografovega dela je opisovanje in razlaganje človekovega okolja na Zemlji, zaradi česar je treba zbrati in preučiti oziroma prikazati za določeno študijo bistvene zemljepisne podatke. V praktičnem delu je to zbiranje neobdelanih, surovih podatkov ter nadaljnje preoblikovanje v geografske študije v obliki grafov, tabel, besedil, posebno pa zemljevidov. Osnova geografskega zbiranja podatkov je delo na terenu; zraven tega pa obstajajo tudi zelo pomembni viri iz druge roke, kot so statistični popisi, cenzusi in druge statistike, zemljevidi, fotografije idr. Druga svetovna vojna je prinesla velik napredek zračne fotografije, kar danes s pridom izkoriščajo tudi geografi za preučevanje zemeljskega površja. Najsodobnejši viri za izdelavo fotografij, kot so izdelava zračnih posnetkov s posebnimi filtri oziroma snemalnimi napravami (npr. infrardeči posnetki) ali radarsko snemanje s satelitov, so prinesli pomembne spremembe v geografskem preučevanju. Enako velja tudi za drugačne metode terenskega zbiranja podatkov, vključno z vrtanjem globokih vrtin v Zemljo in uporabo podmornic za raziskovanje podmorskega sveta. Geografske študije se v osnovi poslužujejo štirih različnih pristopov: sistematski ali analitični pristop razdeli podatke v različne kategorije, ki jih je moč obravnavati na svetovni ravni vsako zase regionalni pristop je obravnava podatkov oziroma dejavnikov iz različnih (vseh) kategorij na določeni regiji; to je način dela regionalne geografije opisni pristop je preprosto določanje posameznih pojavov ali njihove razmestitve sintetični pristop je razlaganje lastnosti in vzročno-posledičnih zvez posameznih pojavov ali njihovega kompleksnega rezultata Kartografija Kartografija je veda o sestavljanju zemljevidov, ki izhaja iz geografskega in tudi drugih proučevanj terena. Zaradi obsežnosti področja se je osamosvojila v samostojno vedo; vsebuje namreč geodezijo, matematiko, psihologijo in še množico drugih ved. Kartografija je za zemljeslovje nepogrešljiva, saj upodablja sam predmet geografskega preučevanja. Karte so ravno tako podlaga za delo inženirjev, kmetijstvo in gozdarstvo, katastrsko vodenje, vse vrste prometa, vojaško strategijo, pa tudi posamezna področja ekonomije, zgodovine, geologije in drugih znanosti. Pomen kart izhaja iz omogočanja jasnega pregleda razprostranjenosti ter razporeditve različnih pojavov ali tudi intenzivnosti in povezanosti teh. Splošne karte tako dajejo splošno podobo zemeljskega površja z vsemi bistvenimi elementi, ki slednjega preoblikujejo; specialne karte pa namenoma zanemarijo nekatere elemente in se osredotočijo na bolj natančen ali večji prikaz posameznega pojava ali njih skupine. Pomemben del kartografije, ki se tiče geografskih študij, so kartogrami in kartodiagrami. Terensko delo Terensko delo je osnova geografskega preučevanja, saj je za mnoge tipe podatkov edini vir podatkov iz prve roke, pri katerem je verodostojnost najmanj okrnjena. Med terensko delo sodi opazovanje različnih pojavov, risanje oziroma kartiranje posameznih procesov, merjenje različnih vrednosti (npr. temperatura vode), fotografiranje, zbiranje podatkov z anketiranjem ali pa preštevanjem. Pri tem je ključna množica pripomočkov, med katere odvisno od tipa raziskave sodijo kompas, GPS, višinomer, zaloge različnih merilnih snovi (npr. solna kislina za ugotavljanje apnenčaste sestave kamnine), kladivo itd. Večja dela na terenu pa terjajo tudi vrtalne stroje, letala, ladje, kisikove bombe in ostalo zahtevnejšo opremo. Elektronski viri (GIS) Elektronsko obdelovanje podatkov je tako kot na drugih področjih tudi v geografiji v drugi polovici 20. stoletja napravilo revolucijo. Večina zlasti kartografskega dela je danes tako opravljena z vsaj eno ali nekaj oblikami geografskih informacijskih sistemov (GIS). To so elektronski sistemi za zbiranje prostorskih podatkov in povezanih lastnosti ter njihovo obdelovanje. Ti sistemi so dandanes najbolj široko uporabljani za izdelovanje kart, pa tudi za prostorsko načrtovanje, načrtovanje poti, upravljanje s katastrom ali strateškimi naravnimi viri. Pri tem je najbolj zamudna preobrazba podatkov v elektronsko obliko; njihova obdelava, povezava v nove podatke, predvidevanje trendov in predstavitev pa elektronskim procesom vzamejo zelo malo časa. Druga prednost GIS je tudi dejstvo, da je klasičen kartografski prikaz na papirju statičen in ostaja neosvežen do novega izida karte, medtem ko GIS omogočajo dinamično obdelovanje in osveženo prikazovanje podatkov ter prikazovanje različnih slojev podatkov na eni kartni podlagi. Prostorska tehnologija geografskih informacijskih sistemov pa med drugim omogoča še izdelavo digitalnega modela nadmorskih višin, sistemov za prostorsko planiranje (npr. urejanje komunale naselij), načrtov za varstvo ogroženih mokrišč idr. Laboratorijsko delo Laboratorijsko delo v geografiji pomeni obdelavo podatkov, navadno pridobljenih na terenu, zlasti za geomorfološke, hidrogeografske in pedogeografske analize. Geomorfološko laboratorijsko delo obsega večinoma analizo sedimentov. Podvrženi so preiskavam, ki določijo njihovo velikost, oblikovitost, zaobljenost, temu pa sledi ugotavljanje starosti, zgradbe, podvrženosti različnim silam idr. Pedogeografske analize zahtevajo bolj zapletene postopke dela z mnogokrat manj skromno laboratorijsko opremo. Ti postopki po predhodnem pregledu slojevitosti prsti, barve in množine humusa določijo vlažnost, pH vrednost, vsebnost kalcija, zrnatost, trdnost in več drugih lastnosti. Za potrebe hidrogeografskih študij se izvaja kemična analiza vode. Iz pridobljenih podatkov, kot so količina raztopljenih snovi, vsebnost kisika oziroma kvaliteta vode, korozijska moč ali trdota vode, je mogoče sklepati o različnih procesih, ki potekajo v izvorni pokrajini. Kvantitativne metode (statistika) Geografske metode zajemajo veliko mero preučevanja množičnih pojavov, te pa preučujejo kvantitativne ali statistične metode. Takšni pojavi so pojavi, katerih lastnosti ne gre odkriti s preučevanjem posamezne enote, pač pa le z analizo celotne statistične množice. Statistične raziskave so sicer pomembne za znanstveno delo, upravljanje institucij, tudi države, gospodarjenje ali strateško načrtovanje. Na področju geografije in sorodnih ved so statistične metode nepogrešljive za ustvarjanje podnebnih vzorcev, agronomske raziskave, trende rasti prebivalstva, izračunavanje gospodarske razvitosti območij ipd. Statistika je razdeljena na več vej, med katerimi kaže poudariti statistiko prebivalstva, industrijsko, obrtno, gozdarsko, kmetijsko, zdravstveno, trgovinsko statistiko, statistiko prometa, turizma in vremena. Kvalitativne metode Pod kvalitativne geografske metode se uvrščajo tehnike zbiranja kvalitativnih podatkov, ki jih za potrebe svojega raziskovanja uporabljajo tudi npr. antropologi ali sociologi. Tovrstne podatke je mogoče zbirati le na terenu in sicer z opazovanjem z udeležbo ali intervjuji. Takšnih metod se poslužujejo družbenogeografske discipline. Povezane vede Sledeč med stroko uveljavljenemu mnenju, da je geografija sintetična veda, gre trditi, da slednja zbira študije množice drugih ved in jih združuje v kompleksno sliko dejavnikov oblikovanja geografskega okolja. Za raziskave fizične geografije so zatorej poleg fizike in kemije pomembne študije astronomije, ki sama po sebi preučuje nebesna telesa; geologije, ki se ukvarja z nastankom in zgradbo Zemljine skorje ter drugih notranjih plasti, tektoniko in sorodnimi področji; meteorologije, ki raziskuje fizikalne lastnosti atmosfere, kakršni so vremenski pojavi; hidrologije, ki se bavi s kemijskimi in fizikalnimi lastnostmi voda, tj. prostorsko razmestitvijo, onesnaženostjo, kroženjem; biologije, ki preučuje živa bitja, tako rastline kot živali, pa tudi odnose med njimi v okviru ekologije; pedologije, ki se osredotoča na preiskovanje vsevrstnih lastnosti prsti in je pomembna za kmetijstvo; pa tudi geodezije, urbanizma, gozdarstva, agronomije, medicine, informatike in več drugih ved. Za družbeno geografijo pa so pomembne študije sociologije, ki se ubada z ustrojem, odnosi, razvojem in zakoni človeške družbe ter pojavi v njej; politologije, ki je veja sociologije; ekonomije, ki preučuje družbeno proizvodnjo, menjavo in potrošnjo, delitev dela in gospodarske sisteme; zgodovine, ki preučuje človekov razvoj skozi čas; in etnologije, ki raziskuje človekovo kulturo in njen razvoj. Geografija v Sloveniji Slovenska geografija nosi zlasti vzgojno in znanstvenoraziskovalno vlogo. Slovenski geografi so zaposleni v pedagoških službah, hidrometeoroloških centrih, v turizmu, prostorskem načrtovanju, statistiki, novinarstvu in na več drugih področjih dela. Najpomembnejše zemljepisne organizacije v državi so Geografski inštitut Antona Melika, Inštitut za raziskovanje krasa SAZU, Oddelek za geografijo Filozofske fakultete v Ljubljani ter krovna društvena Zveza geografskih društev Slovenije. Ta znanost tudi v Sloveniji nosi velik družbeni pomen, kar je med drugim opaziti tudi iz dejstva, da je obvezna učna snov v drugi polovici osnovnega šolanja in v srednjem šolanju. Prvi vidnejši geograf je bil Janez Vajkard Valvasor, ki je v delu Die Ehre des Hertzogthums Crain leta 1689 zapisal množico geografskih podatkov s področja družbene geografije. Prva pomembna karta Vojvodine Kranjske pa je nastala v 18. stoletju pod rokami Dizme Florjančiča. Pomemben zgodovinski prelom je pomenila ustanovitev geografskega oddelka na ljubljanski univerzi v šolskem letu 1920/21, ki ga je sprva vodil Artur Gavazzi, za njim pa vrsto let najvidnejši slovenski geograf Anton Melik. Po drugi svetovni vojni, leta 1946, pa je bil pod okriljem Slovenske akademije znanosti in umetnosti ustanovljen Geografski inštitut, istega leta pa še zemljepisni muzej. Za slovensko geografijo je pomemben tudi prispevek amaterskih raziskovalcev. Glej tudi seznam geografov seznam kartografov veje geografije geografija v Sloveniji Zemljevid Zunanje povezave GEOGrafija.si Geography Network Google Earth - program za pregledovanje zemeljskega površja s pomočjo GIS Spletna stran za šolarje v angleščini Viri Vrišer, I., 2003. Uvod v geografijo. Ljubljana, Oddelek za geografijo Univerze v Ljubljani, 414 str. Natek, K., 2002. Geomorfologija, študijsko gradivo za predmet geomorfologija. Ljubljana, Oddelek za geografijo Univerze v Ljubljani, 217 str. Martin, Geoffrey J.; Thompson, John. H. Geography. Encarta Reference Library Premium 2005 Smith, David A. et. al. Europe. Encarta Reference Library Premium 2005 Robinson, David J. South America. Encarta Reference Library Premium 2005 Newman, James L. et. al. Africa. Encarta Reference Library Premium 2005 North America. Encarta Reference Library Premium 2005 Izposojenke iz grščine


source: wikipedia

text: Sir George Biddell Airy [džórdž bídel éjri], PRS, angleški astronom in matematik, * 27. julij 1801, Alnwick, grofija Northumberland, Anglija, † 2. januar 1892, Greenwich, sedaj del Londona, Anglija. Življenje in delo Airy je študiral matematiko v Cambridgeu, kjer je bil najprej tudi predstojnik observatorija, profesor matematike in astronomije, 7. kraljevi astronom in predstojnik Kraljevega observatorija Greenwich v letih 1835 do 1881. Observatorij Greenwich je pod njegovim vodstvom postal vodilni observatorij tistega časa. Kmalu po diplomi je leta 1823 prejel Smithovo nagrado, ki jo podeljujejo raziskovalnim študentom za teoretično fiziko in uporabno matematiko od leta 1768. Decembra 1827 je kot enajsti Lucasov profesor matematike nasledil Thurtona, vendar je zasedal stolico le leto, saj so ga leta 1828 izvolili za šestega Plumeovega profesorja astronomije in predstojnika novega cambriškega observatorija. Delal je na področju astronomije in optike. Ukvarjal se je z analizami gibanja planetov, z načrtovanjem novih inštrumentov, z izboljšavami optičnih sestavov v astronomskih inštrumentih, z nebesno mehaniko, gravitacijo, Zemljinim magnetnim poljem. Izboljšal je metode praktične astronomije. Airy je bil prvi, ki je predlagal da skozi observatorij Greenwich položijo ničelni poldnevnik Zemlje. Leta 1850 je v Kraljevem observatoriju Greenwich postavil tranzitni krog. Z lego tega inštrumenta so kasneje izbrali Zemljin ničelni poldnevnik. Znane so Airyjeve astronomske meritve s pomočjo daljnogleda, ki je napolnjen z vodo (1871). S tem problemom se je ukvarjal tudi Bošković (1766). Razvil je teorijo o zgradbi Zemlje, po kateri plavajo trdne celinske plošče na tekoči sredici. Slika točkastega svetila, ki nastane v gorišču leče ali zrcala, se imenuje po njem, Airyjev disk. Odkril je astigmatizem, napako človeškega očesa. Odkritje Neptuna K njemu je prišel s papirji Adams, ki je leta 1845 končal preračune Neptunove poti. Ko so kmalu po odkritju Urana videli, da njegova lega med zvezdami odstopa od predvidene in ugotovili, da Jupiter in Saturn ne motita gibanja šestega planeta, sta nastali dve možni rešitvi. Prva, ki jo je zagovarjal Airy, naj bi popravila Newtonov splošni gravitacijski zakon, ker ne bi veljal za tako velike razdalje. Druga, ki jo je zagovarjal Adams, pa je kazala na to, da je za motnje v gibanju Urana kriv še neznani, sedmi planet. Ker je bil Adams mlad in vase zaprt mladenič, svojih rezultatov ni poslal v objavo Kraljevi astronomski družbi, temveč jih je poslal Challisu. Ta je pismo poslal Airyju skupaj s prošnjo, naj sprejme in se pogovori z mladim astronomom. Adams je odpotoval v Greenwich, da bi se srečal z Airyjem. Prvič ga ni bilo v Greenwichu, drugič pa se je, morda nenamerno, do mladega teoretika vedel dokaj osorno. Adams mu je, razočaran nad srečanjem, pustil kopijo svojih izračunov in se vrnil v Cambridge. Kmalu je od Airyja prejel pismo, v katerem ga je kraljevi astronom spraševal, če njegovi rezultati v enaki meri pojasnjujejo tako odstopanja v oddaljenosti Urana kot tudi odstopanja v njegovi legi na nebu. Adams se je, zbegan zaradi Airyjeve brezbrižnosti, na katero je naletelo njegovo neprecenljivo delo, odločil, da na pismo ne bo odgovoril. Nekaj mesecev preden je Adams končal s svojimi računi je Arago, predstojnik pariškega observatorija, predlagal svojemu sodelavcu Le Verrierju, da razišče možnost obstoja neznanega planeta, ki bi povzročal motnje v gibanju Urana. Le Verrier se je dela lotil na povsem drugačen način kot Adams. Že novembra 1845 je objavil članek, ki je govoril o tem, da niti Jupiter niti Saturn ne moreta povzročati razlik v gibanju Urana. Junija leta 1846, ko je vmes vneto računal, je objavil izračunano lego novega planeta. Airy se je na Le Verrierjev članek odzval podobno kot pri Adamsu. Tudi njega je v pismu spraševal, če njegova teorija pojasni tako odstopanja v oddaljenosti od Sonca kot odstopanja v legi na nebu. Le Verrier je takoj odgovoril, da njegova teorija pojasni obe odstopanji in istočasno prosil Airyja, če bi lahko v Greenwichu začeli iskati nov planet. Pariški observatorij je bil takrat slabše opremljen, astronomi pa so se bolj kot s praktičnim delom ukvarjali s teoretičnimi izračuni. Najboljši daljnogled v Angliji je bil v Cambridgeu. To je bil 300 mm refraktor. Načrte zanj, tako za optiko kot za ostale dele, je v celoti izdelal Airy in tudi dejavno sodeloval pri gradnji, ko je bil tam še profesor astronomije. Zato je za iskanje prosil Challisa, ta pa se je dela lotil površno in planeta ni odkril. Opazoval je štiri noči in si narisal lego vseh teles na področju, ki ga je v svojem pismu označil Le Verrier. Nato je na hitro pregledal 39 teles na risbah iz prve in iz zadnje noči. Ker nobeno od njih ni spremenilo lege, je pregledovanje opustil in se lotil drugega dela. Ko Le Verrier iz Anglije predolgo ni dobil nikakšrnega odgovora, je pisal v Berlin in prosil Gallea, če lahko on poišče novi planet. Galle je od predstojnika observatorija Enckeja dobil dovoljenje za začetek iskanja in že prvo noč 23. septembra 1846 je s pomočnikom d'Arrestom po komaj uri iskanja našel zvezdo, ki je ni bilo na njihovi zvezdni karti. »Zvezda« se je nahajala samo 52" od mesta, ki ga je izračunal Le Verrier in je v naslednjih urah spremenila svojo lego med zvezdami. To je bil novi planet. Galle je takoj naslednji dan pisal Le Verrierju. Pariški in berlinski observatorij sta slavila veliko zmago. Kasneje so seveda ugotovili, da so bili tudi Adamsovi računi pravilni in danes štejemo oba, Le Verrierja in Adamsa za odkritelja Neptuna. Lahko si predstavljamo, kakšen škandal je nastal v Angliji, ko se je razvedelo, kakšno priložnost sta zapravila Airy in Challis. V zgodovini astronomije bi lahko bilo zapisano: sedmi planet je odkril angleški astronom Challis po izračunih mladega angleškega astronoma Adamsa z daljnogledom, ki ga je skonstruiral angleški kraljevi astronom Airy, vendar je splet okoliščin narekoval drugačno zgodbo. Znani sta Airyjevi funkciji, ki sta rešitvi najpreprostejše diferencialne enačbe drugega reda: Funkciji se v matematiki označujeta kot Ai(x) in Bi(x). Airy ju je zapisal leta 1838 pri proučevanju optike. Matematični zapis je uvedel sir Harold Jeffreys. Funkcija Bi(x) se včasih imenuje tudi Bairyjeva funkcija. Airyjevi funkciji se rabita na mnogih področjih fizike, tako v klasični kot v kvantni fiziki. Priznanja Leta 1872 so ga povzdignili v viteški red. Nagrade Leta 1831 je za svoje znanstvene dosežke prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe iz Londona. Kraljeva astronomska družba (RAS) mu je leta 1833 in 1846 podelila zlati medalji. Leta 1845 je skupaj z Beckom prejel kraljevo medaljo Kraljeve družbe. Poimenovanja Po njem se imenujeta kraterja na Luni (Airy) in Marsu (Airy). Krater Airy-0 je leta 1969 na podlagi fotografij sond Mariner 6 in 7 izbral Merton E. Davies za lego Marsovega ničtega poldnevnika. Glej tudi Airyjeve točke Sklici Zunanje povezave Stran o Georgeu Biddellu Airyju Univerze svetega Andreja Akademsko drevo Georgea Biddella Airyja na Physics Tree Angleški astronomi Angleški matematiki Angleški akademiki Člani Kraljeve družbe Predsedniki Kraljeve družbe Lucasovi profesorji matematike Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Kraljeve medalje Prejemniki Zlate medalje Kraljeve astronomske družbe Kraljevi astronomi Člani Pruske akademije znanosti Nosilci reda kopeli Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu


text: George Ogden Abell, ameriški astronom, * 1. marec 1927, Los Angeles, Kalifornija, ZDA, † 7. oktober 1983, Encino, Kalifornija, ZDA. Življenje in delo Abell je celotno življenje preživel v Los Angelesu. Najprej je bil vodja Griffithovega observatorija in kasneje opazovalec na Observatoriju Mt. Palomar. Od leta 1968 do 1975 je bil predstojnik Oddelka za astronomijo, Univerze Kalifornije (UCLA) v Los Angelesu. Raziskoval je nevtronske zvezde. Proučeval je Krajevno nadjato v Devici (Virgo). Krajevna nadjata je postala znana skupaj z njegovim delom in z delom Holmberga in de Vaucouleursa. Je skupek približno 100 jat galaksij in vsebuje Krajevno skupino. Leži približno v Jati Device in ima obseg 210 svetlobnih let. Njeno natančno velikost pa je težko določiti saj je njeno ozadje zabrisano. Leta 1955 je skupaj z Robertom Gergeom Harringtonom odkril komet 52P/Harrington-Abell v Palomarskem observatoriju na plošči, posneti 22. marca s 1.220 mm Schmidtovo kamero. Komet je imel ob odkritju navidezni sij 17m, dan pozneje pa 19m. Najbolj je znan po katalogu galaktičnih skupin in jat, ki ga je izdelal kot opazovalec fotografskega Palomarskega pregleda neba (Palomar Sky Survey). Njegovo raziskovanje teh skupin je izboljšalo naše razumevanje o njihovem nastanku in razvoju. Pokazal je, da je obstajalo združevanje drugega reda in ovrgel stopenjski model švedskega astronoma Carla Charlierja. Odkril je tudi kako lahko s pomočjo sija skupine določamo razdalje. Abellov katalog je najbolj dovršeni seznam 4073 skupin in jat galaksij. Vsebuje vsaj trideset skupin z rdečim pomikom z = 0,2. Abell ga je najprej objavil za severno nebo leta 1958 in je vseboval 2712 skupin. Razširjeni katalog, ki je vseboval tudi skupine na južnem nebu, sta objavila Harold Corwin in Ronald Olowin leta 1987. Abell je skupaj z astrofizikom Petrom Goldreichom pravilno ugotovil, da planetarne meglice nastanejo iz rdečih orjakinj. Leta 1969 je Abell izdal knjigo Raziskovanje Vesolja (Exploration of the Universe). Priznanja Poimenovanja Po njem se imenuje asteroid 3449 Abell. Sklici Ameriški astronomi Predavatelji na Univerzi Kalifornije, Los Angeles Ameriški univerzitetni učitelji Odkritelji kometa


text: Glásba ali múzika (grško μουσική τέχνη (mousike techne) - umetnost muz) je pojem, ki ga lahko razlagamo na več načinov. Pogosto je označen kot umetnost, oblika zabave ali nasprotje govora oziroma hrupa. V grobem poznamo tri skupine definicij glasbe: prva označuje glasbo kot od okolja neodvisno, na primer »urejeno in oblikovano zaporedje tonov, zvenov in šumov«, druga kot pojem, odvisen od družbenega dojemanja nje same, tretja pa kot platonični ideal, ki ne izvira iz specifičnih dejavnikov, ampak iz višje resnice. Glasba je praviloma sestavljena s petja, inštrumenta, oponašanja zvokov ali ritma. Glasba je sprva bila medij, s katerim so olajšali pesnikov in pripovedovalcem ohranjanje tradicij in poetiko izročila prenašali otrokov na interaktiven način. Iz podobnih razlogov se hrani ljudske pesmi in izročila skozi petje in ples. Že antični Grki preučujejo tudi akustiko in glasbo z njihovo matematično vsebino, kar ostaja pomembno vezivo med umetnostjo in znanostjo. Glasbena teorija je izrazito napredovala v novem veku, ko se z iskanjem harmonij tako med glasovi kot inštrumenti, pa tudi vedno bolj rastočega orkestra kot operne zasedbe. Ob vedno bolj trdni glasbeni teoriji in znanju o petju, ritmih in vedno bolj jedrnati trgu namenjeni glasbi se glasba izrazito prilagaja okusu množic in trendom. Glasbo ustvarjajo skladatelji, poustvarjajo pa glasbeniki. Ti jo izvabljajo iz glasbil, ustvarjajo z lastnim glasom ali pa glasbo elektronska glasbila proizvajajo glede na postavljena pravila. Glasba lahko nastane tudi kot mešanje obstoječih glasbenih del, kot to počnejo DJ-ji in elektronski umetniki z raznimi vzorčevalniki (samplerji). Zvok nastane ob tresenju (nihanju) prožnega telesa. Če so tresljaji enakomerni,nastanejo zvoki z določljivo višino, ki jih imenujemo toni. Če so pa tresljaji neenakomerni, nastanejo zvoki z nedoločljivo tonsko višino; imenujemo jih šumi. Glasba se po nekaterih definicijah od nekega naključnega zaporedja not loči po svoji premišljenosti: note so ritmično razporejene in urejene v melodijo, ki je podprta s harmonijami. Praviloma je všečna človeškemu ušesu. Zaradi širokih možnosti dojemanja glasbe jo lahko preučujemo na veliko načinov: s študijem akustike, glasbene teorije, učenjem instrumenta oz. solopetja, muzikologije, etnomuzikologije ali glasbene zgodovine. Glasbilo, inštrument glasbe, je predloženo glasbeniku, ki ima z notnim zapisov označeno glasbo, ki jo interpretira po označbah skladatelja, delno pa po navodilih dirigenta ali po svoji volji. Tako izvedena glasba se ocenjuje, doživlja, predvsem pa je namenjena ušesom kot umetniški presežek. Zaradi vpetosti glasbe v siceršnji razvoj glasbene teorije je klasična glasba pomemben del glasbenega izobraževanja. A že v tedanjem času so poznali bolj ekonomične rešitve tako nastopanja kot uprizarjanja takšne glasbe. Predvsem komorna glasba z poenostavljeno glasbeno zasedbo ali uvedba klavirja, ki bi nadomeščal harmonije, so omogočali glasbene užitke brez nenehnega plačevanja vrhunskih interpretov. Z nastopom opere, kjer se glasba močno poveže z gledališko tradicijo, ki je imela ves čas še močnejše sledilce, postane glasbenik vedno bolj tudi zvezda. Po prvi svetovni vojni glasba postane še bolj povezana s spektaklom radia, po drugi svetovni vojni ob še bolj razširjeni medijski pokrajini pa kultura upora s rock'n'rollom postane izrazito povezana z nastopanjem mladih skupin z omejenim številom glasbil, ni nujno dobrim znanjem glasbe, a svežimi idejami in karizmo. Glasbene smeri so šle tako predvsem v raznolikost in enakovrednost, kar je glasbo napravilo predvsem kot kulturno bogastvo. Svetovni dan glasbe Svetovni dan glasbe, 1. oktober, je razglasil Mednarodni glasbeni svet (IMC), ki velja za posvetovalno telo Unesca. Prvič so ga obeležili leta 1975, pobudo zanj pa je dal violinist in dirigent Yehudi Menuhin. Namen obeleževanja dneva glasbe je predvsem promocija glasbene umetnosti. Sklici Viri Glej tudi glasbenik glasbilo absolutni posluh glasbeno izrazoslovje jazzovsko izrazoslovje muzikologija notni zapis skladatelj seznam glasbeno-tehnoloških izumov seznam glasbenih oblik (resna glasba) seznam glasbenih zvrsti (zabavna glasba) seznam glasbenih vsebin seznam glasbenikov, upodobljenih na bankovcih seznam slovenskih glasbenikov zgodovinska obdobja evropske umetne glasbe zvokovna tehnika Zunanje povezave Posebni UNESCOvi dnevi Zvok Kultura Umetnost


text: Goldbachova domneva iz teorije števil je eden od najstarejših nerešenih problemov v matematiki: Vsako sodo število, večje od 2, se lahko zapiše kot vsota dveh praštevil. Isto praštevilo se lahko pojavi dvakrat. Domnevo je poznal že Descartes. Enakovredno obliko je zapisal leta 1742 Christian Goldbach v pismu Eulerju: Vsako število, večje od 5, se lahko zapiše kot vsota treh praštevil. Domnevo je raziskovalo veliko strokovnjakov teorije števil in so jo preverili za soda števila v intervalu [1, 4 · 1014]. Velika večina matematikov na podlagi statističnih premislekov preko verjetnostne porazedelitve praštevil meni, da je domneva pravilna: če je sodo število večje, se verjetneje zapiše kot vsota dveh praštevil. Ve se, da se lahko vsako sodo število zapiše kot vsota največ šestih praštevil. Z delom Vinogradova je jasno, da se lahko poljubno veliko sodo število zapiše kot vsota največ petih praštevil. Vinogradov je nadalje dokazal, da se lahko skoraj vsa soda števila zapišejo kot vsota dveh praštevil v smislu, da ulomki tako zapisanih sodih števil težijo k 1. Leta 1966 je Chen Jing-run pokazal, da se lahko poljubno veliko sodo število zapiše kot vsota praštevila in števila z največ dvema prafaktorjema. Leta 1982 je program Douga Lenata Automated Mathematician neodvisno odkril Goldbachovo domnevo v enem od najzgodnejših prikazov, kako so umetne inteligence sposobne znanstvenih odkritij. Da bi populariziral knjigo Apostolosa Doksiadisa Stric Petros in Goldbachova domneva (Uncle Petros and Goldbach's Conjecture), je leta 2000 britanski založnik Tony Faber ponudil milijon ameriških dolarjev za dokaz domneve. Nagrado bi izplačali, če bi jo predlagali za objavo pred aprilom leta 2002. Nagrade ni zahteval nihče. Goldbach je podal dve povezani domnevi o vsoti praštevil, »močno« Goldbachovo domnevo in »šibko« Goldbachovo domnevo. Sama Goldbachova domneva, o kateri je bila tukaj beseda, se nanaša na močno. Goldbachova domneva je Landauov prvi problem. Kakor za več znanih domnev v matematiki obstaja tudi za Goldbachovo domnevo več dozdevnih dokazov, od katerih ni sprejet nobeden. Ker je definicija Goldbachove domneve razumljiva, jo je mnogo ljubiteljev matematike večkrat poskušalo dokazati s srednješolsko matematiko. Podobno usodo si deli s sicer sedaj rešenima problemoma, izrekom štirih barv in Fermatovim velikim izrekom, pa morda tudi z Riemannovo domnevo. Vsi omenjeni problemi so postavljeni preprosti, rešljivi pa so le s pomočjo izredno izpopolnjenih metod. Glej tudi supernaloga Zunanje povezave Chris Caldwell: Goldbach's conjecture , del Prime Pages Anjana Ahuja: A million-dollar maths question, Times, 16. marec, 2000 Analitična teorija števil Matematične domneve Nerešeni matematični problemi 1742 v znanosti


text: Heinemanova nagrada je mednarodna znanstvena nagrada za matematično fiziko, ki jo od leta 1959 vsako leto izmenično podeljujeta Ameriško fizikalno društvo (APS) in Ameriški fizikalni inštitut (AIP). Nagrada se imenuje po belgijsko-ameriškem inženirju in poslovnežu Danniu H. Heinemanu. Leta 2010 je nagrada vsebovala denarni znesek 10.000 $, certifikat z navedbami doprinosov prejemnika in potne stroške za prisotnost na srečanju kjer je podeljena. Prejemniki Od leta 1979 Ameriško astronomsko društvo in Ameriški fizikalni inštitut podeljujeta tudi istoimensko nagrado za astrofiziko. Glej tudi Pomerančukova nagrada Heinemanova nagrada za astrofiziko Sklici Zunanje povezave Nagrade v fiziki Nagrade v matematiki Matematična fizika Nagrade, ustanovljene leta 1959


text: Heraklít Póntski (tudi Heraklíd) (: Hērakleídēs ho Pontikós), starogrški filozof in astronom * okoli 388 pr. n. št. Herakleja (Heraclei Pont), danes Karadeniz Ereğli (Bander Eregli) ob Črnem morju, 200 km od Carigrada, Grčija, † 310 pr. n. št. Atene. Življenje in delo Heraklitov oče je bil Evtifron, bogat plemič. Že kot mladenič je Heraklit odpotoval v Atene, kjer je bilo takrat središče filozofije. Bil je Platonov učenec v Akademiji. Njegov učitelj je bil Platonov naslednik Speuzip, študiral pa je tudi z Aristotelom. Verjetno je bil zelo uspešen, ker se je ohranila zgodba, da je nadomeščal Platona, ko se je ta po Sudi leta 360 pr. n. št. odpravil na nesrečno pot na Sicilijo, da bi napravil filozofa iz kralja. Druge zgodbe navajajo, da je bil takrat Platonov namestnik Evdoks. Speuzip je pred svojo smrtjo leta 339 pr. n. št. izbral za svojega naslednika Ksenokrata Halkedonskega, ki je bil rektor Akademije do svoje smrti leta 314 pr. n. št. Ksenokrata so izbrali s tesnim izidom namesto Heraklita in Menedema Eretrijskega (okoli 350-275 pr. n. št.). Njegov nadimek Heraklit »Domišljavi« (Pompicus) kaže na to, da je bil nadut in domišljav človek. Verjetno so ga zasmehovali. Navkljub temu je bil Heraklit vsestranski in ploden pisec o filozofiji, matematiki, glasbi, slovnici, fiziki, zgodovini, retoriki in še posebej o astronomiji ter geometriji. Ni pa natančno znano ali je bil tudi avtor vseh navedenih izsledkov. Razvidno je, da je oblikoval več del v obliki dialoga. Glavni vir njegovega življenja je zbirka življenjepisca Diogena Laerta. O astronomiji in geometriji je Heraklit pisal veliko, vendar se je ohranilo le malo njegovih del. Nebesna telesa, še posebej zvezde stalnice, se v splošnem enakomerno vrte okoli Zemlje od vzhoda proti zahodu. Pred njim so mislili, da je ta navidezna rotacija resnična. Heraklit je opozoril, da bi opazili isti pojav, če bi mirovalo nebo in bi se Zemlja zavrtela okoli svoje osi v enem dnevu. Tako je okoli leta 345 pr. n. št. oživil in nadaljeval Filolajevo domnevo o središčnem ognju, češ da okrog njega Sonce in Zemlja krožita tako, da si stojita vselej nasproti. Misel o središčnem ognju je opustil in je kot Filolaj menil, da se Zemlja preprosto vrti okoli svoje osi, kakor menimo tudi mi danes. Verjetno je vplival na Aristarha, ki je deloval v sredini 3. stoletja pr. n. št. Za časa Hiparha in Ptolemaja so njegovo zamisel že opustili in spet menili, da se dnevno zavrti nebo in ne Zemlja. Hiparh in Ptolemaj sta imela razlog, da sta zavrgla misel o vrteči se Zemlji, vendar ne moremo reči, da je bil ta razlog res velik. Morda je bil samo izgovor, da so zavrgli misel, ki je niso marali. Domnevni ugovor proti Heraklitovem nauku je bil, da bi v primeru vrteče se Zemlje telo, ki ga vržemo v zrak, zaostajalo. Kakor pitagorejca Ekfant in Hiket je trdil, da se Venera in Merkur vrtita okoli Sonca. O tem je v 4. stoletju poročal Kalkidij (Calcidius). Na to zamisel so prišli verjetno ker so pravilno razlagali rezultate svojih opazovanj, saj planeta precej očitno kažeta, da se vrtita okoli Sonca ker se od njega nikoli ne oddaljita preveč. Na ta način bi Heraklit predvidel geocentrični Brahov model zametki heliocentričnega modela. Težko rečemo, da je Heraklit predhodnik heliocentričnega modela. Verjetno je mišljenje, da so Heraklt in njegovi pitagorejski predhodniki zagovarjali različico Brahovega modela, zgrešeno. Poleg znanstvenih tez so njegova dela vsebovala tudi različna religiozno-mistična mišljenja. Pisal je o Zenonu, Heraklitu Mračnem, Demokritu in Pitagori. V grških in latinskih astronomskih delih je Kopernik opazil Heraklitove zamisli o Zemljinem gibanju podobnem vrtenju kolesa okoli svoje osi. Za zgodovinarje je pomembno njegovo navajanje, da je bil Rim v 4. stoletju pr. n. št. grško mesto. Glej tudi seznam starogrških filozofov seznam starogrških astronomov Starogrški filozofi Starogrški astronomi Grki v 4. stoletju pr. n. št.


text: Heródot (), starogrški zgodovinar, * okoli 485 pr. n. št., Halikarnas, (sedaj Bodrum, Turčija), † okoli 420 pr. n. št., verjetno Atene ali Turioi, južna Italija. Življenje in delo Herodot je napisal zgodovino perzijskega vdora v Grčijo v zgodnjem 5. stoletju pr. n. št., poznano s preprostim naslovom Herodotove zgodbe. To delo so kmalu po objavi sprejeli kot novo obliko književnosti. Pred Herodotom so obstajali letopisi in epi, ki so ohranjali znanje o preteklosti. Herodot je bil prvi, ki ni samo zapisoval preteklost ampak jo je obravnaval kot filozofski problem, oziroma kot raziskovalni projekt, ki prinaša znanje človeškega obnašanja. Njegovo delo mu je prisodilo naziv »očeta zgodovine« in »zgodovina«, beseda, ki jo je pri svojem dosežku uporabil je pridobila svojo sodoben hkratni pomen, prej pa je pomenila preprosto »raziskovanje«. Vseeno pa ga v nasprotju s tem veliko zgodovinarjev in filozofov, ki gledajo na njegova poročila in orise bolj dvomljivo, naslavlja drugače, kot »očeta laži«. Zgodbe so večkrat napadli v antiki zaradi pristranosti, nenatančnosti in plagiatstva. Podobno so ga napadli sodobni učenjaki, ki dokazujejo, da je Herodot pretiraval pri obsežnosti svojih potovanj in ponarejal vire. Naklonjenost do njegove natančnosti se je povečala v zadnji polovici stoletja. Danes ga ne smatrajo samo za začetnika zgodovine, ampak tudi etnografije in antropologije. Zgodbe, objavljene med letoma 430 pr. n. št. in 424 pr. n. št., so razdelili poznejši uredniki v devet knjig in jih imenovali po muzah. Prvih šest knjig obravnava rast perzijske države. Začnejo se s poročilom o Krezu iz Lidije, prvem azijskem monarhu, ki je osvojil grške mestne države in zahteval davke. Kreza je premagal Kir II. Veliki, ustanovitelj perzijske države. Prvih šest knjig se konča s koncem Perzijcev v letu 490 pr. n. št. z bitko pri Maratonu. Bitka je bila prva zapreka pri njihovem razvoju države. Zadnje tri knjige Zgodb opisujejo poskus perzijskega kralja Kserksesa I. Velikega, da bi maščeval perzijski poraz pri Maratonu in prevzel Grčijo v perzijsko državo. Zgodbe se končajo v letu 479 pr. n. št., ko so bili perzijski zavojevalci uničeni v bitki pri Platajah in se je meja perzijske države pomaknila na obalo Egejskega morja v Mali Aziji. O Herodotovem življenju vemo, da so ga po njegovem sodelovanju v neuspešnem prevratu zoper vladajočo dinastijo pregnali iz Halikarnasa in se je umaknil na otok Samos. Verjetno se ni nikoli več vrnil v Halikarnas, čeprav je bil v Zgodbah zelo ponosen na svoj rojstni kraj in na karijsko kraljico Artemisio. Verjetno je v izgnanstvu odšel na potovanja, ki jih je opisal v Zgodbah. Potoval je v Egipt, do prvega Nilovega katarakta, v Babilon, v Ukrajino, v Italijo in Sicilijo. Herodot je omenil pogovor s poročevalcem v Šparti in je po vsej verjetnosti živel nekaj časa v Atenah. V Atenah se je obregnil ob ustno izročilo odličnih družin, še posebej ob družino Alkmenoidov, kateri je po materini strani pripadal Periklej. Atenci tujcev kot državljane niso sprejeli. Ko so leta 444 pr. n. št. Atene podprle kolonijo Turioi na jugu Italije, je Herodot postal tamkajšnji naseljenec. Ali je umrl tam ni zagotovo. Herodot je postal logios, pripovedovalec proze logoi ali zgodb. Zgodbe so vsebovale pripovedi iz bitk, druge zgodovinske pripetljaje in čudesa tujih dežel. Obhodil je grška mesta in glavna verska ter športna praznovanja. V zameno za plačilo je ponujal svoj nastop. Leta 431 pr. n. št. je izbruhnila 2. peloponeška vojna med Atenami in Šparto. Mogoče ga je ta spor, ki je razdelil grški svet navdihnil, da je začel zbirati svoje zgodbe v nepretrgan oris Zgodb in se osredotočil na razvoj perzijske države, katero so s skupnimi močmi ustavile Atene in Šparta. Zgodbe Uvod in prva knjiga (Klio) V kratkem uvodu avtor pove, da želi govoriti o spomina vrednih dejanjih Grkov in 'Negrkov' in razkriti vzroke bitk med Heleni in Barbari. A čeprav išče v začetku prve knjige te vzroke najprej v mitu, navaja v nadaljevanju kot pravi razlog za antagonizem podjarmljenje maloazijskih Grkov po kraljih Lidije. To ga privede do zgodovine lidijske monarhije od Gigesa dalje, zlasti pa na poslednjega kralja Kroisa, ki ga je premagal perzijski kralj Kir II. Veliki. V odstavku, ki govori o Kroisu in omenja njegove zveze z Delfi, so vpletene važne partije iz zgodovine Aten in Šparte. Po porazu Lidije preide Herodot na začetke Kirove univerzalne monarhije, dalje na države Orienta, asirsko, babilonsko in medijsko, iz katere zraste Perzija. Pisec govori na široko o običajih in notranjih razmerah Perzije, zlasti pa izčrpno popisuje tri poglavitne Kirove vojne: pohod zoper azijske Grke in njih ukrotitev, pohod zoper Babilon, kar mu daje priložnost za opis tega mesta, in pa vojno zoper Masagete, ko Kira zadene smrt. Druga knjiga (Evterpa) Kirov sin in naslednik Kambiz II. se dvigne z vojsko zoper Egipt. Tu ima Herodot priliko za najdaljšo digresijo, ki obsega vso drugo knjigo: v prvi polovici opisuje na podlagi avtopsije ta 'čudežni dar Nila', kakor imenuje Egipt, njegove ogromne stavbe, šege in običaje, religijo in kult; druga polovica pa obravnava zgodovino faraonov. Tretja knjiga (Talija) Šele tretja knjiga nadaljuje zgodovino Perzije. Pripoveduje o porazu Egipta, Libije, Kirene, o Kambizovi smrti, o vladi lažnega Smerdisa, o zaroti sedmih perzijskih plemičev zoper maga, dalje o nastopu Dareja I.. Nato podaja pregled o politično-ekonomski ureditvi Perzije, zlasti o teritorialni podelitvi, o davčnih okrožjih velikanskega ozemlja. Pove tudi nekaj o Indiji, Arabiji, Etiopiji, o njih favni in flori, klimatskih razmerah in naravnih zakladih. Ta knjiga se zaključi z zgodbo o usodi Polikrata, z Darejevim pohodom zoper Samos, z uporom Babiloncev in drugim zavzetjem Babilona. Četrta knjiga (Melpomena) Četrta knjiga obravnava Darejev pohod zoper Skite, ki so prebivali ob spodnji Donavi, Dnepru in Donu. Tudi tu pisec izrabi priložnost za obsežen etnografski opis Skitov, dalje ljudstev severno-zahodne Evrope in sosednjih dežel Azije. Čeprav se pohod ponesreči, je vendarle pomenljiv, ker Perzijcem prvikrat odpre pot v Evropo. Istočasno z vojno zoper Skite so Perzijci pripravljali pohod nad ljudstva, ki so prebivala ob severnem robu Afrike, in to da Herodotu povod za prikaz zgodovine grških kolonij v Libiji, predvsem Kirene. Ob tem opisuje način življenja in običaje libijskih plemen. Peta knjiga (Terpsihora) Peta knjiga se začenja z osvojitvami Perzijcev v Evropi (Trakija, Makedonija), v glavnem pa vsebuje zgodovino neuspele vstaje maloazijskih Joncev, ki so jih podpirale Atene in Eretrija. Z jonskim uporom stopi odločilni boj med Grki in Perzijci v novo fazo. Potovanje Aristagore v Šparto daje piscu priložnost, da nadaljuje zgodovino grških držav od tod dalje, kjer je prenehal v prvi knjigi. Zlasti živo riše nagli razcvet Aten pod Pejsistratom. Šesta knjiga (Erato) Vsebina šeste knjige sta dva Darejeva maščevalna pohoda zoper Grčijo: prvi se razbije ob Atosu – namenjen je bil Atenam in Eretriji -, drugi, pod vodstvom Datisa in Artaferna, se izjalovi pri Maratonu. Herodot poda tudi opis razmer in medsebojnih sporov grških držav. Knjiga se konča z zmago pri Maratonu. Sedma knjiga (Polihimnija) Sedma knjiga vsebuje opis silnih perzijskih priprav, pohod neštetih vojska skozi Azijo v Evropo, dalje opis (po poreklu) vseh ljudstev in plemen, ki so bila udeležena, in o vrstah orožja. Heleni si pod hegemonijo Šparte zaman prizadevajo, da bi si zagotovili pomoč Gelona Sirakuškega. To priliko porabi Herodot za to, da opiše boje Grkov v južni Italiji in na Siciliji med seboj in s Kartaginci, potlej pa zopet povzame glavno nit in odvija perzijski pohod skozi Trakijo, Makedonijo, Tesalijo, Termopile, Leonida, Efialt. Osma knjiga (Uranija) V začetku osme knjige je oris pomorske bitke pri Artemisiju. V nadaljevanju opisuje pustošenje Perzijcev po grškem ozemlju: osvojitev Aten, požig akropole, bitko pri Salamini, Temistoklesa, Kserksesov beg, Atene, ko odbijejo Mardoniovo ponudbo zavez. Deveta knjiga (Kaliopa) Deveta knjiga vsebuje izid velike vojne na grških tleh. Večji del knjige zavzema nazorni oris bitk pri Platajah in Mikali. Usvojitev Sesta je poslednji dogodek, ki ga omenja Herodot. Delo se zaključuje s pogledom nazaj na Kira in na začetek mogočne perzijske vojaške sile, ki se je uklonila malemu, svobodoljubnemu narodu Helenov. Viri (prevod Sovre, Anton) Zunanje povezave - v angleščini: Herodotove zgodbe (prevod George Rawlinson) Prejšnja izvirna inačica prevoda tega članka iz Nupedije, avtor James Allan Evans. Starogrški zgodovinarji Grki v 5. stoletju pr. n. št.


text: Hiket (tudi Hiketes) [hikét] (: Hikétas ali : Hikétes), starogrški filozof * okoli 400 pr. n. št., Sirakuze, † okoli 335 pr. n. št. Bil je pitagorejec. Znano mu je bilo, da je dnevno gibanje nepremičnih zvezd odvisno od vrtenja Zemlje okoli svoje osi. Kakor pitagorejec Ekfant in Heraklit Pontski je trdil, da Venera in Merkur krožita okoli Sonca. O tem je v 4. stoletju poročal Kalkidij (Calcidius). Glej tudi seznam starogrških filozofov Rojeni leta 400 pr. n. št. Umrli leta 335 pr. n. št. Starogrški filozofi Pitagorejci Grki v 4. stoletju pr. n. št.


text: Homomorfizma ne smemo zamenjevati s homeomorfizmom Homomorfizem (ali včasih kar morfizem) je preslikava f, ki preslika množico A v množico B. Pri tem obstaja v A povezava * in v B povezava o. Za poljubna dva elementa a, b A ima preslikava lastnost f (a * b) = f (a) o f (b). Homomorfizem je na primer preslikava n → an naravnih števil s povezavo seštevanja potenc z osnovo a in z množenjem kot povezavo. V tem primeru velja: f (n + m) = an+m f (n) · f (m) = an · am = an+m in zato: f (n + m) = f (n) · f (m). Glej tudi homomorfizem grafov Abstraktna algebra Morfizmi


text: Homomorfizem grupe je v matematiki za dani dve grupi (G, *) in (H, ·) iz (G, *) v (H, ·) takšna funkcija h: G → H, za katero za vsak u, v G velja: h (u * v) = h (u) · h (v). Iz teh značilnosti lahko zaključimo, da funkcija h preslika enak element eG grupe G k enakemu elementu eH grupe H. Preslika tudi obratne elemente v enakem smislu, da je h (u-1) = h (u)-1. Zaradi tega lahko rečemo, da je h »združljiva s strukturo grupe«. Teorija grup Morfizmi


text: Identitéta ali istovétnost ima lahko več pomenov: identiteta, opredeljevanje nečesa za pomembno osebna identiteta, določanje človeka kot osebe etnična identiteta, temeljna skupinska identiteta kulture oziroma družbe identiteta v matematiki je lahko: identična funkcija (kratko identiteta), funkcija, ki poljuben x preslika spet v x identična enačba (kratko identiteta), enačba, v kateri sta leva in desna stran enaki za vsak x (za vsako vrednost neznanke) identična matrika (kratko identiteta), kvadratna matrika, ki ima po diagonali enice, drugod pa ničle nevtralni element


text: Janez Strnad [jánez strnád], slovenski fizik, strokovni publicist, zgodovinar in popularizator naravoslovja, * 4. marec 1934, Ljubljana, † 28. november 2015, Ljubljana. Življenje in delo Strnad je od leta 1961 poučeval uvodna poglavja iz fizike na Univerzi v Ljubljani, na Fakulteti za naravoslovje in tehnologijo (FNT), sedaj Fakulteta za matematiko in fiziko v Ljubljani (FMF) na Oddelku za fiziko. Po osnovni šoli in nižji gimnaziji v Slovenj Gradcu ter višji gimnaziji v Mariboru je študiral v Ljubljani, kjer je diplomiral leta 1957 iz tehniške fizike. Študiral je tudi na Inštitutu za teoretično fiziko Univeze v Heidelbergu. Doktoriral je leta 1963. Glavno raziskovalno delo je opravil na Inštitutu Jožef Stefan. Leta 1969 je postal izredni in leta 1974 redni profesor na FNT (oz. FMF) Univerze v Ljubljani. Leta 1990 je napisal svojo znamenito knjigo o fiziki osnovnih delcev z naslovom Iz take so snovi kot sanje. S svojimi kratkimi in dolgimi članki je poglobil znanje o Stefanovem raziskovalnem delu in življenju. Njegova debela knjižica v knjižni zbirki Zbirka Sigma z naslovom Kvantna fizika, (DZS, Ljubljana 1974) vsebuje skoraj 'popolno' definicijo in uvod k razumevanju Heisenbergovega načela nedoločenosti za začetnike. Vsakdo, ki ga je poznal, bi lahko opisal njegovo pronikavo nrav in točen način izražanja z njegovimi lastnimi preprostimi besedami, kar je pred časom menil Lev Davidovič Landau: »Podobne misli lahko najdemo pri drugih kozmologih, ki so na glasu, da se velikokrat motijo, vendar nikoli ne dvomijo« Janez Strnad iz recenzije prevoda Hawkingove knjige Kratka zgodovina časa (Obzornik mat, fiz. 39 (1994) 6, pp 191 - 192) (prevajalka Mirjam Galičič). Navdušeni uporabnik Linuxa je o profesorju Strnadu zapisal: »Ni ravno ideja, kakršno sem pričakoval. Heh, kot bi šel »s topom streljat na vrabce.« (c) prof. dr. Janez Strnad « Strnadovo delo vsebuje tudi področja iz fizike, ki niso na prvi pogled povezana z njo, na primer kot v njegovem članku Znanost in politika v vinjetah. Objavljal je izjemno poglobljene znanstvene in poljudnoznanstvene članke o fiziki in astronomiji v publikacijah, kot so: Obzornik za matematiko in fiziko, Delova priloga Znanost, Proteus, Spika, Fizika v šoli, Presek in v drugih publikacijah in medijih. V prilogi Znanost je bil najplodnejši zunanji sodelavec in je zanjo napisal točno 185 člankov. V Proteusu je že v gimnaziji na lastno pobudo začel odgovarjati na vprašanja bralcev, kar je nadaljeval tudi med študijem fizike. »Naravoslovje zna poučevati, ne more pa spreobračati.« Poleg dela na področju poljudnoznanstvenega pisanja in pisanja univerzitetnih učbenikov je raziskoval in objavljal v revijah, kot sta Science in Nature. Med letoma 1974–90, razen 1983–85, je bil odgovorni urednik Obzornika za matematiko in fiziko. Ukvarjal se je z difuzijo nevtronov, posebno teorijo relativnosti in jedrsko fiziko. Bil je zaposlen na Odseku za teoretično fiziko (F1) Instituta Jožef Stefan (IJS). »Richarda Feynmana je vznejevoljil prijatelj astronom, ki se je hvalil z uporabnostjo svojih raziskovanj o vesolju. Po njegovem mnenju to ni bilo pošteno. Raziskovalec naj pojasni laikom, kaj dela, in če ga v takih okoliščinah nočejo podpirati, je to njihova stvar«. V 7. delu Fizikov je v predgovoru na strani 8 posebej omenil Wikipedijo in MacTutorjevo zgodovino matematike. Nagrade in priznanja Za svojo knjigo Iz take so snovi kot sanje je leta 1988 prejel Levstikovo nagrado. Častni član Društva matematikov, fizikov in astronomov Slovenije (2001) Zaslužni profesor Univerze v Ljubljani (2001) Predsednik Republike Slovenije Janez Drnovšek ga je 25. oktobra 2005 odlikoval z zlatim redom za zasluge za življenjsko delo v naravoslovju, še posebej za prispevek k širjenju znanstvene kulture in razumevanja znanosti. Častni član Prirodoslovnega društva Slovenije (2009) Izbrana dela Univerzitetni učbeniki Janez Strnad, Atlas klasične in moderne fizike, (prevod in priredba priročnika Hansa Breuerja, dtv-Atlas zur Physik, (Deutscher Taschenbuch verlag, München 1987, 1988)), DZS, Ljubljana 1993, 400 str., . Janez Strnad, Fizika, 1. del, Mehanika, Toplota, (DZS, Ljubljana 1977, str. 1 – 284; 2. izdaja 2016) Janez Strnad, Fizika, 2. del, Elektrika, Optika, (DZS, Ljubljana 1978, pp 285 – 564) . Janez Strnad, Fizika, 3. del, Posebna teorija relativnosti, Atomi, (DZS, Ljubljana 1980, pp 320). Janez Strnad, Fizika, 4. del, Molekule, kristali, jedra, delci, (DZS, Ljubljana 1982, 283 str.). Janez Strnad, Mladen Gros, Marjan Hribar, Alojz Kodre, Naloge iz fizike, (DMFA SRS, Ljubljana 1981, 108 str.). Izbrana poglavja iz fizike in podiplomski seminarji Janez Strnad, Fazna, skupinska, signalna hitrost, (DMFA SRS, Ljubljana 1975, 31 str.). Janez Strnad, Poskusi v posebni in splošni teoriji relativnosti, (DMFA SRS, Ljubljana 1977, 44 str.). Janez Strnad, Na pot v kvantno elektrodinamiko, (DMFA SRS, Ljubljana 1986, 176 str.). Janez Strnad, Na pot k Schwarzschildu, (DMFA S, Ljubljana 1991, 52 str.). Janez Strnad, Homogeno gravitacijsko polje: med posebno in splošno teorijo relativnosti, (DMFA S, Ljubljana 1994, 44 str.). Janez Strnad, Začetki kvantne statistične mehanike, (DMFA S, Ljubljana 1997, 31 str.). Janez Strnad, Odkritje razcepa, (DMFA S, Ljubljana 2000, 39 str.). Knjige Janez Strnad, Jožef Stefan, Ob stopetdesetletnici rojstva, (DMFA SRS, Ljubljana 1985). Janez Strnad, Prapok Prasnov požene v dir, (DZS, Ljubljana 1988, 81 str.). Janez Strnad, Zgodbe iz fizike, (Slovenska matica, Ljubljana 1990, 379 str.). Janez Strnad, Fiziki 1, (Mihelač in Nešović, Ljubljana 1995, 159 str.). Janez Strnad, Wilfried Kuhn, Quantenfeldtheorie: Photonen und ihre Deutung, (Friedr. Vieweg, Braunschweig 1995, 242 str.) Janez Strnad, Razvoj fizike, (DZS Ljubljana 1996, 400 str.). Janez Strnad, Fiziki 2, (Modrijan, Ljubljana 1999, 199 str.). Janez Strnad, Fiziki 3, (Modrijan, Ljubljana 2000, 227 str.). Janez Strnad, Svet merjenj: o razvoju fizike in merjenju osnovnih fizikalnih količin, (DZS, Ljubljana 2001, 139 str.). Janez Strnad, Sto let fizike: od 1900 do 2000, (DMFA S, Ljubljana 2001, 233 str.). Janez Strnad, Fiziki 4, (Modrijan, Ljubljana 2004, 190 str.). Janez Strnad, Fiziki 5, (Modrijan, Ljubljana 2005, 192 str.). Janez Strnad, Einstein. Zakaj me nihče ne razume in me imajo vsi radi?, (Modrijan, Ljubljana 2005, 138 str.). Janez Strnad, Einstein. E = mc [na] 2, (Modrijan, Ljubljana 2005, 164 str.). Janez Strnad, Fiziki 6, (Modrijan, Ljubljana 2008, 208 str.). Janez Strnad, Mala zgodovina vesolja, (DMFA S, Ljubljana 2008, 265 str.). Janez Strnad, Fiziki 7, (Modrijan, Ljubljana 2010, 263 str.) Janez Strnad, Mala zgodovina Dopplerjevega pojava (DMFA S, Ljubljana, 2016) Strokovni članki Janez Strnad, Sto let Stefanovega zakona, (Obzornik mat, fiz. 26 (1979) 3). Janez Strnad, A. Vengar, Stefanova meritev toplotne prevodnosti zraka, (European Journal of Physics, 1984). Janez Strnad, Kako je Jožef Stefan odkril zakon o sevanju, (Zbornik za zgodovino naravoslovja in tehnike 8, Ljubljana 1985). Janez Strnad, Stefanov tok, (Obzornik mat, fiz. 32 (1985). Janez Strnad, Stefanova naloga, (Obzornik mat, fiz. 34 (1987). Janez Strnad, Stefanove elektodinamične enačbe, (European Journal of Physics, 1989). Janez Strnad, Ernst Mach kot fizik, (Zbornik za zgodovino naravoslovja in tehnike 10, Ljubljana 1989). Janez Strnad, Dvigajoči se mehurčki, (Obzornik mat, fiz. 39 (1992) 4, str. 85 – 89). Janez Strnad, Oslabitev Brownovega gibanja, (Obzornik mat, fiz. 39 (1992) 2, str. 49 – 54). Janez Strnad, Opazovanje in teorija, (Obzornik mat, fiz. 39 (1992) 5, str. 141 – 150). Janez Strnad, J. Stefana 'Longitudinalna nihanja palic' , (Obzornik mat, fiz. 40 (1993) 1, str. 17 – 19). Janez Strnad, Ali mora znati, kdor uči?, (Obzornik mat, fiz. 40 (1993) 1, str. 23 – 31). Janez Strnad, Superprevodnost, (Obzornik mat, fiz. 40 (1993) 4, str. 110 – 120). Janez Strnad, Nenavadni interferenčni poskusi I. Interferenčni poskus s sevanjema v nasprotnih smereh, (Obzornik mat, fiz. 40 (1993) 5, str. 135 – 136). Janez Strnad, Supertekočnost, (Obzornik mat, fiz. 40 (1993) 6, str. 183 – 191). Janez Strnad, Fizika iz Karlsruheja: O novostih v poučevanju fizike, (Obzornik mat, fiz. 41 (1994) 4, str. 122 – 128). Janez Strnad, Nenavadni interferenčni poskusi I. Youngov poskus z ionoma, (Obzornik mat, fiz. 41 (1994) 5, str. 119 – 153). Janez Strnad, Nenavadni interferenčni poskusi, Interferenčni poskus z laserjema, (Obzornik mat, fiz. 41 (1994) 6, str. 187 – 190) (PACS 42.50.-p.) Janez Strnad, Premo centralno gibanje J. Vege, (Obzornik mat, fiz. 47 (2000) 1, str. 20 – 26). (PACS 01.65.+g, 45.40Gj) Janez Strnad, Nenavadni interferenčni poskusi, Interferenčni poskus z molekulami C60, (Obzornik mat, fiz. 47 (2000) 2, str. 53 – 56) (PACS 33.80.-b.) Janez Strnad, Precesija enakonočij, (Obzornik mat, fiz. 47 (2000) 4, str. 120 – 125). (PACS 01.65.+g) Janez Strnad, Osnovne fizikalne konstante 1998, (Obzornik mat, fiz. 47 (2000) 5, str. 177 – 179). (PACS 06.20.Jr) Janez Strnad, Rubinowicz v Ljubljani, (Obzornik mat, fiz. 47 (2000) 6, str. 144 – 146). (PACS 01.60.+g) Janez Strnad, O gravitacijski konstanti, (Obzornik mat, fiz. 48 (2001) 1, pp 19 – 25). (PACS 04.80.-y) Janez Strnad, Med dvema ognjema?, (Obzornik mat, fiz. 48 (2001) 1, str. 92 – 94). (PACS 06.20.Fn) Janez Strnad, Sevalni tlak in P. N. Lebedev, (Obzornik mat, fiz. 48 (2001) 1, str. 148 – 153). (PACS 01.65.+g, 45.40Gj) Janez Strnad, Prožni trk kot model vesolja, (Obzornik mat, fiz. 49 (2002) 1, str. 21 – 27). (PACS 98.80.-k) Janez Strnad, Stefanova sila, (Obzornik mat, fiz. 49 (2002) 2, pp 58 – 61). (PACS 01.65.+g, 47.15.-x) Janez Strnad, Interferenca elektronov na svetlobi, (Obzornik mat, fiz. 49 (2002) 5, str. 148 – 150). (PACS 33.80.-b) Janez Strnad, Vega o obliki Zemlje, (Obzornik mat, fiz. 50 (2003) 1, str. 27 - III). (PACS 01.65.+g, 45.40Gj) Janez Strnad, O elektronih v atomu, (Obzornik mat, fiz. 50 (2003) 3, str. 82 – 85). (PACS 01.40.Ej) Janez Strnad, Kako sem pisal učbenik za fiziko, (Obzornik mat, fiz. 50 (2003) 5, str. 157 – 160). (PACS 01.40.Gm) Janez Strnad, Bose-Einsteinova kondenzacija cezija, (Obzornik mat, fiz. 50 (2003) 6, str. 184 – 191). (PACS 03.75.Fi) Poljudnoznanstveni članki Janez Strnad, Jožef Stefan, Ob stopetdesetletnici, (Presek (1985) 5). Janez Strnad, Stogodišnjica Stefanovega zakona, (Dijalektika, Beograd 1979 3-4). Janez Strnad, Svetlobni mlinček, (Presek 24 (1996/1997) 130). Janez Strnad, Natančnejši podatki o vesolju, (Delo, Znanost/Scientia, 7. april 2003 3 str.) Janez Strnad, Einsteinov korak v vesolje, (Spika, 13 (2005) 12, str. 521–523, 550) Janez Strnad, Ole Rømer, (Spika, 13 (2005) 12, str. 546–549) Janez Strnad, Nobelova nagrada za fiziko za leto 2008, (Proteus, 71 (2008) 4, str. 167–172) Janez Strnad, Vedno je nekdo drug naredil to že prej, (Delo, Znanost, 11. marec 2015) Janez Strnad, Pogled na vidno svetlobo se je spreminjal, (Delo, Znanost, 31. marec 2015) Janez Strnad, Alhazen, prvi naravoslovec, (Delo, Znanost, 12. april 2015) Janez Strnad, Pojasnjena skrivnost potujočih kamnov, (Delo, Znanost, 21. september 2015) Kolokviji Janez Strnad, Bose-Einsteinova kondenzacija alkalijskih atomov, (FMF, IJS, Ljubljana 5. november 2001). Janez Strnad, Nobelova nagrada za fiziko 2000, (FMF, IJS, Ljubljana 6. november 2000). Janez Strnad, Alojz Kodre, Profesor Kuščer - In memoriam, (FMF, IJS, Ljubljana 2. februar 2000). Sklici Viri Zunanje povezave Dolenc, Sašo, Umrl je prof. dr. Janez Strnad, Kvarkadabra Slovenski fiziki Levstikovi nagrajenci Predavatelji na Fakulteti za naravoslovje in tehnologijo v Ljubljani Predavatelji na Fakulteti za matematiko in fiziko v Ljubljani Nosilci reda za zasluge Republike Slovenije Slovenski univerzitetni učitelji Diplomiranci Fakultete za naravoslovje in tehnologijo v Ljubljani Doktorirali na Fakulteti za naravoslovje in tehnologijo v Ljubljani


text: Johann Heinrich Lambert [jóhan háinrih lámbert], francosko-švicarsko-nemški matematik, fizik, astronom in filozof, * 26. avgust 1728, Mülhausen (sedaj Mulhouse, Alzacija, Francija), † 25. september 1777, Berlin, Prusija (sedaj Nemčija). Življenje in delo Lambert je bil po poreklu Francoz. Bil je sin revnega krojača, zato je bil pri izobraževanju prepuščen samemu sebi. Nanj je postal pozoren pruski kralj Friderik II. Veliki, ki je poskrbel zanj, tako da je preživel zadnje desetletje svojega življenja dokaj udobno. V matematiki je raziskoval v algebri, sferni trigonometriji in perspektivi. V svojem delu Kozmološka pisma (Kosmologischen Briefen) iz 1761 je opisal ves vidni sistem zvezd stalnic, vendar ne kot krogelni, pač pa kot ploskovni sistem, nekako tako kot kolut, ki ima premer nekajkrat večji kot je njegova debelina. Poleg tega je razširil teorijo o tirih kometov, kjer je odkril nove značilnosti stožnic. V njegovih astronomskih delih prvič naletimo na dvojne zvezde. Istega leta 1761 je, opirajoč se na Eulerjevo delo, prvi dokazal, da za racionalni x, števili e in tg x ne moreta biti racionalni. Ne moremo ju zapisati kot ulomek. S tem je pokazal, da sta posebej e in π iracionalni števili. Pokazal je tudi, da π ni niti kvadratni koren kakšnega ulomka. Leta 1770 je objavil ponovljen Wallisov izračun z verižnimi ulomki, ki se je razlikoval od 26. člena zaradi značilnosti splošnih verižnih ulomkov: in: Predpostavil je tudi, da je zelo verjetno, da e in π nista algebrski iracionalnosti. Podobno domnevo je izrekel tudi Legendre. Lambert je prvi v trigonometriji uporabljal hiperbolične funkcije. Bil je utemeljitelj fotometrije. Prvi je točno meril jakost svetlobe. V svojem delu Fotometrija ali o merjenjih in primerjanju svetlobe, barv in senc (Photometria, sive de mensura et gradibus luminis, colo rum at umbrae) iz 1760, pisanem v latinščini, je prvi jasno izluščil pojma svetilnosti (sija), ki je značilen za svetilo, in svetlosti (razsvetljenosti, osvetljenosti), značilne za osvetljeno telo. Te količine še danes uporabljamo v fotometriji. V njem je objavil svoje raziskave o odboju svetlobe. Postavil je 4 izreke o svetlosti. Znan je njegov Lambertov (kosinusni) zakon: ki pogosto velja za hrapava telesa. Svetlost difuznega izvira, ki seva, je neodvisna od smeri in izvor zgleda enako osvetljen iz različnih kotov. Njegova svetilnost pa je odvisna od kota β proti pravokotnici na ploskev. Lambertov zakon velja tudi za gostoto svetlobnega toka. Bouguer-Lambert-Beerov zakon Znan je tudi Lambert-Beerov zakon o absorpciji svetlobe v obarvanih raztopinah, po katerem je svetilnost (količina svetlobe), ki jo obarvana plast raztopine absorbira, odvisna od debeline tega sloja (Lambertov zakon) 1760 in od molarne koncentracije raztopljene obarvane snovi (Beerov zakon) 1852 kjer je I0 svetilnost pred obarvano plastjo, I svetilnost za plastjo, c molarna koncentracija, d debelina plasti, ki jo prepotuje svetloba, k molarni koeficient ekstinkcije, značilen za obarvano raztopljeno snov. Koeficient se spreminja z valovno dolžino svetlobe in je odvisen od snovi. To je absorpcijski koeficient pri zmernih koncentracijah μ, ki nastopa v Beerovem zakonu. Za del svetlobe, ki jo telo odbije, je uporabljal besedo albedo, belina. Ta se še danes uporablja v astronomiji za označevanje odbojnosti planetov. Kot priznanje za njegove zasluge so po njem imenovali enoto za svetlost lambert. Natančneje je raziskal absorpcijo nasploh in posebej absorpcijo v ozračju v odvisnosti od višine nad obzorjem. Med Sončevim in Luninim sijem je dobil razmerje 2,77 · 105. Pozneje so dobili precej večje razmerje 4,5 · 105. Leta 1761 je postavil domnevo, da zvezde v okolici Sonca sestavljajo povezan sestav in da skupine takih sestavov sestavljajo Rimsko cesto. Domneval je tudi, da najbrž obstajajo še druge, Rimski cesti podobne, tvorbe v zelo oddaljenih delih Vesolja. Pravilnost teh ugibanj so potrdili z natančnim delom kasneje William Herschel in drugi. Lambert je hotel dokazati Evklidov 5. postulat (aksiom o vzporednici). Še posebej je pomembno njegovo delo na tem področju iz 1766 Teorija vzporednih premic (Die Theorie der Parallellinien), objavljena leta 1786. Priznanja Poimenovanja Po njem se imenujeta kraterja na Luni (Lambert), na Marsu (Lambert) ter velik in temen asteroid glavnega pasu 187 Lamberta. Glej tudi absorpcijski zakon (Beer-Lambertov zakon, Beer-Lambert-Bouguerjev zakon, Beerov zakon, Bouguer-Lambert-Beerov zakon, Lambert-Beerov zakon) Lambertov kosinusni zakon Lambertov štirikotnik Lambertova projekcija Lambertova vrsta Lambertova transcendentna enačba Lambertova tričlena enačba Lambertova funkcija W Sklici Zunanje povezave Stran o Johannu Heinrichu Lambertu Univerze svetega Andreja Švicarski astronomi Švicarski fiziki Švicarski filozofi Filozofi 18. stoletja Švicarski matematiki Člani Pruske akademije znanosti Švicarski akademiki Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu


text: John Couch Adams [džón káuč êdams], FRS, angleški astronom in matematik, * 5. junij 1819, Laneast pri Launcestonu, grofija Cornwall, Anglija, † 21. januar 1892, Cambridge, grofija Cambridgeshire, Anglija. Adams je bil profesor astronomije na Univerzi v Cambridgeu. Bil je soodkritelj Neptuna. Življenje in delo Leta 1843, ko je diplomiral v Cambridgeu, se je takoj lotil računov nepravilnosti gibanja Urana. Leta 1844 je od Challisa, profesorja astronomije v Cambridgeu, dobil najnovejše podatke o legi Urana in po 17 mesecih računanja je iz nepravilnosti gibanja Urana septembra 1845 preračunal tir do tedaj nepoznanega planeta, ki je povzročal te nepravilnosti. Njegov rezultat je bila tudi napoved, kje na nebu naj bi bil 1. oktobra 1845. Njegovi rezultati vseeno niso privedli do odkritja nepoznanega planeta, ampak je Neptun odkril Galle v Berlinu 1846 na osnovi preračunov, ki jih je izvršil Le Verrier. Zaradi nesporazuma s kraljevim astronomom Airyjem ni mogel svojih rezultatov tako hitro preveriti in je po njegovih preračunih prvi opazil Neptun Challis v Cambridgeu. Ker je bil Adams mlad in vase zaprt mladenič, svojih rezultatov ni poslal v objavo Kraljevi astronomski družbi, temveč jih je poslal Challisu. Ta je pismo poslal Airyju skupaj s prošnjo, naj sprejme in se pogovori z mladim astronomom. Adams je odpotoval v Greenwich, da bi se srečal z Airyjem. Prvič ga ni bilo v Greenwichu, drugič pa se je, morda nenamerno, do mladega teoretika vedel dokaj osorno. Adams mu je, razočaran nad srečanjem, pustil kopijo svojih izračunov in se vrnil v Cambridge. Kmalu je od Airyja prejel pismo, v katerem ga je kraljevi astronom spraševal, če njegovi rezultati v enaki meri pojasnjujejo tako odstopanja v oddaljenosti Urana kot tudi odstopanja v njegovi legi na nebu. Adams se je, zbegan zaradi Airyjeve brezbrižnosti, na katero je naletelo njegovo neprecenljivo delo, odločil, da na pismo ne bo odgovoril. Nekaj mesecev preden je Adams končal s svojimi računi je Arago, predstojnik pariškega observatorija, predlagal svojemu sodelavcu Le Verrierju, da razišče možnost obstoja neznanega planeta, ki bi povzročal motnje v gibanju Urana, ki jih je raziskoval tudi Bessel. Le Verrier se je dela lotil na povsem drugačen način kot Adams. Že novembra 1845 je objavil članek, ki je govoril o tem, da niti Jupiter niti Saturn ne moreta povzročati razlik v gibanju Urana, kar je s točnim računom pokazal Bessel. Junija 1846, ko je vmes vneto računal, je objavil izračunano lego novega planeta. Airy se je na Le Verrierjev članek odzval podobno kot pri Adamsu. Tudi njega je v pismu spraševal, če njegova teorija pojasni tako odstopanja v oddaljenosti od Sonca kot odstopanja v legi na nebu. Le Verrier je takoj odgovoril, da njegova teorija pojasni obe odstopanji in istočasno prosil Airyja, če bi lahko v Greenwichu začeli iskati nov planet. Pariški observatorij je bil takrat slabše opremljen, astronomi pa so se bolj kot s praktičnim delom ukvarjali s teoretičnimi izračuni. Najboljši daljnogled v Angliji je bil v Cambridgeu. To je bil 300 mm refraktor. Načrte zanj, tako za optiko kot za ostale dele, je v celoti izdelal Airy in tudi dejavno sodeloval pri gradnji, ko je bil tam še profesor astronomije. Zato je za iskanje prosil Challisa, ta pa se je dela lotil površno in planeta ni odkril. Opazoval je štiri noči in si narisal lego vseh teles na področju, ki ga je v svojem pismu označil Le Verrier. Nato je na hitro pregledal 39 teles na risbah iz prve in iz zadnje noči. Ker nobeno od njih ni spremenilo lege, je pregledovanje opustil in se lotil drugega dela. Ko Le Verrier iz Anglije predolgo ni dobil nikakšrnega odgovora, je pisal v Berlin in prosil Gallea, če lahko on poišče novi planet. Galle je od predstojnika observatorija Enckeja dobil dovoljenje za začetek iskanja in že prvo noč 23. septembra 1846 je s pomočnikom d'Arrestom po komaj uri iskanja našel zvezdo, ki je ni bilo na njihovi zvezdni karti. »Zvezda« se je nahajala samo 52" od mesta, ki ga je izračunal Le Verrier in je v naslednjih urah spremenila svojo lego med zvezdami. To je bil novi planet. Galle je takoj naslednji dan pisal Le Verrierju in pariški in berlinski observatorij sta slavila veliko zmago. Kasneje so seveda ugotovili, da so bili tudi Adamsovi računi pravilni, in danes se šteje oba, Le Verrierja in Adamasa, za odkritelja Neptuna. Lahko se predstavlja, kakšen škandal je nastal v Angliji, ko se je razvedelo, kakšno priložnost sta zapravila Airy in Challis. V zgodovini astronomije bi lahko bilo zapisano: sedmi planet je odkril angleški astronom Challis po izračunih mladega angleškega astronoma Adamsa z daljnogledom, ki ga je skonstruiral angleški kraljevi astronom Airy, vendar je splet okoliščin narekoval drugačno zgodbo. Priznanja Nagrade Leta 1848 je Adams za svoje znanstvene dosežke prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe iz Londona. Kraljeva astronomska družba (RAS) mu je leta 1866 podelila zlato medaljo. Poimenovanja Po njem, Charlesu Hitchcocku Adamsu in Walterju Sydneyju Adamsu se imenuje udarni krater Adams na Luni. Prav tako se po njem imenuje asteroid glavnega asteroidnega pasu 1996 Adams. Po njem se imenuje Adamsova nagrada, ki jo podeljujeta Fakulteta za matematiko Univerze v Cambridgeu in Kolidž svetega Janeza od leta 1850. Sklici Zunanje povezave Stran o Johnu Couchu Adamsu Univerze svetega Andreja Angleški astronomi Angleški matematiki Angleški akademiki Člani Kraljeve družbe Predavatelji na Univerzi v Cambridgeu Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Zlate medalje Kraljeve astronomske družbe Angleški univerzitetni učitelji Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


text: John Stewart Bell [džón stúart bél], irski fizik, * 28. junij 1928, Belfast, Severna Irska, † 1. oktober 1990, Belfast. Življenje in delo Bell je diplomiral dvakrat, iz eksperimentalne fizike leta 1946 in matematične fizike leta 1949. Deloval je pri izdelavi atomskih reaktorjev in pospeševalnikov v Melvernu in Harwellu. Do leta 1953 je modeliral poti nabitih delcev skozi pospeševalnike. Brez pomoči računalnikov je delo zahtevalo dobro poznavanje fizikalnih načel in veliko mero izkušenosti. Pri tem je bil zelo uspešen. Od leta 1953 do 1954 je proučeval kvantno teorijo polja na Univerzi v Birminghamu. Leta 1954 se je poročil z Mary Ross. Doktoriral je leta 1956 na Univerzi v Birminghamu. Od leta 1960 je delal v Evropskem središču za jedrske raziskave CERN v Ženevi, pred tem pa je bil CERN-ov svetovalec pri izdelavi protonskega sinhrotrona. Najbolj znano delo je objavil leta 1969 skupaj z Jackiwom v italijanski strokovni fizikalni reviji Il Nuovo Cimento o pojavu, ki ga je podrobno proučil Adler in se imenuje Bell-Jackiw-Adlerjeva anomalija. V tem času se po teoriji nevtralni pion ne bi smel razpasti na dva fotona, kar so opazili pri merjenjih. Bell, Jackiw in Adler so uspeli teoretično pojasniti opazovane razpade z dodatnimi »anomalnimi« členi, ki so izhajali iz divergenc kvantne teorije polja. Pogoj za »anomalnost«, ki bi uskladil teorijo s preskusi, je bil, da je bila vsota električnih nabojev osnovnih fermionov enaka nič. To je hkrati nakazovalo, da imajo kvarki tri barve, kar je danes že del standardnega modela. Prva družina osnovnih fermionov je vsebovala elektron z nabojem -1, nevtrino brez naboja in tri barve kvarkov z naboji 2/3 in -1/3. Če bi imel kvark samo eno barvo, bi bila vsota nabojev enaka -2/3 in ne enaka nič. Bell je leta 1967 predlagal, da bi šibke jedrske interakcije opisali z umeritveno teorijo. Njegovi misli je sledil njegov sodelavec Veltman. Veltmanov raziskovalni študent 't Hooft je kasneje pokazal, da lahko v umeritveni teoriji »renormalizirajo«, oziroma se znebijo neželenih neskončnih količin. To je zahtevalo mase za delce, ki so danes znani kot W in Z bozoni in nosijo šibko jedrsko silo. Standardni model fizike delcev temelji na umeritvenih teorijah. Veltman in 't Hooft sta s tega področja prejela Nobelovo nagrado za fiziko leta 1999. Leta 1964 je Bell napisal članek o paradoksu EPRB, miselnem preskusu iz leta 1935, in začuda kot Einsteinov pristaš pokazal, da je bil Einstein v zmoti. Hotel je prav nasprotno pokazati, da ima Einstein prav. V članku, ki je izšel šele leta 1966 v Reviews of Modern Physics, je ovrgel tudi von Neumannov dokaz iz leta 1932, da v kvantni teoriji ne more biti skritih spremenljivk. Tukaj se je naslonil na osamljeno delo Louisa de Broglieja in Bohma, ker je von Neumannova knjiga z dokazom izšla v angleščini šele leta 1955. O skritih spremenljivkah je bral že v študentskih letih in ga je zanimal dokaz, da skrite spremenljivke ne morejo obstajati. De Broglie in Bohm sta pokazala, da skrite spremenljivke sodijo v kvantno fiziko, še posebej lege delcev. Njuna teorija je znana tudi kot vzročna interpretacija kvantne teorije. Zavračala sta jo tako Einstein kot Niels Bohr. V letu 1972 je Bell postal član Kraljeve družbe v Londonu. Leta 1988 je prejel Diracovo medaljo in nagrado Fizikalnega inštituta (IoP) in leta 1989 Dannie Heinemanovo nagrado za matematično fiziko Ameriškega fizikalnega društva, predlagali pa so ga tudi za Nobelovo nagrado za fiziko, vendar je ni prejel. Andrew Whitaker z Oddelka za čisto in uporabno fiziko, Univerze Queen's iz Belfasta piše izčrpen Bellov življenjepis. Glej tudi Bellov izrek Bellov paradoks vesoljske ladje Bellovo stanje kvantna prepletenost neenakost CHSH Sklici Irski fiziki Irski univerzitetni učitelji Irski akademiki Doktorirali na Univerzi v Birminghamu Predavatelji na Univerzi v Birminghamu Člani Kraljeve družbe Prejemniki Hughesove medalje Prejemniki Heinemanove nagrade


text: Osnóvne enòte mednarodnega sistema enot (SI - Système International) so: Definicije 20. maja 2019 je kot zadnji akt redefinicije osnovnih enot SI 2019 Mednarodni biro za uteži in mere uradno vpeljal sledeče nove definicije, ki so zamenjale prejšnje definicije osnovnih enot SI. Poleg tega poznamo še dve dopolnilni enoti SI, ki sta pravzaprav razmerji, torej brez dimenzije, zato ju ne prištevamo k osnovnim enotam: enota za merjenje ravninskih kotov je radian enota za merjenje prostorskih kotov je steradian Vse ostale fizikalne enote se lahko izpeljejo iz teh sedmih osnovnih enot (glej izpeljane enote SI). Za zapis zelo velikih ali zelo majhnih vrednosti se uporabljajo predpone SI. Sklici Enote SI


text: Joseph Louis François Bertrand [žozéf luí fransuà bertrán], francoski matematik, ekonomist in zgodovinar znanosti, * 11. marec 1822, Pariz, Francija, † 5. april 1900, Pariz. Življenje in delo Bertrand je bil čudežni otrok. Njegov oče Alexandre Jacques François Bertrand (1795–1831) je bil zdravnik. Leta 1856 je Joseph postal profesor na École Polytechnique in leta 1862 na Francoskem kolegiju (Collège de France). Leta 1878 je prenehal poučevati na Francoskem kolegiju, osem let kasneje pa je začel spet poučevati tam. V teoriji števil je leta 1845 postavil Bertrandovo domnevo, ki jo je dokazal leta 1850 Čebišov. Bertrand je deloval tudi na področju diferencialne geometrije in verjetnostnega računa. Leta 1852 je razširil Jacobijevo delo o poenostavitvi kroženja dveh planetov okrog Sonca s kroženjem dveh točkastih teles iz 1843. V francoščino je leta 1855 prevedel Gaussovo delo o teoriji napak in metodo najmanjših kvadratov. Napisal je veliko zapisov iz teorije verjetnosti in o obdelavi podatkov iz opazovanj. Te zapise je začel objavljati okoli leta 1875. Po kratkem premoru je leta 1884 začel objavljati nadaljnje zapiske iz verjetnosti. Njegova knjiga Verjetnostni račun (Calcul des probabilities) iz leta 1888 vsebuje paradoks o zveznih verjetnostih, znan kot Bertrandov paradoks. Bil je član Akademije znanosti v Parizu in njen tajnik od leta 1874 do svoje smrti. Glej tudi Bertrandov izrek (klasična mehanika) Bertrandova vrsta (matematična analiza) seznam francoskih matematikov seznam francoskih akademikov seznam članov Francoske akademije znanosti Sklici Francoski matematiki Francoski ekonomisti Francoski akademiki Čudežni otroci Člani Francoske akademije znanosti Predavatelji na École Polytechnique Predavatelji na Francoskem kolegiju Tuji člani Kraljeve družbe Člani Kraljeve švedske akademije znanosti