text: Aleksandríja (arabsko الإسكندري, Iskenderia) je mesto in glavno morsko pristanišče v Egiptu ob Sredozemskem morju. Imenuje se po Aleksandru Velikem, ki je ob zasedbi Egipta leta 332 pr. n. št. kraj, kjer je od 16. stoletja pr. n. št. stalo mesto Rakotis, izbral za prestolnico. Postala je pomembno središče helenistične civilizacije in je ostala prestolnica ptolemajskega (grškega) Egipta ter rimskega in bizantinskega Egipta skoraj 1000 let, do muslimanske osvojitve Egipta leta 641, ko je bila v Fustatu ustanovljena nova prestolnica (pozneje absorbirana v Kairo). V mestu se je rodil grški matematik Evklid. Več kot tisoč let od ustanovitve je bilo glavno mesto države in sedež Ptolemajske dinastije. Kmalu je postalo eno od najuglednejših mest grškega sveta. Vseskozi je ostalo največje in najpomembnejše mesto Egipta. Dandanes je drugo največje mesto in še vedno pomembno središče helenizma. Mesto leži na zemljepisni širini 31° 13,2' severno in zemljepisni dolžini 29° 57,0' vzhodno, 208 km (129 milj) severozahodno od Kaira. Nilovo ustje, ki je sedaj suho, je ležalo 19 km (12 milj) vzhodneje, blizu antičnega mesta Kanopus. V antiki je bila Aleksandrija znana po svetilniku, ki je bil eno od sedmih čudes sveta, po knjižnici, tedaj največji na svetu in nekropoli (katakombe Kom El Shoqafa). Podmorska arheološka raziskovanja v pristanišču Aleksandrija, ki so se začela leta 1994 odkrivajo podrobnosti mesta iz obdobja Ptolemajskega kraljestva. S pomočjo Združenih narodov so zgradili veliko novo knjižnico Bibliotheca Alexandrina. Od konca 18. stoletja je Aleksandrija postala glavno središče mednarodne ladjarske industrije in eno najpomembnejših trgovskih središč na svetu, saj je imela korist od povezave med Sredozemskim morjem in Rdečim morjem ter donosno trgovino z egipčanskim bombažem. Zgodovina Antično obdobje Aleksandrija naj bi ustanovil leta 332 pr. n. št. Aleksander Veliki kot Ἀλεξάνδρεια ('Aleksandrija'). Aleksandrov glavni arhitekt za projekt je bil Dinokrat. Nadomestila naj bi Naucratis kot helenistično središče v Egiptu in postala povezava med Grčijo in bogato dolino Nila. Čeprav že dolgo mislijo, da je bila tam le majhna vas, nedavna radiokarbonska datacija odlomkov iz školjk in onesnaženja s svincem kažejo pomembno človeško aktivnost na mestu, ki je obstajalo dve tisočletji pred ustanovitvijo Aleksandrije. Aleksandrija je bila intelektualno in kulturno središče antičnega sveta. Mesto in njegov muzej so privabili številne največje učenjake, med njimi Grke, Jude in Sirce. Mesto je bilo kasneje opustošeno in izgubilo svoj pomen. V zgodnji krščanski dobi je bilo mesto središče Aleksandrijskega patriarhata, ki je bil eden od glavnih središč zgodnjega krščanstva v vzhodnem rimskem cesarstvu. V sodobnem svetu Koptska pravoslavna cerkev in Aleksandrijska grška pravoslavna cerkev trdita, da sta naslednici. Vzhodno od Aleksandrije (kjer je zdaj zaliv Abu Qir), je bilo v antiki močvirje in več otokov. Že v sedmem stoletju pred našim štetjem sta obstajali pomembni pristanišči Kanopus in Heraklejon. Slednji je bil nedavno ponovno odkrit pod vodo. Egipčansko mesto, Rakotis je že obstajalo na obali in pozneje je dalo ime Aleksandriji v egiptovskem jeziku (egipčansko * Raˁ-Ḳāṭit, napisano rˁ-ḳṭy.t, 'tisto, kar je zgrajeno'). Še obstaja kot današnja mestna četrt. Nekaj mesecev po ustanovitvi je Aleksander zapustil Egipt in se nikoli vrnil v svoje mesto. Po njegovem odhodu je njegov namestnik, podkralj Cleomenes nadaljeval širitev. Po boju z drugimi Aleksandrovimi nasledniki je njegov general Ptolemaj Lagides uspel prinesti Aleksandrovo telo v Aleksandrijo, ki je bilo verjetno izgubljeno, potem ko je bil ločeno iz tamkajšnjega grobišča. Čeprav je bil Cleomenes v glavnem zadolžen za nadzorovanje razvoja Aleksandrije, se zdi, da sta Heptastadion in celinska četrt prvenstveno delo Ptolemajcev. Z upadom trgovanja z uničenim Tirom in prihajajočim središčem nove trgovine med Evropo ter arabskim in indijskim vzhodom se je mesto povečalo v manj kot eni generaciji, in bilo večje od Kartagine. V stoletju je Aleksandrija postala največje mesto na svetu in je bila nekaj stoletij druga za Rimom. Postala je glavno grško mesto Egipta z grškimi ljudmi iz različnih okolij. Aleksandrija ni bila le center helenizma, temveč je bila tudi domovina največje mestne judovske skupnosti na svetu. Tam je bila izdelana Septuaginta, grška različica Tanake. Zgodnji Ptolemajci so jo obdržali v odredbi. Spodbujali so razvoj svojega muzeja v vodilni helenistični center učenja (Aleksandrijska knjižnica), vendar so skrbno ohranjali razliko med tremi največjimi etničnimi skupinami prebivalstva: grškim, judovskim in egipčanskim. V letu 115, v času Kitosove vojne, je bil uničen velik del Aleksandrije, kar je Hadrijanu in njegovemu arhitektu, Decriannusu omogočilo, da sta jo ponovno zgradila. Leta 215 je cesar Karakala obiskal mesto in zaradi nekaterih žaljivih satir, ki so jih prebivalci izrekli o njem, je ukazal svoji vojski, naj pobijejo vse mlade, ki so sposobni nositi orožje. 21. julija 365 je Aleksandrijo opustošil cunami (Kretski potres 365) , dogodek, ki se ga letno spominjajo kot »dan groze«. Mohamedovo obdobje Prvi stik islamskega preroka Mohameda z ljudmi iz Egipta se je zgodil leta 628 med ekspedicijo Zaid ibn Haritha v Hismo. Poslal je Hatib bin Abi Baltaeha s pismom k egiptovskemu kralju (v resnici cesarju Herakliju) in Aleksandriji, imenovanem Al-Muqawqis . V pismu Mohamed piše: »Vabim vas, da sprejmete islam, Alah vzvišeni, vas bo nagradil dvojno. Če pa to zavrnete, boste nosili breme prestopka vseh Koptov«. Med to ekspedicijo je bil napaden eden od Mohamedovih odposlancev Dihyah bin Khalifa Kalbi. Mohamed je poslal Zayd ibn Haritha na pomoč. Dihyah je prestopil k Banu Dubayb (pleme, ki je prešl v islam in imelo dobre odnose z muslimani). Ko je novica prišla do Mohameda, je takoj odposlal Zayd ibn Haritha s 500 moškimi v boj. Muslimanska vojska se je borila z Banu Judhamom, nekaj jih je ubila (povzročila velike žrtve), vključno z njihovim glavnim, Al-Hunayd ibn Aridom in njegovim sinom ter ujeli 1000 kamel, 5000 govedi in 100 žensk in fantov. Novi vodja Banu Judham, ki je sprejel islam, je pozval Mohameda, naj izpusti člane plemena in ta jih je izpustil. . Islamsko obdobje Leta 619 je Aleksandrija padla pod Sasanide. Čeprav jo je bizantinski cesar Heraklij pridobil nazaj leta 629, so jo 641 Arabci pod generalom Amr ibn al-'As zasedli med muslimanskim osvajanjem Egipta po obleganju, ki je trajalo 14 mesecev. Po bitki pri Ridaniii leta 1517 so mesto osvojili osmanski Turki in je ostalo pod osmanskim vladanjem do leta 1798. Aleksandrija je v devetem in osemnajstem stoletju izgubila velik del svojega nekdanjega pomena kot egiptovsko pristaniško mesto Rosetta in povrnila pomembnost z gradnjo kanala Mahmoudiyah leta 1807. Aleksandrija se je uveljavila v vojaških operacijah Napoleonove ekspedicije v Egipt leta 1798. Francoska vojska je 2. julija 1798 napadla mesto in ga zadržala do prihoda britanske ekspedicije leta 1801. Britanci so zmagali nad francosko vojsko v bitki za Aleksandrijo 21. marca 1801, v kateri so oblegali mesto, ki je padlo 2. septembra 1801. Mohamed Ali, osmanski guverner Egipta, je začel obnovo in sanacijo okoli leta 1810, do leta 1850 pa se je Aleksandrija vrnila v nekaj podobnega svoji nekdanji slavi . Julija 1882 so mesto bombardirale britanske pomorske sile in ga zasedle . Egipt se je obrnil na Evropo v prizadevanjih za modernizacijo države. Grki, ki so jim sledili drugi Evropejci in ostali, so se začeli seliti v mesto. V začetku 20. stoletja je mesto postalo dom za romanopisce in pesnike. Julija 1954 je bilo mesto tarča izraelske bombne akcije, ki je kasneje postala znana kot Lavonova afera. 26. oktobra 1954 je bil trg Mansheya kraj neuspešnega atentata na Gamal Abdel Naserja. Evropejci so zapustili Aleksandrijo po Sueški vojni leta 1956, ki je privedla do izbruha arabskega nacionalizma. Naserjeva nacionalizacija premoženja, ki je dosegla višek leta 1961, je izgnala skoraj vse ostale. Ibn Battuta v Aleksandriji Zgodaj spomladi 1326 je Ibn Battita prišel v Aleksandrijo, ki je takrat spadala v Mameluški sultanat. V mestu je srečal dva asketska pobožna moža. Eden od njiju je bil šejk Burhanudin, ki je Ibn Batuti domnevno napovedal, da bo postal svetovni popotnik: »Zdi se mi, da si zaljubljen v potovanja v tujino. Obiskal boš mojega brata Faridudina v Indiji, Rukonudina v Sindu in Burhanudina na Kitajskem. Prenesi jim moje tople pozdrave.« Drugi pobožni mož je bil šejk Muršidi, ki je svoje sanje o Ibn Batuti razlagal tako, da bo Ibn Batuta postal svetovni popotnik. V Aleksandriji je preživel nekaj tednov in se nato odpravil v notranjost sultanata v Kairo, veliko in pomembno prestolnico Mameluškega sultanata. Časovnica Najpomembnejše bitke in obleganja Aleksandrije so: Obleganje Aleksandrije (47 pr. n. št.), državljanska vojna Julija Cezarja Bitka za Aleksandrijo (30 pr. n. št.), končna vojna rimske republike Obleganje Aleksandrije (619), bizantinsko-perzijske vojne Obleganje Aleksandrije (641), Rašidunovo osvajanje bizantinskega Egipta Aleksandrijski križarji (1365), križarska vojna pod vodstvom Petra de Lusignana na Cipru, kar je povzročilo poraz Mamelukov in plenjenje mesta. Bitka za Aleksandrijo (1801), napoleonske vojne Oobleganje Aleksandrije (1801), napoleonske vojne Pohod na Aleksandrijo (1807), napoleonske vojne Lega antičnega mesta Grška Aleksandrija je bila razdeljena na tri enote: Brucheum; kraljevo ali grško četrt, najbolj veličasten del mesta. V rimskih časih je bil Brucheum razširjen z dodatkom uradne četrti, ali dodatne štiri enote. Mesto je bilo postavljeno kot mreža vzporednih ulic, od katerih je vsaka imela pripadajoč podzemni kanal: Judovska četrt; formacija severovzhodnega dela mesta, Rakotis; staro mesto Rakotis, ki je bilo absorbirano v Aleksandrijo, so zasedli predvsem Egipčani. Dve glavni ulici, obkroženi s kolonadami in za katere je bilo rečeno, da so bile vsaka približno 60 metrov široke, sta se sekali v središču mesta, blizu točke, kjer se je dvigala Aleksandrova Sema (ali Soma) (njegov mavzolej). Ta točka je zelo blizu sedanje mošeje Nebi Daniel; črta vzhod-zahod velike "ulice Canopic", se je le malce razlikovala od položaja sodobnega bulvarja de Rosette (zdaj Sharia Fouad). Sledove tlaka in kanala so našli v bližini Rosettinih vrat, vendar so ostanke ulic in kanalov leta 1899 izpostavili nemški bagri izven vzhodnih utrdb, ki ležijo znotraj območja antičnega mesta. Aleksandrija je bila prvotno sestavljena iz malo več kot otoka Faros, ki je bil s celino povezan z 1260 metrov dolgim pomolom in se imenoval Heptastadion ("sedem stadijev" - grška enota dolžine, ki meri približno 180 metrov). Konec tega se je naslonil na kopno na čelu sedanjega Velikega trga, kjer so se dvigala "Lunina vrata". Vse to leži med to točko in sodobno četrtjo "Ras al-Tin", ki je zgrajena na mulju, ki se je postopoma razširil in izbrisal pomol. Četrt Ras al-Tin predstavlja vse, kar je ostalo od otoka Faros, mesto dejanskega svetilnika, ki je bil odplaknjeno v morje. Na vzhodu je bilo veliko pristanišče, zdaj odprt zaliv; na zahodu je ležalo pristanišče Eunostos, s svojo notranjo laguno Kibotos, ki se je zdaj močno povečala, da bi oblikovala sodobno pristanišče. V času Strabona (v drugi polovici 1. stoletja pred našim štetjem) so bile glavne stavbe naslednje, naštete kot so bile vidne z ladje, ki je vstopila v Veliko pristanišče: Kraljeve palače so zapolnjevale severovzhodni delt mesta in zasedale Lochiajev rt, ki je zapiral Veliko pristanišče na vzhodu. Lochias (sodobni Farillon) je skoraj v celoti izginil v morje, skupaj s palačami, "zasebnim pristaniščem" in otokom Antirrhodus. Tu je bilo kopno, kot na celotnem severovzhodni obali Afrike. Veliko gledališče, na modernem bolnišničnem hribu blizu postaje Ramleh. To je uporabil Julij Cezar kot utrdbo, kjer je začel obleganje mestne mafije po tem, ko je zavzel Egipt po bitki pri Farsalusu Posejdonij ali tempelj boga morja, blizu gledališča Timonij, ki ga je zgradil Mark Antonij Emporium (menjalnica) Apostaze (skladišča) Navalia (pomoli), zahodno od Timoniuma, ob morski obali Za Emporiumom je stal Veliki cezarej, kjer sta stala dva velika obeliska, ki sta postala znani kot »Kleopatrine igle« in sta bila odpeljana v New York in London. Tempelj je nekoč postal patriarhalna cerkev, čeprav so odkrili nekaj starih ostankov templja. Aktualni cezarej, del, ki ga valovi niso porušili, leži pod hišami, ki tvorijo nov zid ob morju. Gimnazij in palestra sta v notranjosti, blizu Boulevard de Rosette v vzhodni polovici mesta. Saturnov tempelj; zahodna Aleksandrija. Aleksandrov mavzolej (Soma) in Ptolemis v eni obročni ograji, blizu točke presečišča dveh glavnih ulic. Muzej s svojo znano knjižnico in gledališčem v isti četrti; mesto neznano. Serapeum, najbolj znan iz vseh templjev v Aleksandriji. Strabon nam pove, da je stal na zahodu mesta in nedavna odkritja segajo tako daleč, da bi ga postavili v bližino "Pompejevega stebra", ki je bil neodvisen spomenik, postavljen v spomin na Dioklecijanovo obleganje mesta. Imena nekaj drugih javnih zgradb na kopnem so znana, vendar je malo podatkov o njihovem dejanskem položaju. Vendar pa nobena ni tako znana kot stavba, ki je stala na vzhodni točki otoka Faros. Tam je bil velik svetilnik, eno od sedmih čudes starega sveta, ki naj bi bil visok 138 metrov. Ptolemaj I. Soter je začel projekt, Ptolemaj II. Filadelf pa ga je zaključil s skupnimi stroški 800 talentov. 12 let je bilo treba za dokončanje in je služil kot prototip za vse poznejše svetilnike na svetu. Svetlobo so proizvajali s pečjo na vrhu. Stolp je bil zgrajen predvsem iz blokov apnenca. Svetilnik Faros je uničil potres v 14. stoletju. Hefajstov tempelj je stal na Farosu na koncu krta. V 1. stoletju je imela Aleksandrija več kot 180.000 odraslih moških , po popisu iz 32. leta, poleg velikega števila svobodnih, žensk, otrok in sužnjev. Ocene celotnega prebivalstva so od 216.000 do 500.000 , zaradi česar je bila eno največjih mest, ki so jih kdaj zgradili pred industrijsko revolucijo in največje predindustrijsko mesto, ki ni bilo imperialna prestolnica. Geografija Aleksandrija leži v državi Egipt, na južni obali Sredozemlja. Podnebje Ima mejno vroče puščavsko podnebje (Köppnova podnebna klasifikacija: BWh) , ki se približuje vročemu polsuhemu podnebju (BSh). Kot ostala severna obala Egipta prevladujoči severni veter, ki piha po Sredozemlju, daje mestu manj hude podnebne razmere kot puščavi v ozadju. Rafah in Aleksandrija sta najbolj vlažni mesti v Egiptu. Na podnebje v mestu vpliva Sredozemsko morje, zniža temperature, povzroča različne deževne zime in zmerno vroče poletje, ki je včasih lahko zelo vlažno; januar in februar sta najhladnejša meseca, pri čemer maksimalne dnevne temperature segajo od 12 do 18 ° C in minimalne temperaturedo 5 ° C. Aleksandrija v hladnejših mesecih doživlja nasilne nevihte, dež in včasih sneženje, sodro in toča; ti dogodki v povezavi s slabim odvodnjavanjem so bili odgovorni za občasne poplave v mestu . Julij in avgust sta najbolj vroča in suha meseca, s povprečno dnevno maksimalno temperaturo 30 ° C. Povprečna letna količina padavin je okoli 200 mm, a je bila celo do 417 mm. Zgodovinske lokacije in znamenitosti Zaradi nenehne navzočnosti vojne v Aleksandriji v antičnih časih je zelo malo starega mesta preživelo v današnjega časa. Veliko kraljevih in državnih četrti je pod pristaniščem zaradi potresa leta 365, preostanek pa je bil pozidan v sodobnem času. Pompejev steber, rimski triumfalni steber, je med najbolj znanimi antičnimi spomeniki danes v Aleksandriji. Stoji na starodavni akropoli, skromnem hribu ob mestnem arabskem pokopališču in je bil prvotno del templja kolonad. Vključno s podstavkom je visok 30 m; je iz poliranega rdečega granita, 2,7 m v premeru na dnu, na vrhu pa 2,4 m. Sam steber je visok 27 metrov in je izdelan iz enega kosa kamna. Prostornina je 132 kubičnih metrov in masa približno 396 ton . Pompejev steber so lahko postavili z uporabo enakih metod, s katerimi so postavili starodavne obeliske. Rimljani so imeli žerjave, vendar niso bili dovolj močni, da bi to težo dvignili. Roger Hopkins in Mark Lehrner sta izvedla več eksperimentov, da bi postavila obelisk, vključno z uspešnim poskusom postavitve 25-tonskega obeliska leta 1999. To je sledilo dvema poskusoma, da bi postavili manjše obeliske in dva neuspešna poskusa postavitve obelisk teže 25 ton . Struktura je bila oropana in porušena v 4. stoletju, ko je škof odredil, da je treba poganstvo odpraviti. "Pompejev steber" je napačno ime, saj nima nobene zveze s Pompejem, ker je bil postavljen leta 293 v času Dioklecijana, verjetno v spomin na upor Domitiusa Domitianusa. Pod akropolo so podzemeljski ostanki Serapeuma, kjer so se uresničile skrivnosti boga Serapisa in za katere so verjeli, da so izrezljane zidne niše priskrbele pretočni prostor za shranjevanje antične knjižnice. V zadnjih letih so v okoliškem morju odkrili številne starodavne predmete, večinoma kose stare keramike. Aleksandrijske katakombe, znane pod imenom Kom El Shoqafa, so jugozahodno v bližini stebra, sestavljene iz večstopenjskega labirinta, ki ga dosežemo po velikem spiralnem stopnišču. Tu je desetine komor, okrašenih z okrašenimi stebri, kipi in drugimi sinkretičnimi rimsko-egipčanskimi verskimi simboli, pokopne niše in sarkofagi ter velika banketna dvorana v rimskem slogu, kjer so sorodniki pokojnika prirejali spominske pojedine. Katakombe so bile pozabljene dokler jih leta 1900 niso slučajno odkrili . Najintenzivnejša izkopavanja, ki se trenutno izvajajo v Aleksandriji, so znana kot Kom El Deka. Odkrito je dobro ohranjeno gledališče antičnega mesta in ostanki kopališča iz rimskih časov. Obstajajo stalna prizadevanja za raziskovanje starin Aleksandrije. Lokalno arheološko društvo spodbuja in pomaga, pa tudi številni posamezniki, zlasti Grki, ponosni na mesto. Tako v preteklosti kot sedanji direktorji muzeja občasno omogočajo sistematično izkopavanje, kadar koli se ponudi priložnost; D. G. Hogarth je opravil poskusne raziskave v imenu Egipčanskega raziskovalnega sklada in Društva za spodbujanje grških študij leta 1895; nemška ekspedicija je delala dve leti (1898-1899). Z dvema težavama se spopadajo pri izkopavanjih v Aleksandriji: pomanjkanje prostora za izkopavanje in podvodna lokacija nekaterih interesnih področij. Ker veliko in rastoče sodobno mesto stoji takoj nad starodavnim, je skoraj nemogoče najti kakšen prostora za kopanje, razen za ogromne stroške. Kraljeve četrti Kleopatre VII. so bile preplavljeni zaradi potresov in cunamija, zato se je v 4. stoletju začelo postopno opuščanje . Ta podvodni del, ki je vseboval številne najbolj zanimive dele helenističnega mesta, vključno s četrtjo palač, je bil raziskan leta 1992 in ga še vedno preučuje francoski podvodni arheolog Franck Goddio in njegova ekipa . Dvignil je glavo Cesariona. Najbolj odprti prostori so nizko v tleh proti severovzhodu in jugozahodu, kjer je praktično nemogoče priti pod rimske plasti. Najpomembnejši so bili dosežki, ki jih je dosegel dr. G. Botti, direktor muzeja, v okolici "Pompejevega stebra", kjer je veliko odprtih prostorov. Tu so izpostavljene podstrukture velike stavbe ali skupine stavb, ki so morda del Serapeuma. V bližini so bile ogromne katakombe in columbaria, ki so bile morda del templja. Vsebujejo zelo izjemen obok z nenavadno pobarvanimi reliefi, ki so zdaj umetno osvetljeni in odprti za obiskovalce. Objekti, ki jih najdemo v teh raziskavah, so v muzeju, najpomembnejši pa je velik bazaltni bik, verjetno nekdaj predmet kulta v Serapeumu. Druge katakombe in grobnice so odprli tudi v Kom El Shoqafa in Ras El Tin (poslikane). Nemška ekipa je odkrila ostanke ptolemajske kolonade in ulic na severovzhodu mesta, a malo drugega. Hogarth je raziskoval del ogromne strukture iz opeke pod gomilo Kom El Deka, ki je morda del Paneuma, mavzoleja ali rimska utrdba. Izdelava novega kopnega je pripeljala do izkopavanja ostankov patriarhalne cerkve; temelji modernih stavb pa so redko postavljeni ne da bi odkrili nekaj predmetov iz antike. Bogastvo pod zemljo je brez dvoma ogromno, vendar kljub vsem prizadevanjem ni veliko arheologov, da bi jih videli v Aleksandriji zunaj muzeja in soseski "Pompejevega stebra". Tempelj Taposiris Magna Tempelj je bil zgrajen v času Ptolemajcev in posvečen Ozirisu. Stoji v Abusiru, zahodnem predmestju Aleksandrije v mestu Borg el Arab. Ostala je le stena in piloni. Obstajajo dokazi, da so tam častili svete živali. Arheologi so blizu templja našli živalsko nekropolo. Ostanki krščanske cerkve kažejo, da je bil tempelj v poznih stoletjih uporabljen kot cerkev. Tudi na istem območju so ostanki javnih kopališč, ki jih je zgradil cesar Justinijan I., zidove ob morju, pristanišče in most. V bližini obale na plaži so ostanki stolpa, ki ga je zgradil Ptolemaj II. Filadelf. Stolp je bil natančna replika uničenega svetilnika Faros. Qaitbayjeva citadela Qaitbayjeva citadela je obrambna utrdba iz 15. stoletja na obali Sredozemskega morja. Ustanovljena je bila leta 1477 v zalivu sultana Al-Ashraf Sayf al-Din Qa'ita. Citadela stoji na vzhodni strani severne konice otoka Faros na ustju Vzhodnega pristanišča. Velja za eno najpomembnejših obrambnih trdnjav, ne le v Egiptu ampak celem Sredozemskem bazenu. Svojemu namenu je služila do leta 1882, ko jo je uničilo bombardiranje britanske flote. Po revoluciji leta 1952 so egiptovske vojaške čete spremenile stavbo v pomorski muzej. Največja obnovitvena dela izvirajo iz leta 1984, ko je Egipčanska organizacija za starine naredila ambiciozne načrte za obnovo utrdbe Pobratena mesta Aleksandrija je pobratena z: Glej tudi Aleksandrinka Sklici Zunanje povezave Uradna spletna stran Greek Community of Alexandria Mesta v Egiptu Pristanišča v Egiptu Antična mesta Ustanovitve v 330. letih pr. n. št. Bivša glavna mesta


source: wikipedia

text: Velika rdeča pega je anticiklonska nevihta (visokega pritiska) na planetu Jupiter, 22° južno od njegovega ekvatorja. Traja že vsaj 300 let. Nevihta je dovolj velika, da jo lahko vidimo z daljnogledi na Zemlji. Prva sta jo opazovala Cassini ali Hooke okoli leta 1665. Pika je rdeča, ker vsebuje z metanom bogate pline rdeče barve, ki se dvigujejo iz nižjih predelov atmosfere. Njena jajčasta oblika se vrti v obratni smeri urinega kazalca z vrtilno dobo približno 6 dni. Velikost Velike rdeče pege je okoli 24 do 40.000 km × 12 do 14.000 km. Velika je kot dva (ali trije) planeti Zemljine velikosti. Vrhovi njenih oblakov so ~8 km nad vrhovi sosednjih oblakov. Nevihte, kakršna je ta, so običajne v atmosferah plinskih velikanov. Na primer Neptun ima Veliko temno pego. Jupiter ima tudi manjše neimenovane nevihte, bele ovale in rjave ovale. Beli ovali vsebujejo relativno bolj hladne oblake. Rjavi ovali so toplejši in ležijo znotraj »običajne plasti oblakov«. Takšne nevihte lahko trajajo ure ali stoletja. Ni natančno znano kaj povzroča rdečo barvo pege. Po eni teoriji dvigovanja pege dvigujejo fosforne mešanice iz globljih plasti atmosfere. Velika rdeča pega je izredno stanovitna, saj jo je prvi opazil Galilei leta 1610 pred več kot 300 leti. Več dejavnikov je odgovornih za njeno dolgoživost. Pega se nikoli ne dotakne trdne površine, kjer bi se njena energija razsipala, njeno gibanje pa poganja Jupitrova notranja toplota. Simulacije nakazujejo, da pega vsrka manjše motnje atmosfere. Trenutno je Velika rdeča pega približno za polovico manjša kot je bila pred sto leti. Ni znano, kako dolgo bo še trajala, kakor tudi ne, ali je posledica običajnih kolebanj. Jupiter en:Atmosphere of Jupiter#Great Red Spot


text: Palindromno število je v matematiki simetrično število, zapisano v poljubni bazi a kot a1a2a3 ...|... a3a2a1. Vsa števila v desetiški bazi z eno števko (enico) {0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9} so palindromska. Število palindromskih števil z dvema števkama je 9: {11, 22, 33, 44, 55, 66, 77, 88, 99}. S tremi števkami je 90 palindromskih števil: {101, 111, 121, 131, 141, 151, 161, 171, 181, 191, ..., 909, 919, 929, 939, 949, 959, 969, 979, 989, 999} in prav tako 90 palindromskih števil s štirimi števkami: {1001, 1111, 1221, 1331, 1441, 1551, 1661, 1771, 1881, 1991, ..., 9009, 9119, 9229, 9339, 9449, 9559, 9669, 9779, 9889, 9999}, tako, da je v intervalu [1,104] 199 palindromskih števil. Pod 105 je 1099 palindromskih števil. Za druge eksponente 10n imamo: 1999,10999,19999,109999,199999,1099999, ... . Te vrednosti za nekatere druge tipe palindromskih števil so zbrane v spodnji tabeli. Tukaj število 0 upoštevamo. Glej tudi palindrom Teorija števil


text: Teserákt (tudi 8-célica, oktahóron ali 4-kocka) je v geometriji pravilni štirirazsežni analogon trirazsežne kocke. Poenostavljeno rečeno je teserakt kocki tisto, kar je kocka kvadratu. Formalneje se lahko teserakt opiše kot pravilni konveksni 4-politop, katerega meja sestoji iz osmih kockastih celic. Posplošitev kocke na več kot tri razsežnosti se imenuje hiperkocka, n-kocka ali merilni politop. Teserakt je štirirazsežna hiperkocka ali 4-kocka. Geometrija Teserakt se lahko skonstruira na različne načine. Kot pravilni politop, ki se ga lahko konstruira tako, da se prek vsakega roba skupaj prepogne tri kocke, ima Schläflijev simbol {4,3,3}. Konstruiran kot hiperprizma iz dveh vzporednih kock se ga lahko poimenuje s sestavljenim Schläflijevim simbolom {4,3}×{ }. Kot dvoprizmo, kartezični produkt dveh kvadratov, se ga lahko poimenuje s sestavljenim Schläflijevim simbolom {4}×{4}. Ker vsako oglišče teserakta meji na štiri robove, je ogliščna figura teserakta pravilni tetraeder. Dualni politop teserakta je 16-celica ali heksadekahoron s Schläflijevim simbolom {3,3,4}. Standardni teserakt v evklidskem 4-prostoru je podan kot konveksna ogrinjača točk (±1, ±1, ±1, ±1). To pomeni, da sestoji iz točk: Teserakt omejujejo štirje pari vzporednih hiperravnin (xi = ±1). Vsak par nevzporednih hiperravnin se seka in tvori 24 kvadratnih stranskih ploskev teserakta. Na vsakem robu se sekajo tri kocke in trije kvadrati. Na vsakem oglišču se združijo štiri kocke, šest kvadratov in štirje robovi. Vsega skupaj ima teserakt 8 kock, 24 kvadratov, 32 robov in 16 oglišč. Razvitje teserakta Tako kot se lahko kocko razvije v šest kvadratov, se lahko teserakt razvije v osem kock. Razvitje poliedra se imenuje mreža. Teserakt ima 261 različnih mrež. Razvitje teserakta se lahko šteje s preslikavo mrež v parna drevesa (drevo in popolno ujemanje v komplementu). Teserakti v umetnosti Slika Križanje (Corpus Hypercubus) Salvadorja Dalíja iz leta 1954 prikazuje križanega Jezusa na mreži hiperkocke. Razstavljena je v Metropolitanskem muzeju umetnosti v New Yorku, ZDA. Robert Anson Heinlein je omenil hiperkocke v vsaj dveh svojih znanstvenofantastičnih zgodbah. Delo Zgradil je skrivljeno hišo (And He Built a Crooked House) (1940) opisuje hišo, zgrajeno kot mreža (razprostrtih celic hiperkock v trirazsežni prostor). Po sesutju je postala resnična hiperrazsežna hiperkocka. Delo Cesta slave (Glory Road) (1963) vsebuje zgibano škatlo, hiperrazsežni zaboj, ki je bil znotraj večji kakor zunaj. Hiperkocko je uporabil tudi Robert J. Sawyer v knjigi Izdelovanje človeštva (Factoring Humanity) kot glavno deus ex machino. Madeleine L'Engle je omenila hiperkocko v otroškem fantastičnem romanu Guba v času (A Wrinkle In Time) kot način vpeljave zamisli višjih razsežnosti. Njena obravnava je nadvse nerazločna. Film Hiperkocka: Kocka 2 (Hypercube: Cube 2) se osredotoči na osem tujcev, ki so navidezno ujeti znotraj hiperkocke. Galerija slik Glej tudi četrta razsežnost hiperkocka - razsežnostna družina politopov enakomerni polihoron#Družina teserakta - enakomerni polihoroni na osnovi teserakta drugi pravilni politopi simpleks - najenostavnejša družina politopov ortopleks - dvojniška družina hiperkockam 3-sfera Metatronova kocka Sklici Viri Zunanje povezave http://pweb.netcom.com/~hjsmith/WireFrame4/tesseract.html - predstavitev v Javi Algebrska topologija


text: Popólni kvadrát ima v matematiki dva pomena: pozitivno celo število, ki je kvadrat kakšnega drugega celega števila in se ga lahko zapiše v obliki n2 za poljuben celoštevilski n. (Glej kvadratno število). algebrski izraz, ki se ga lahko zapiše kot kvadrat nekega drugega izraza, na primer a2 ± 2ab + b2 = (a ± b)2. Popolnega kvadrata se ne sme zamenjevati z magičnim kvadratom. Algebra


text: Celo število n je v matematiki deljivo brez kvadrata tedaj in le tedaj, če ni deljivo s popolnim kvadratom, razen števila 1. Število 10 je na primer deljivo brez kvadrata 10 = 2 · 5, 20 pa ni, saj je deljivo s . Prva števila, deljiva brez kvadrata, so : 1, 2, 3, 5, 6, 7, 10, 11, 13, 14, 15, 17, 19, 21, 22, 23, 26, 29, 30, 31, 33, 34, 35, 37, 38, 39, 41, 42, 43, 46, 47, ... Enakovredne označbe števil deljivih brez kvadrata Pozitivno celo število n je deljivo brez kvadrata, če in samo če se v praštevilski razcepitvi n nobeno praštevilo ne pojavi več kot enkrat. Ali drugače povedano: za vsak praštevilski delitelj p števila n, praštevilo p ne deli n / p. n je deljivo brez kvadrata, samo če sta v vsaki razcepitvi faktorja a in b med seboj tuja. Pozitivno celo število n je deljivo brez kvadrata samo, če je μ(n) ≠ 0, kjer je μ Möbiusova funkcija. Pozitivno celo število n je deljivo brez kvadrata, če in samo če so vse Abelove grupe reda n izomorfne, to je v primeru, če so vse ciklične. To dejstvo izhaja iz klasifikacije končnoporojenih Abelovih grup. Celo število n je deljivo brez kvadrata, če in samo če je faktorski kolobar Z / 'n''Z (glej modularna aritmetika) produkt obsegov. To izhaja iz kitajskega izreka ostankov in iz dejstva, da je kolobar oblike Z / kZ''' obseg tedaj in le tedaj, če je k praštevilo. Za vsako celo število n množica vseh njegovih pozitivnih deliteljev postane delno urejena, če se kot relacijo urejenosti uporabi deljivost: a <= b, če a deli b. Ta delno urejena množica je vedno distributivna rešetka. Je Booleova algebra, če in samo če je n deljiv brez kvadrata. Radikal celega števila, produkt vseh različnih praštevil, ki so deljiva z n, je vedno deljiv brez kvadrata, in je hkrati največji delitelj n, deljiv brez kvarata. Radikal števila 504 je na primer 42, saj je in . Porazdelitev števil deljivih brez kvadrata Če Q(x) označuje število števil deljivih brez kvadrata, manjših ali enakih x, potem velja: (kjer je O zapis Landauov simbol). Gostota števil deljivih brez kvadrata je tako: kjer je ζ Riemannova funkcija ζ. Če Q(x,n) označuje število n-tih potenc števil deljivih brez kvadrata, manjših ali enakih x, potem velja enako: Nekatera števila, deljiva brez kvadrata so podolžna števila, ne pa vsa. 2 in 6 sta podolžni števili, podolžni števili 12 in 20 pa npr. nista deljivi brez kvadrata. Dvojiški zapis Če se predstavi število deljivo brez kvadrata kot neskončni produkt: kjer je n-to praštevilo, se lahko vzame vse neničelne in se jih uporabi kot bite v dvojiškem zapisu števila, oziroma : Razcep števila 42, ki je deljivo brez kvadrata, je 2 · 3 · 7, oziroma kot neskončni produkt: 21 · 31 · 50 · 71 · 110 · 130 · .... Na ta način se ga lahko zapiše kot dvojiško zaporedje ...001011 ali zapisano desetiško kot 11, kjer so se dvojiške števke obrnile glede na razpored v neskončnem produktu. Ker je praštevilski razcep vsakega števila enoličen, je enoličen tudi dvojiški zapis vsakega celega števila deljivega brez kvadrata. Tudi obratno velja. Ker se lahko vsako pozitivno celo število enolično zapiše dvojiško, se ga lahko z obrnjenimi števkami enolično zapiše kot celo število deljivo brez kvadrata. Če se na primer začne s številom 42, preprosto kot pozitivno število, je njegov dvojiški zapis enak 101010. To se lahko naprej zapiše kot: 20 · 31 · 50 · 71 · 110 · 131 = 3 · 7 · 13 = 273. To med drugim nakazuje, da je moč množice celih števil deljivih brez kvadrata enaka moči množice celih števil. Po vrsti to vodi do dejstva, da so zapisi celih števil deljivih brez kvadrata permutacija množice celih števil. Erdőseva domneva o deljivosti brez kvadrata Središčni binomski koeficient: ni nikoli deljiv brez kvadrata za n'' > 4. Domnevo sta leta 1996 dokazala Olivier Ramaré in Andrew James Granville. Teorija števil Kvadrati v teoriji števil Celoštevilska zaporedja Paul Erdős


text: Štévka ali (števílčna) cífra je v matematiki in računalništvu znamenje za števila 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 in 9. S pomočjo števk tvorimo števila, podobno kot s črkami tvorimo besede. Števke uporabljamo za predstavitev in zapis celih števil ali realnih števil v pozicijskem številskem sestavu z mestnimi vrednostmi. Latinizirano ime »digit« izhaja iz dejstva, da 10 prstov odgovarja 10 števkam, oziroma osnovi 10 desetiškega številskega sestava. Drug pomen »cifra« izhaja iz arabske besede sifr, kar pomeni isto. Primer števk je katerikoli desetiški znak 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ali 9, znaka 0 ali 1 v dvojiškem številskem sestavu in 'števke' 0 do 9, A do F v šestnajstiškem številskem sestavu. Če je v danem številskem sestavu osnova celoštevilska, je število potrebnih števk skupaj z ničlo vedno enako absolutni vrednosti te osnove. V desetiškem sistemu imamo tako 10 števk, v dvojiškem 2, v šestnajstiškem 16, itn. Zapis števil v številskih sestavih brez mestnih vrednosti potrebuje vedno nove in nove števke. Takšni sestavi imajo lahko na primer babilonske, grške, rimske, indijske ali majevske številke, od katerih so nekateri že poznali mestne vrednosti. Imena števk od 0 do 9 so ničla, enica/enka, dvojka, trojka, štirica/štirka, petica/petka, šestica/šestka, sedmica/sedemka, osmica/osemka, devetica/devetka (ustrezna imena za števila pa so nič, ena, dve, tri, štiri, pet, šest, sedem, osem, devet). Glej tudi številka Števila


text: Eulerjeva enákost štírih kvadrátov [òjlerjeva ~] v matematiki trdi, da je produkt dveh števil, od katerih je vsako vsota štirih popolnih kvadratov, tudi sam vsota štirih kvadratov. Bolj natančno: Leonhard Euler je pisal o tej enakosti leta 1750. Lahko se jo dokaže z elementarno algebro in velja za vsak komutativni kolobar. Če so števila ai in bi realna, obstaja še bolj ličen dokaz: enakost izraža dejstvo, da je absolutna vrednost produkta dveh kvaternionov enaka produktu njunih absolutnih vrednosti. Enakost je uporabil Joseph-Louis de Lagrange pri dokazu svojega izreka štirih kvadratov. Analitična teorija števil Matematične enakosti 1750 v znanosti Leonhard Euler Kvadrati v teoriji števil


text: Aksióm (: axíoma − trditev, teza) označuje stališče, načelo, tezo, sodbo, ki se jo sprejema brez dokazov in služi kot načelo ali premisa deduktivnega dokazovanja. Po tradicionalnem razumevanju, ki izhaja od Aristotla, aksiomi ne potrebujejo dokazov, saj je njihova resničnost neposredno razvidna. Po Kantovem razumevanju so aksiomi neposredno odvisni od sintetičnih načel a priori. Aksiom je mogoče opredeliti še kot enačbo, formulo, ki je del aksiomatičnega sistema in torej ne izhaja iz kakšne druge enačbe v tem sistemu. V epistemologiji je aksiom samoumevna resnica, na kateri mora temeljiti preostalo znanje. Epistemologi si niso enotni ali sploh obstaja kakšen aksiom v tem smislu. Beseda aksiom prihaja iz glagola ἀξιόειν: axióein, kar pomeni primerno soditi in tudi zahtevati, kar po vrsti pride iz ἄξιος: axios - primeren. Drug izraz za aksiom je postulat (oziroma predpostavka), ki se ga ne rabi v taki meri, kot ga je Evklid, ki ga je uvedel. Če se ga rabi, se misli v bistvu na aksiom. Aksiom v matematiki pa je očitna (temeljna) trditev ali načelo kakor izrek, ki se je ne dokazuje. Zgledi aksiomov: aksiom asociativnosti vsote (a + b) + c = a + (b + c), aksiom komutativnosti vsote a + b = b + a. aksiom izbire aksiomi Kolmogorova Arhimedov aksiom Peanovi aksiomi Veliko aksiomov se v bistvu imenuje izreki. Zgodovinski razvoj Stari Grki Logično-deduktivno metodo sklepanj, ki sledijo iz premis z uporabo veljavnih argumentov (silogizmov, pravil sklepanj), so razvili stari Grki in je postala temelj sodobne matematike. Glej tudi seznam aksiomov Zunanje povezave Matematična logika


text: Catalanova števila ali tudi Segnerjeva števila v matematiki tvorijo zaporedje naravnih števil, ki se pojavlja v mnogih preštevalnih in velikokrat rekurzivnih problemih v kombinatoriki. n-to Catalanovo število je določeno neposredno z binomskimi koeficienti: Prva Catalanova števila za n ≥ 0 so : 1, 1, 2, 5, 14, 42, 132, 429, 1430, 4862, ... Vsa Catalanova števila so naravna, saj velja: V Pascalovem aritmetičnem trikotniku binomskih koeficientov: n 0 1 1 1 1 2 1 2 1 3 1 3 3 1 4 1 4 6 4 1 5 1 5 10 10 5 1 6 1 6 15 20 15 6 1 7 1 7 21 35 35 21 7 1 8 1 8 28 56 70 56 28 8 1 9 1 9 36 84 126 126 84 36 9 1 10 1 10 45 120 210 252 210 120 45 10 1 sredinski koeficienti tvorijo zaporedje: 1, 2, 6, 20, 70, 252, 924, 3432, 128, 48620. ... Vsakega lahko zaporedoma delimo s celim številom 1, 2, 3, 4, ... in tako dobimo Catalanovo celoštevilsko zaporedje. Uporabe v kombinatoriki V knjigi Preštevalna kombinatorika: 2. del (Enumerative Combinatorics: Volume 2) Richarda Stanleyja iz leta 1999 je navedenih 66 različnih razlag Catalanovih števil. Tu je navedenih nekaj primerov. Cn je enak številu Dyckovih besed dolžine 2n. Dyckova beseda je znakovni niz, ki vsebuje toliko n X-ov in n Y-ov, da noben njen začetni odsek nima več Y-ov kot X-ov. Na primer, Dyckove besede dolžine 6 so: XXXYYY XYXXYY XYXYXY XXYYXY XXYXYY. Zatorej C3 = 5. Če si zamislimo X kot odprti oklepaj in Y kot zaprti, je vsaka Dyckova beseda dolžine 2n izraz z n pari oklepajev, pravilno postavljenih skupaj: ((())) ()(()) ()()() (())() (()()) Dyckove besede lahko naravno predstavimo kot določene monotone poti v mreži z (n + 1) × (n + 1) točkami v kartezični ravnini, povezanimi z navpičnimi in vodoravnimi črtami. Monotona pot se začne v spodnjem levem kotu v izhodišču (0,0) in se končna v zgornjem desnem kotu v točki (n, n), pri tem pa vodi zmeraj desno (1,0) ali gor (0,1) in nikoli preko diagonale: (1,1) ali (1, -1). X pomeni »korak v desno«, Y pa »korak navzgor«. 2 × 2, C1 = 1 3 × 3, C2 = 2 4 × 4, C3 = 5 Dyckove besede lahko preštejemo z naslednjim veščim pristopom D. Andréa: osredotočimo se na tiste besede z n X-i in n Y-i, ki niso Dyckove besede. V takšni besedi najdemo prvi Y, ki krši Dyckov pogoj, in potem vse črke za Y-om preklopimo iz Y-ov v X-e in obratno. Tako dobimo besedo z n + 1 Y-i in n - 1 X-i. V bistvu lahko vsako takšno besedo dobimo po tej poti na natanko en način. Število teh besed je enako: in je tako enako številu neDyckovih besed. Število Dyckovih besed mora potemtakem biti: kar je n-to Catalanovo število Cn. Cn je tudi število različnih načinov popolnih postavitev oklepajev med n + 1 faktorjev. Na primer za n = 3 imamo 5 različnih postavitev oklepajev 4 faktorjev: a(b(cd)) a((bc)d) (ab)(cd) (a(bc))d ((ab)c)d Takšne izraze lahko naravno predstavimo kot korenska urejena dvojiška drevesa tako, da Cn prešteva število takšnih dreves z n+1 listi. n = 1, C1 = 1 n = 2, C2 = 2 n = 3, C3 = 5 n = 4, C4 = 14 Cn je enako tudi številu različnih načinov delitve mnogokotnika z n + 2 stranicami v trikotnike, če povežemo njegova oglišča z ravnimi črtami. Tu so mišljeni sklenjeni konveksni mnogokotniki. n = 1, C1 = 1 (trivialna rešitev) n = 2, C2 = 2 n = 3, C3 = 5 n = 4, C4 = 14 Če je w končno zaporedje različnih celih števil, določimo njegovo preureditev S(w) rekurzivno: zapišemo w = unv, kjer je n največji element v w in u, v pa so krajša zaporedja. Nastavimo S(w) = S(u)S(v)n, kjer je S nevtralni element za zaporedja z enim elementom. Permutacija w elementov {1,...,n} je razvrstljiva po kopici, če S(w) = (1,...,n). Število permutacij {1,...,n} razvrstljivih po kopici je enako Cn. Rekurenčna in asimptotična enačba Za Catalanova števila velja rekurenčna enačba To izhaja iz dejstva, da lahko vsako Dyckovo besedo w dolžine ≥ 2 enolično zapišemo v obliki w = Xw1Yw2 z (verjetno praznimi) Dyckovimi besedami w1 in w2. Rodovna funkcija za Catalanova števila je določena z: Z uporabo zgornje rekurenčne enačbe vidimo, da: in zato: Catalanova števila naraščajo asimptotsko kot: v takšnem smislu, da količnik n-tega Catalanovega števila in izraz na desni težita k 1 za n → ∞. Hankelova matrika Determinanta n × n Hankelove matrike, katere elementi (i, j) so Catalanova števila Ci+j−2, je enaka 1, ne glede na vrednost n. Za n = 5 je na primer: Če so elementi »zamaknjeni«, da so Catalanova števila Ci+j−1, je determinanta še vedno enaka 1, ne glede na velikost n. Na primer za n = 5: Catalanova števila tvorijo edino zaporedje s takšno značilnostjo. Zgodovina Catalanovo zaporedje je prvič opisal Leonhard Euler, ki se je zanimal za število različnih načinov delitve mnogokotnika v trikotnike. Belgijski matematik Eugène Charles Catalan (1814—1894) je pri raziskovanju uganke hanojskih stolpov odkril povezavo za izraze z oklepaji in se zaporedje imenuje po njem. Vešč postopek preštevanja za Dyckove besede je našel D. André leta 1887. Leta 1988 so v kitajski publikaciji Neimenggu Daxue Xuebao objavili, da je zaporedje Catalanovih števil na Kitajskem uporabljal matematik Antu Ming od leta 1730. Tedaj je začel pisati svojo knjigo Ge Yuan Mi Lu Jie Fa, ki jo je dokončal njegov študent Chen Jixin leta 1774, vendar je bila objavljena šestdeset let kasneje. Larcombe je prikazal nekaj podrobnosti o delu Antuja Minga, vključno z vzpodbudo Pierra Jartouxa, ki je to neskončno vrsto pokazal na Kitajskem v začetku 18. stoletja. Ming je rabil Catalanova števila pri razvoju vrst za sin(2α) in sin(4α) s členi sin(α). Glej tudi Schröderjevo število Sklici in opombe Viri Teorija števil Kombinatorika


text: Giroskóp, tudi giroskòp in žiroskóp/žiroskòp je naprava, ki ponazarja in izrablja načelo ohranitve vrtilne količine v fiziki. Giroskop je simetrična vrtavka obešena v kardanski sklop. Simetrična vrtavka je rotacijsko simetrično togo telo, ki se giblje okrog nepremičnega osišča (se vrti okrog nepomične točke). Pri tem se trenje zanemari in na takšno vrtavko ne delujejo nobene zunanje sile. Vztrajnostni moment vrtavke okrog njene glavne osi, ki se pokriva z geometrijsko osjo, ni enak vztrajnostnima momentoma okrog drugih dveh glavnih osi in . Za simetrično vrtavko je . Ko se giroskop enkrat vrti, se skuša upirati spremembam smeri gibanja. Pri tem opravlja Poinsotovo gibanje. Giroskop je izumil in imenoval leta 1852 Jean Bernard Léon Foucault za svoj še drugi preskus vrtenja Zemlje. Njegov giroskop je bil sestavljen iz valja, togo vezanega na os, ki je ležala s čim manjšim trenjem v kardanskem sklopu. Istega leta je s Personom potrdil vrtenje Zemlje orog svoje osi še na ta način. Valj se zavrti, na primer tako, da se nanj navije dolgo vrv in se jo na hitro potegne. Smer osi ostaja zaradi vztrajnosti nespremenjena. Če se os dovolj časa vrti, se lahko opazi kako podpora, na kateri leži kardanski sklop, in s tem sama Zemlja, rotira glede na os. Pri giroskopu se poleg drugih pojavov opazi precesija. Z giroskopi so izdelani girokompasi, ki zamenjajo magnetne kompase (v letalu, raketi ali vesoljskem plovilu), za stabilizacijo (kolo, železnica na enem tiru, Hubblov vesoljski daljnogled, nameritev letalske bombe, ladja (Schlickova ladijska vrtavka)), za zalogo vrtilne količine (navorna kolesa) in za ohranjanje in prenos energije v nekaterih strojih. Takšen primer je vztrajnik v motorju. Giroskopski pojav se uporablja v mnogih različnih igračkah, kot so jojoji in girosukala (Dynabee, SuperGyro, TheraBee, MagnaBee, DYNAMO, GyroTwister) ali v vadbenih pripomočkih (TheraGrip, TheraBar, Raqueteer, Double Dynamite, THERAGOLF, MOTOCROSS). Osnovna enačba za dinamični opis gibanja giroskopa je določena z zakonom o vrtenju: kjer so vektorji M navor glede na osišče, Γ vrtilna količina giroskopa, ω njegova kotna hitrost, α njegov kotni pospešek in skalar J njegov vztrajnostni moment,. Navor M, ki je pravokoten na os vrtenja in zato pravokoten na Γ, povzroča gibanje pravokotno na M in Γ. To gibanje je precesija. Kotna hitrost precesije ωp je: Precesija se pojasni z izrekom o vrtilni količini in se jo lahko predstavlja tako, da se postavi os dovolj hitro se vrtečega giroskopa vodoravno ter se ga prosto spusti na eni strani. Namesto, da bo padel, kakor bi se pričakovalo, se navidezno upira težnosti in njegova os ostaja v vodoravni legi tudi, če na eni strani ni podprt. Prosti konec osi počasi opisuje krožnico v vodoravni ravnini. Ta pojav opisujeta zgornji enačbi. Navor giroskopa povzročata dve sili: težnost, ki deluje navzdol na njegovo težišče in enaka sila navzgor, ki podpira eno stran. Gibanje, ki izhaja iz navora, ni usmerjeno navzdol, kot bi se najprej pričakovalo, da bo sililo napravo proti tlem, ampak je pravokotno na gravitacijski navor (navzdol) in na os vrtenja (stran od podporne točke), to je v vodoravni smeri naprej. Tako naprava počasi kroži okrog podporne točke. Kakor kaže druga enačba, je pod vplivom stalnega navora zaradi težnosti kotna hitrost precesije giroskopa obratno sorazmerna z njegovo vrtilno količino. To pomeni, da ker trenje povzroča upočasnitev vrtenja, povprečna hitrost precesije narašča. To traja vse dotlej, dokler se naprava lahko vrti dovolj hitro, da zdrži svojo lastno težo. Tedaj neha precesirati in pade s podpore. Če os giroskopa pade v ravnino poldnevnika, potem Zemljino vrtenje s kotno hitrostjo ωZ povzroča na zemljepisni širini φ navor M z velikostjo: Ker navor M leži v vodoravni ravnini, ne povzroča spreminjanje smeri osi giroskopa. Če os giroskopa pade v smer vzhod - zahod, je navor: Navor leži v ravnini poldnevnika in je pravokoten na Zemljino os. Njegova komponenta zaradi Coriolisove sile: v smeri Zemljinega polmera skuša poravnati os giroskopa skupaj s sklopom v ravnino poldnevnika. Glej tudi giroskop z optičnim vlaknom žiroskopska vadbena priprava žirokompas dromoskop Mehanika 1852 v znanosti


text: Anglija () je dežela na severozahodu Evrope in skupaj s Škotsko, Walesom in Severno Irsko sestavlja Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske. Je največji in najgosteje poseljen del otoka Velika Britanija in pokriva večino njegovega južnega dela. Na severu meji na Škotsko, na vzhodu na Severno morje, na jugu na Rokavski preliv, na jugozahodu na Atlantski ocean, na zahodu na Wales in Irsko morje. Glavno mesto Anglije in celotnega Združenega kraljestva je London. Po številu prebivalcev je tretje največje mesto v geografski Evropi (za Moskvo in Carigradom). Anglija ima več kot 54 milijonov prebivalcev in zajema skoraj 85% prebivalstva Združenega kraljestva. Geografija države je značilna nizka gričevnata in ravninska, zlasti osrednji in južni del. Obstajajo tudi višavja na severu in jugozahodu. Redko se nepravilno uporablja ime Anglija kot sinegdoha za celotno Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske ali za celoten otok Velika Britanija. Angleško zastavo, znano tudi kot križ sv. Jurija, sestavlja rdeč križ na belem polju. Angleška vlada deluje v Londonu. Za razliko od Walesa, Škotske in Severne Irske nima svojega samostojnega parlamenta. Vodenje Anglije je prevzela vlada Kraljevine Velike Britanije. Etimologija in toponimija Ime »Anglija« (England) izvira iz stare angleške besede Engaland, kar pomeni »dežela Anglov« (land of the Angles). Angli so bili germansko pleme, ki se je naselilo na območje Velike Britanije v zgodnjem srednjem veku. Prišli so s polotoka Algeln (sodobno angleško Anglia, staroangleško Engla land) na področju Kielskega zaliva (sedanja najsevernejša nemška zvezna dežela Schleswig-Holstein) ob Baltskem morju. Glede na Oxfordski angleški slovar je bila prva uporaba današnjega imena England leta 897 in uporabljena v sodobni obliki prvič leta 1538. Najzgodnejša zapisana raba izraza, »Engla londe« izhaja iz poznega 9. stoletja, iz prevoda v staro angleščino dela Cerkvena zgodovina angleškega ljudstva anglosaškega redovnika Bede Častitljivega. Izraz se je potem rabil v različnem smislu do sodobnega pomena in je pomenil »dežela, naseljena z Angleži«, ter je vključevala angleška ljudstva, kar je sedaj jugovzhodna Škotska, tedaj pa je bila Northumbria, del Angleške kraljevine . V Anglosaški kroniki je zapisano, da rokopisni zapis Knjiga Sodnega dne (Domesday Book) iz leta 1086 zajema celotno Anglijo, kar je pomenilo Angleško kraljevino, toda nekaj let kasneje je Kronika navedla, da je kralj Malcolm III. šel »iz Škotske v Lothian v Angliji«, kar je bilo uporabljeno v bolj starodavnem smislu. Najzgodnejša potrjena omemba Anglov se pojavlja v Tacitovem delu Germania iz 1. stoletja, v katerem je uporabljena latinska beseda Anglii. Etimologija samega plemenskega imena je med učenjaki sporna – domneva se, da izhaja iz oblike polotoka Angeln, kotne oblike. Kako in zakaj se je izraz, izpeljan iz imena plemena, ki je bilo manj pomembno od drugih, kot so Sasi, začel uporabljati za celotno državo in njene prebivalce, ni znano, vendar se zdi, da je to povezano z običajem klicanja germanskega ljudstva v Britaniji Anglosasi ali angleški Sasi, da bi jih razlikovali od celinskih Sasov (Eald-Seaxe) Stare Saške med rekama Weser in Eider v severni Nemčiji. V škotski gelščini, drugem jeziku, ki se je razvil na velikobritanskem otoku, je saško pleme dalo svoje ime besedi za Anglijo (Sasunn). Podobno je valižansko ime za angleški jezik »Saesneg«. Romantično ime za Anglijo je Loegria, povezano z valižansko besedo za Anglijo, Lloegr, in je postalo priljubljeno zaradi uporabe v arturjevski legendi. Albion se uporablja tudi za Anglijo v bolj poetični vlogi [20], čeprav je njegov prvotni pomen otok Britanije kot celote. Alternativni izraz za Anglijo je Albion. To se je prvotno nanašalo na celoten otok Velika Britanija. Izraz se uporablja v prvi vrsti pesniško za Anglijo. Nominalno prvi zapis tega imena je bil v 4. stoletju pr. n. št. v Corpus Aristotelicum. Piše nekako takole: »Onstran stebrov Herculesa, obstajata dva zelo velika otoka imenovana Britannia; to sta Albion in Ierne.« Beseda Albion (Ἀλβίων) se lahko zaradi latinske besede albus (belo), nanaša na bele dovrske klife (med Anglijo in Francijo). Geografija Anglija je s približno 130.000 kvadratnimi kilometri ali približno dvema tretjina geografsko največji del v Veliki Britaniji. Tipična značilnost Anglije so njene obale in raznolika naravna območja. Sestavljena je večinoma iz ravnic, ki jih prekinjajo verige gričev ali hribov. Najvišja hrib v Angliji je Scafell Pike v Cumbrianskem hribovju z 978 metri. Najdaljša in najbolj znana reka v državi je reka Temza. Poleg nje so pomembne reke še Severn, Humber, Trent in Great Ouse. Podnebje Anglija leži v zmernem pasu in je zaradi Zalivskega toka precej namočena a vendar toplega podnebja. Na splošno ima Anglija toplejše podnebje kot države, ki ležijo na isti zemljepisni širini. Razlog za raznoliko vreme je, da se nad Anglijo mešata topli tropski in hladni polarni zrak. Najhladnejša meseca sta januar in februar, julij je običajno najtoplejši mesec. Meseci z blagim toplim vremenom so junij, september in oktober. Padavine so dokaj enakomerne skozi vse leto. Od začetka zapisov je najvišja temperatura znašala 38,5 ° C , najnižja pa -26 ° C . Flora in favna Približno polovica gozdnih površin v Združenem kraljestvu je v Angliji. Najpogostejši drevesi sta hrast in bukev v nižinah in bor in breza v višje ležečih predelih. Rastejo tudi češnja in jablana, uleks (Ulex europaeus) in številne vrste divjih rož. Od živali so pogosti jeleni, kunci, zajci, jazbeci in lisice. Včasih so v Angliji živeli volkovi in divji merjasci, a so popolnoma izumrli. Obstaja veliko vrst ptic, kot so vrane, golob, ptice pevke, plazilci so izjemno redki. Žužkojedi in drugi mali sesalci so pogosti. Jež na primer, je reden obiskovalec mestnih parkov. Angleška morja so raj za mnoge morske sesalce. Sivi tjulenj, razmeroma redka žival na svetu, se nahaja v velikem številu ob angleški obali. Zgodovina Prazgodovina Zgodovina države se v bistvu začne s pojavom otoka. Do 8500 pr. n. št. se je gladina morja v času zadnje ledenodobne otoplitve dvignila in proti koncu leta 7000 pr. n. št. je nastal otok. V neolitiku se je na otoku do okoli 4000 pr. n. št. začelo poljedelstvo in živinoreja. Obdobje Rimljanov in pokristjanjevanje Rimljani so pod vodstvom Julija Cezarja v deželo prišli okoli 55 in 54 pr. n. št., sprva ne kot osvajalci, a so jo komaj stoletje kasneje kolonizirali. Po umiku Rimljanov okoli leta 410 n. št., so na območje prodrle škotske etnične skupine. V naslednjem obdobju so se priselila ljudstva Angli, Juti in Sasi. Tako se je začel v Britaniji zgodnji srednji vek. Anglosaški narodi so prinesli svojo germansko vero, ki se je na začetku 9. stoletja končala s pokristjanjevanje Anglije, čeprav je bila poganska vera je dolgo zelo razširjena. Obdobje Vikingov Danski Vikingi so pozno v 8. stoletju začeli napadati Anglijo. Najprej so prišle le ropati, kasneje pa so se naselili in zgradili svoja naselja. Leta 878 je Alfred Veliki premagal veliko dansko vojsko pri Edingtonu. Nato se je danski kralj Guthrum, ki je pred tem že bil v stiku s krščanstvom krstil s 30 svojimi moškimi. Potem so se umaknili na svoje matično področje v Vzhodni Angliji (Danelaw). Ta dogodek je privedel do priznanja Alfreda kot vladarja v Merciji. Visoki srednji vek Normansko osvajanje Anglije in zmaga Viljema Osvajalca je povzročila uvedbo učinkovitega fevdalnega sistema. Majhen normanski zgornji razred je skoraj v celoti nadomestil staro angleško plemstvo. Viljem je odredil ustanovitev Domesday Book (popis vsega imetja in prebivalcev), s katero je nadzoroval celotno populacijo in svoje posesti. Tako je bil vzpostavljen popolnoma nov sistem vladanja. Sistem je bil predhodnik angleškega parlamentarnega sistema, ki obstaja še danes. Družba v srednjem veku V obdobju od sredine 10. do sredine 14. stoletja se je po ocenah angleško prebivalstvo potrojilo, verjetno do šest milijonov ljudi. Ta razvoj je imel številne gospodarske in socialne posledice: kmetijstvo se je okrepilo z uvedbo sistema treh polj in obdelavo velikih območij. Vendar pa je bila s hrano samooskrba samo v klimatsko ugodnih in politično stabilnih časih. Pozni srednji vek Značilnost poznega srednjega veka je bila stoletna vojna. Zamenjava Riharda II. s prihodnjim Henrikom IV. in napake v stoletni vojni so bili razlogi za izbruh vojne dveh rož. Družba v poznem srednjem veku Po fazi rasti zgodnjem in kugi v poznem srednjem veku, je upočasnila razvoj Anglije. Po dveh težkih epidemijah kuge leta 1348 in 1361/62 je bilo več manjših izbruhov bolezni, ki je prepolovila prebivalstvo. Po tem ko so te minile, se je razvoj mest pospešil, zlasti London. Elizabetinsko obdobje Po težavah Henrika VIII. z zagotavljanjem naslednika in po Mariji I. njegovi hčerki, se je leta 1558 na prestol povzpela Elizabeta I. Novo protestantsko kraljico so jo ljudje z navdušenjem sprejeli. Od začetka vladavine je bila morebitna kraljičina poroka poglaviten problem. Večkrat so jo prosili, naj zagotovi moškega dediča. Bila je odgovorna za izajanje reformacije, vendar tudi za poslabšanje odnosov s Španijo. Do leta 1550 je po kugi angleško prebivalstvo naraslo na okoli tri milijone. Podeželsko prebivalstvo je močno prevladovalo. London je imel leta 1500 že več kot 60.000 prebivalcev, do konca stoletja pa že okoli 215.000 ljudi. Druga največja mesta so bila (leta 1500) bistveno manjša: Norwich z 12.000 in Bristol z 10.000 prebivalci. Prebivalstvo Z več kot 54 milijonov prebivalcev je Anglija je daleč najbolj naseljena država v Združenem kraljestvu. To jo uvršča na 4. mesto med državami v EU. Gostota 417 oseb na kvadratni kilometer je prav tako zelo visoka. Vendar pa je treba opozoriti, da jih 8,3 milijona od 54,3 milijonov živi v Velikem Londonu (Greater London). V preostalem delu države je gostota prebivalstva le 357 ljudi na kvadratni kilometer. Jeziki V Angliji govorijo pretežno angleško. Čeprav ne obstaja zakon, ki določa, da je angleščina uradni jezik, je angleščina edini jezik, ki se uporablja za službene namene. Je tudi mednarodnega pomena, saj približno 1,5 milijarde ljudi na svetu govori angleško, od tega 375 milijonov kot prvi jezik. Angleščina se običajno obravnava kot "svetovna lingua franca". Od 15. stoletja dalje je angleščina postala v Angliji splošno uporabljan/uveljavljen jezik. V angleški renesansi so dobili veliko besed iz francoščine in latinščine. Ocenjuje se, da 133.000 prebivalcev Anglije govori valižanščino. Zaradi priseljevanja je leta 2007 približno 800.000 šolarjev govorilo doma tuj jezik. Popis 2011 kaže, da se v Angliji poleg angleščine govori največ poljsko. Religija Anglikanska cerkev ima status državne cerkve. Njen poglavar je vladajoči monarh v Združenem kraljestvu. Obstaja približno 26 milijonov privržencev anglikanske cerkve. Številne cerkve in stolnice v Angliji so zgodovinske stavbe in imajo arhitekturno visoko vrednost. Znane zgodovinske stavbe so Westminstrska opatija, York Minster, Stolnica v Durhamu in Stolnica v Salisburyju. Glede na popis leta 2011 je razdelitev naslednja: 59,4% so kristjani, 24,7% ne-verujoči, 5% privrženci islama, 3,7% privrženci druge vere. Poleg tega 7,2% ni dalo odgovora na vprašanje o verski pripadnosti. Politika Vlada Kraljevine ima, kot kraljeva družina, sedež v britanski prestolnici London. Anglija - za razliko od Škotske, Walesa in Severne Irske - nima parlamenta ali državne vlade. Njihove naloge opravlja parlament in vlada Združenega kraljestva. Vendar pa je, še posebej po neuspelem glasovanju o neodvisnosti na Škotskem, tekla razprava, da bi tudi Anglija v okviru decentralizacije lahko imela svojo vlado. Simboli Angleška zastava, znana kot križ svetega Jurija, je rdeči križ na belem ozadju in je uporabljena že od 13. stoletja. Še en nacionalni simbol od konca vojne dveh rož je Tudorska roža, ki bi morala biti simbol miru. Roža je na primer simbol angleške Rugby-Union ekipe. Trije levi (Three Lions) segajo v čas Riharda Levjesrčnega in tvorijo grb Anglije. Anglija sama nima uradne himne. Na športnih prireditvah, kjer se Anglija pojavlja kot samostojna ekipa, običajno pojejo britansko himno »God Save the King«, manj pogosto pa hvalnico »Jeruzalem«. Upravne enote 39 Tradicionalnih grofij Teh 39 zgodovinskih grofij (angl. county, counties) obstaja že od srednjega veka. V svoji vlogi upravnih enot so bile od sredine 20. stoletja večkrat prestrukturirane, vendar pa obstajajo zgodovinske grofije v glavah ljudi še naprej. Velika mesta veljajo za del grofij, vendar so uspela dobiti status samostojnega okraja. Trenutne upravne enote V 20. stoletju se je upravna struktura delno prilagodila mestom in na novo postavila. Tako je upravni enota Greater London nastala leta 1965. Leta 1974 je nastalo šest mestnih grofij (Metropolitan Counties) in tako imenovane ne-mestne grofije (Non-Metropolitan Counties), vključno z nekaterimi manjšimi novimi grofijami, kot so Avon, Humberside in Cleveland. Leta 1990 pa so jih spet razpustili. Grofije (Counties) so razdeljene na okrožja (Metropolitan District), kar ustreza približno našim občinam glede na njihove naloge. Ta okrožja so običajno sestavljena iz različnih mest in manjših naselij, in nimajo neodvisno upravo. Govori se o " dvostopenjskem upravljanju " (prva stopnja: grofija, druga stopnja: okrožje). Leta 1986 so ukinili uprave metropolitanskih grofij. Njihove naloge so bile prenesene na Metropolitanska okrožja. V svoji funkciji, lahko Metropolitansko okrožje imenuje unitarna oblast. Imena šestih mestnih grofij, ki so se ohranile, imajo le geografsko lokacijo ali so pomembne za statistične namene. Velika mesta V angleškem jeziku, je razlika med city in town. Pravica imenovati se mesto - city, je dodeljena s kraljevo listino o imenovanju, tako imenovano Royal Charter. Po navadi gre staro pravico ali ima stolnico. Na primer, čeprav je St. David v Walesu majhen, z manj kot 2.000 prebivalci, je "mesto", Stockport, s svojimi 135.600 prebivalci pa samo "town". Vse urbanizirane upravne enote imajo tudi status okrožja. Večja mesta; v oklepaju je napisano koliko prebivalcev ima posamezno mesto. Podatki so iz leta 2015. London (8.665.000) Birmingham (1.111.300) Leeds (774.100) Sheffield (569.700) Bradford (531.200) Manchester (530.300) Liverpool (478.600) Bristol (449.300) Coventry (345.400) Leicester (342.600) Gospodarstvo in promet Gospodarstvo Anglija je ena izmed najbolj dereguliranih gospodarstev na svetu, z dohodki v povprečju na prebivalca 22.907 €. Izvaja prosti trg, ima napredno infrastrukturo, je v smislu inflacije, obrestnih mer in brezposelnosti med najmočnejšimi v Evropi. Uradna valuta Anglije je angleški funt, ki je poleg ameriškega dolarja in evra ena glavnih konvertibilnih valut na svetu. Anglija predstavlja največji del gospodarstva v Veliki Britaniji, nenazadnje tudi zato, ker je v Londonu eno največjih finančnih središč na svetu. Država je ena od vodilnih držav na področju kemijske in strojne industrije, zlasti vesoljske, obrambne in industrije programske opreme. Bank of England, ustanovljena leta 1694, je centralna banka v Veliki Britaniji. Znanost Ugledna angleška imena s področja znanosti in matematike so sir Isaac Newton, Michael Faraday, Robert Hooke, Robert Boyle, Joseph Priestley, Charles Darwin, Alan Turing, Francis Crick, Andrew Wiles, Stephen Hawking in Richard Dawkins (itd.). Kot rojstni kraj industrijske revolucije je bila Anglija v poznem 18. in zgodnjem 19. stoletju dom številnih pomembnih izumiteljev. Slavni izumi in odkritja Angležev so prvi računalnik, svetovni splet in kosilnica. Promet Avtoceste in hitre ceste v Angliji so v glavnem zgrajene. Tipična avtocesta je A1 Great North Road, ki se začne na vzhodu Anglije in teče mimo Londona v Newcastle upon Tyne. Avtobusni prevozi so razširjeni po vsej državi, velika podjetja so National Express, Arriva in Go-Ahead. Rdeči dvonadstropni avtobusi v Londonu so znan simbol Anglije. Železniški promet v Angliji je eden najstarejših na svetu in je bil za potnike ustanovljen leta 1825. Največje letališče je London Heathrow in se po številu mednarodnih potnikov šteje za največje letališče na svetu. Približno 7.100 km plovnih poti je v Angliji. Izobraževanje Pri starosti treh do štirih let gre otrok v vrtec, star od štiri do enajst let hodi v osnovno šolo in v srednjo šolo od enajstega do šestnajstega leta. Po tem se dijak za približno dve leti nadaljevanja. Nadzor na državnih šolah izvaja Urad za standarde v izobraževanju in na zasebnih šolah (okoli 7% študentov) s strani neodvisnih inšpektoratov. Umetnost in kultura Za angleško umetnost je značilna arhitektura, slikarstvo, umetna obrt in kiparstvo. Arhitektura Z letom 1175 se je začela rekonstrukcija kora v Canterburyjski stolnici, delo Viljema iz Sensa, pod vplivom gotske arhitekture v Ile de France. Agleška pozna gotika, tako imenovan perpendicular slog (1350-1530), je prisoten predvsem v gradnjah stolnic (kor v Gloucestru, kapela v Windsor), poleg preproste vertikalne strukture stene, pahljačaste oboke. Tudorski slog (1500-1600, predvsem palače) je mešanica pozne gotike in italijanske renesanse. Baročno-klasicističen razvoj, ki dokončno zapečatil kontinentalne arhitekturne ideje [[baroka in klasicizma, je zelo razširjen. Od konca 18. stoletja je bil poudarek na opremljanju prostorov in tehnologiji arhitekture železa, armiranega betona in stekla. Slikarstvo V 10. in 11. stoletju je angleško slikarstvo začelo svoj prvi razcvet. Celinski vplivi, ki so prevladovali v začetku 15. stoletja in približno 300 let, so bili večinoma dejavnost tujih umetnikov v Angliji. Nov vrhunec je doseglo portretno slikarstvo sredine 18. stoletja z razvojem osnovi van Dyckove tradicije. Zgodnje 19. stoletje v Angliji je vplivalo na krajinsko slikarstvo. Umetna obrt Angleški umetnost in obrt sta bili za vso Evropo pomembni od 18. stoletja dalje. Konec 18. stoletja je bila izumljena posoda iz industrijsko predelanega keramičnega materiala z jaspisom, v katerem so bili kosi obarvani s kovinskimi oksidi skozi in skozi. V 19. stoletju je prišla v Anglijo umetna obrt na vseh področjih, vključno s tiskanjem in knjižno dekoracijo. Kiparstvo Kiparstvo je postalo že pomembno v prvih gotskih stolnicah in kot grobna plastika. Pomanjkanje lastnih ustvarjalnih moči je pomenilo pri določenem razvoju kiparstva odvisnost od kontinentalnih zmogljivosti. Kuhinja Od začetka moderne dobe je značilna hrana Anglije odvisna od naravnih izdelkov. Primeri tradicionalnih angleških jedi so nedeljska pečenka, ribe v kombinaciji z ocvrtim krompirčkom in angleški zajtrk (Full English Breakfast), ki ga sestavlja slanina, klobase, paradižnik, kruh, fižol, gobe in jajca. Nekaj priljubljenih sirov so čedar, Red Leicester in Wensleydale. Tradicionalne angleške sladice so jabolčna in druge sadne pite, tudi puding, v zadnjem času, karamelni puding. Klasična pijača je čaj, čigar priljubljenost se je povečala s Katarino von Braganza , najpogostejša alkoholna pijača je vino (zlasti jabolčno), angleško pivo in temno pivo. Šport Anglija ima močno športno dediščino in je bila kodificirana v številnih športih 19. stoletja, ki so se igrali tedaj igrali po vsem svetu, tudi nogomet, kriket, ragbi, tenis, boks, badminton, skvoš, hokej, biljard, snooker, pikado, namizni tenis in košarka. FIFA priznava angleški klub Sheffield FC kot najstarejši uradni klub. Angleška nogometna reprezentanca je zmagala na svetovnem nogometnem prvenstvu leta 1966. Danes je angleška Premier League najbolj gledana in najbolj donosna liga na svetu. Glej tudi Anglija (kraljevina) upravna razdelitev Združenega kraljestva tradicionalne grofije Anglije glavno mesto grofije angleška grofija Sklici Zunanje povezave English Heritage – National body protecting English heritage Natural England – Wildlife and the natural world of England VisitEngland – English Tourist Board BBC News – England – News items from BBC News relating to England GOV.UK – Website of the British Government Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske Otoške države


text: Jack St. Clair Kilby, ameriški elektrotehnik in izumitelj, nobelovec, * 8. november 1923, Jefferson City, Misuri, ZDA, † 20. junij 2005, Dallas, Teksas, ZDA. Jack Kilby je znan predvsem kot (so)izumitelj integriranega vezja leta 1958 v podjetju Texas Instruments. Bolj ali manj sočasno in neodvisno od njega je integrirano vezje izumil tudi Robert Noyce v podjetju Fairchild Semiconductor. Kilby je leta 1947 diplomiral iz elektrotehnike na Univerzi Illinoisa v Urbani in Champaignu, tri leta pozneje pa je z istega področja še magistriral na Univerzi Wisconsina v Milwaukeeju. Leta 1958 se je pridružil podjetju Texas Instruments v Dallasu, kjer je s presledki deloval vse do leta 1980. V tem času je vodil več delovnih skupin, med njimi tiste, ki so izdelale prvi ročni elektronski računalnik in termični tiskalnik. Med letoma 1978 in 1984 je Jack Kilby deloval tudi kot zaslužni profesor za elektrotehniko na Univerzi Texas A&M. Jack Kilby je nosilec več kot 60 patentov in dobitnik več nagrad, med njimi Nobelove nagrade za fiziko, ki jo je prejel leta 2000 skupaj z Alfjorovom in Kroemerjem. Sklici in opombe Glej tudi seznam ameriških izumiteljev Zunanje povezave http://www.ti.com/corp/docs/kilbyctr/jackstclair.shtml Ameriški izumitelji Texas Instruments Diplomiranci Univerze Illinoisa v Urbani in Champaignu Predavatelji na Univerzi Teksas A&M Nobelovi nagrajenci za fiziko Prejemniki nacionalne medalje znanosti Ameriški univerzitetni učitelji Ameriški inženirji elektrotehnike


text: Elektrón je obstojen osnovni delec z maso 9,10 kg (0,511 MeV/c2) in negativnim električnim nabojem 1,6 As. Elektroni so sestavni deli atomov. Ti so sestavljeni iz atomskega jedra, sestavljenega iz protonov in nevtronov, ter oblaka elektronov okrog jedra. Elektroni so približno 1800-krat lažji od protonov in nevtronov. Elektron se navadno označuje z oznako e-. Antidelec elektrona je pozitron, ki je elektronu enak v vsem, z izjemo pozitivnega električnega naboja. Po vsem, kar se ve o njem, se elektron uvršča med osnovne delce iz družine leptonov. Elektron ima spin 1/2, kar pomeni, da je fermion, oziroma da zanj velja Fermi-Diracova statistika. Zgodovina Stari Grki so opazili, da je jantar privlačeval majhne delce, na primer lase, če so ga drgnili ob kožuhovino. Ob dovolj vztrajnem drgnjenju so lahko dosegli celo, da je preskočila iskra. Poleg strele je bil ta pojav eden najzgodnejših zapažanj o elektriki. V svoji razpravi O magnetu () iz leta 1600 je Gilbert skoval novolatinski izraz , ki se je nanašal na to značilnost privlačevanja majhnih teles ob drgnjenju. Elektrika izhaja iz latinskega (tudi koren besede za zlitino z enakim imenom), ki naprej izhaja iz starogrške besede : za jantar. Leta 1737 sta du Fay in Hawksbee neodvisno odkrila dve vrsti torne elektrike. Eno naj bi povzročalo drgnjenje stekla, drugo pa drgnjenje smole. Iz tega je du Fay zaključil, da elektriko sestavljata dve vrsti električnih tekočin: »steklena« in »smolnata«. Ločuje ju trenje, če pa se ju združuje, se med seboj izničujeta. Gray je v tem času menil, da so električne značilnosti teles odvisne od barve, kar je du Fay izpodbijal. Desetletje kasneje je Franklin predlagal, da elektrika ne izhaja iz različnih vrst električne tekočine, ampak iz ene električne tekočine pod različnimi tlaki. Dal jim je sodoben pomen naboja, pozitivnega in negativnega. Brez posebnih argumentov je označil naboj, ki nastane na stekleni palici, ko jo drgnemo s svilo, za pozitivni, naboj na jantarni palici, drgnjeni s krznom, pa za negativni. Tak dogovor v elektrotehniki še vedno velja. Med letoma 1838 in 1851 je Laming razvil zamisel, da je atom sestavljen iz jedra snovi, ki ga obkrožajo podatomski delci z enotskimi električnimi naboji. V začetku leta 1846 je Weber razmišljal, da elektriko sestavljata pozitivno in negativno nabiti tekočini, med njima pa deluja sila za katero velja obratni kvadratni zakon. Po raziskovanju elektrolize leta 1874 je Stoney predlagal, da obstaja »ena določena količina elektrike«, naboj enovalentnega iona. Znal je tudi oceniti vrednost tega osnovnega naboja e0 s pomočjo Faradayevih zakonov za elektrolizo. Pri tem je verjel, da so ti naboji stalno vezani na atome in jih ni moč odstraniti. Leta 1881 je von Helmholtz razpravljal o tem, da sta tako pozitivni in negativni naboj razdeljena v osnovna dela, in se vsak od njiju »obnaša kot atom elektrike.« Stoney je leta 1894 skoval izraz elektron, ki naj bi predstavljal te osnovne naboje. Beseda elektron je kombinacija angleških besed electric (električen) in (i)on. Pripona -on, s katero se sedaj označujejo podatomski delci, kot sta na primer proton ali nevtron, je izpeljana iz elektron. Elektron je ob preučevanju t. i. »katodnih žarkov« odkril leta 1897 Joseph John Thomson iz Cavendishevih laboratorijev na Univerzi v Cambridgeu. Točneje je s poskusom z oljnimi kapljicami določil naboj elektrona leta 1911 Robert Andrews Millikan z Univerze Columbia. Razporeditev elektronov po lupinah Glej tudi anion kovalentna vez elektrid elektronski mehurček eksoelektronsko sevanje množitelj g pozitronij spintronika Stern-Gerlachov poskus Zeemanov pojav periodični sistemi majhnih molekul Opombe Sklici Viri Zunanje povezave Jedro in osnovni delci Leptoni 1897 v znanosti


text: Nevtrón je hadron brez električnega naboja z maso 1,675 · 10-27 kg. Nevtroni skupaj s protoni sestavljajo atomska jedra, izjema je le jedro najpogostejšega izotopa vodika 1H, ki ga sestavlja en sam proton, zato protone in nevtrone skupno imenujemo nukleoni. Jedra z enakim številom nevtronov se imenujejo izotoni (podobno kot so jedra z enakim številom protonov izotopi). Zunaj jedra, ko nevtronov ne vežejo močne jedrske sile, nevtroni niso stabilni in razpadejo z razpolovnim časom približno 15 minut na proton, elektron in elektronski antinevtrino. Opisani razpad β poteka tudi v nekaterih nestabilnih jedrih. Nevtron uvrščamo med barione; sestavljajo ga trije kvarki, en kvark »gor« in dva kvarka »dol«. Literatura Janez Strnad, Iz takšne so snovi kot sanje: od atomov do kvarkov, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1988. Glej tudi nukleon. Zunanje povezave Jedro in osnovni delci Hadroni Barioni Nukleoni


text: Protón je stabilen jedrski delec z maso 1,6726 · 10-27 kg in pozitivnim električnim nabojem 1,6022 · 10-19 As. Protoni skupaj z nevtroni sestavljajo atomska jedra (izjema je jedro v naravi najpogostejšega izotopa vodika 1H, ki ga sestavlja samo proton). Protone in nevtrone v jedru veže močna jedrska sila. Število protonov v jedru je tisto, ki določa, za kateri kemijski element gre. Protone se uvršča med barione. Sestavljeni so iz po treh kvarkov: dveh kvarkov »gor« in enega kvarka »dol«. V kemiji in biokemiji se izraz »proton« pogosto uporablja za vodikov ion v vodni raztopini, torej za hidronijev ion. V tem kontekstu je protonski donor kislina, protonski akceptor pa baza. Zgodovina Protone je odkril leta 1918 novozelandski fizik Ernest Rutherford. Pri opazovanju dušika v plinastem agregatnem stanju je v scintilacijskih merilnih napravah opazil sledi vodika pri trku dveh delcev alfa s plinom. Dognal je, da lahko vodik izhaja le iz dušika in zaradi tega mora dušik vsebovati vodikovo jedro. Na ta način je predlagal, da je vodikovo jedro, za katerega so vedeli, da ima vrstno število 1, osnovni delec. Imenoval ga je proton, po grški [besedi protos, kar pomeni prvi. Glej tudi nukleon Viri Janez Strnad, Iz takšne so snovi kot sanje: od atomov do kvarkov, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1988. Zunanje povezave Jedro in osnovni delci Hadroni Barioni Nukleoni Proton 1918 v znanosti


text: Kvarki predstavljajo eno od družin delcev, manjših od atoma, za katere po vsem sodeč kaže, da so osnovni in nedeljivi gradniki snovi. Druga taka družina so leptoni. Delci, sestavljeni iz kvarkov, so hadroni; znana zgleda zanje sta proton in nevtron. Kvarke so doslej našli le v skupinah po dva, tri in pet kvarkov. Vsi napori, da bi odkrili samostojne kvarke, ki potekajo od leta 1977 dalje, so bili do zdaj neuspešni. Kvarki se od leptonov razlikujejo po električnem naboju, ki ni mnogokratnik osnovnega naboja: medtem ko imajo leptoni, kot sta npr. elektron ali mion, naboj +1, 0 ali -1 osnovnega naboja, imajo kvarki naboj +2/3 ali -1/3 osnovnega naboja (antikvarki pa -2/3 ali +1/3). Vsi kvarki imajo spin 1/2. Za zdaj poznamo šest kvarkov treh generacij (v teku je iskanje četrte generacije kvarkov). 1. Oceni mase kvarkov u in d sta do neke mere kontroverzni. V teku je več meritev njune mase. Po nekaterih rezultatih je mogoče tudi, da bi kvark u utegnil biti celo brez mase. Zgodovina Kvarke sta v šestdesetih letih 20. stoletja kot teorijski koncept predlagala Murray Gell-Mann in George Zweig, ki sta uvidela, da bi se lastnosti vse večjega števila odkritih delcev, manjših od atoma, dalo pojasniti s tem, da so ti delci sestavljeni iz po treh manjših osnovnih delcev, ki jih je poimenoval kvark. Ime kvark je pobrano iz fraze »three quarks for Muster Mark« iz dela Finneganova sedmina (Finnegans Wake) irskega pisatelja Jamesa Joycea. Literatura Janez Strnad, Iz takšne so snovi kot sanje: od atomov do kvarkov, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1988. Glej tudi Quark. Zunanje povezave Odtisi top kvarka v Fermilabu, Kvarkadabra Jedro in osnovni delci Fizika osnovnih delcev


text: Mión (v starejših virih (napačno) tudi μ-mezon) je v standardnem modelu fizike delcev skupno ime za par osnovnih delcev s pozitivnim in negativnim električnim nabojem. Mioni imajo maso, 207-krat večjo od mase elektrona - 105,6 MeV - in spin 1/2. Enako kot elektroni spadajo v isto družino osnovnih delcev, imenovano leptoni. Tako lahko negativni mion obravnavamo tudi kot izjemno težak elektron. Mione označujemo z μ- in μ+, odvisno od njihovega naboja. Na Zemlji mioni nastajajo ob razpadu nabitih pionov. Pioni nastajajo v zgornjih plasteh ozračja pod vplivom kozmičnih žarkov in imajo izjemno kratek razpadni čas, vsega nekaj nanosekund. Mioni, ki nastanejo ob razpadu pionov, so prav tako kratkoživi - njihov razpadni čas je 2,2 mikrosekundi. Ker pa imajo mioni veliko kinetično energijo in torej veliko hitrost, je treba za njihovo obravnavo skladno s posebno teorijo relativnosti upoštevati podaljšanje časa, tako da jih je kljub kratkemu razpadnemu času razmeroma enostavno zaznati na površini Zemlje. Analogno z elektroni in elektronskim nevtrinom obstaja tudi mionski nevtrino, ki ga navadno označujemo z νμ. Pozitivni mion lahko z elektronom tvori delec, imenovan mionij (μ+e-). Zaradi razlike v masah miona in elektrona je njegovo obnašanje bolj podobno atomu vodika kot pa pozitroniju. Mionij se lahko uporabi pri katalizi jedrskega zlivanja, kjer mioni senčijo odbojno elektrostatično silo med jedri, tako da se ta lažje zlijejo. Mione je odkril Carl David Anderson s Sethom Neddermeyerjem leta 1938 ob raziskovanju kozmičnih žarkov. Dve leti prej jih je napovedal Hideki Jukava. Anderson je delce najprej imenoval mezotroni. Kmalu so odkrili še druge delce s srednjimi masami in za njih uporabili ime mezoni. Ker je bilo treba različne vrste mezonov med seboj razlikovati, so leta 1947 mezotrone preimenovali v μ-mezone. Kmalu zatem pa so odkrili da se μ-mezon bistveno razlikuje od drugih mezonov, ki so hadroni. μ-mezoni pa so osnovni delci (leptoni), kot elektroni, in niso sestavljeni iz kvarkov. Nazadnje so izraz μ-mezon opustili in ga zamenjali s sodobnejšim, mion. Literatura Janez Strnad, Iz takšne so snovi kot sanje: od atomov do kvarkov, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1988. Jedro in osnovni delci Leptoni 1938 v znanosti


text: Leptóni (grško leptos - lahek) so ob kvarkih druga družina osnovnih delcev iz družine fermionov. Med leptone uvrščamo elektron, mion, lepton tau in pripadajoče nevtrine. Vsi znani leptoni so bodisi nenabiti, bodisi negativno električno nabiti. Imajo polceli spin -1/2 in z razliko od kvarkov ne sodelujejo pri močni interakciji. Lastnosti leptonov Okus leptonov predstavlja par delcev, ki se imenuje šibka dvojica. V paru ima en delec veliko maso, ki ima enako ime kot okus, npr. elektron. Drug član para je nenabiti delec z zelo majhno maso, nevtrino (npr. elektronski nevtrino). Vseh šest delcev ima svoje pripadajoče antidelce (npr. pozitron ali elektronski antinevtrino). Vsi znani nabiti leptoni imajo osnovni negativni ali pozitivni električni naboj, vsi nevtrini in njihovi antidelci pa so brez naboja. Nabiti leptoni imajo lahko dve spinski stanji, nevtrini pa imajo le eno spiralnost - vsi nevtrini so levosučni, antinevtrini pa desno. Za maso leptonov velja preprosta zveza, znana kot Koideova enačba, ne znamo pa je pojasniti. Razpredelnica leptonov Zunanje povezave Particle Data Group - izčrpne informacije o lastnostih delcev Jedro in osnovni delci


text: Nevtríno je osnovni delec s spinom 1/2, zatorej spada med fermione. Njegova masa je zelo majhna, vendar pa novejši preskusi (npr. Super-Kamiokonde) kažejo, da je različna od nič. Nevtrino interagira le s šibko interakcijo, z močno in elektromagnetno pa ne. Nevtrino označujemo z malo grško črko ν. Ker nevtrini interagirajo le šibko, je verjetnost za njihovo interakcijo s snovjo zelo majhna. Razpolovna debelina za absorpcijo nevtrinov v svincu je okrog enega svetlobnega leta. Detektorji nevtrinov so zato izdelani tako, da vsebujejo tisoče ton snovi, od katere nekaj atomov na dan le interagira z vpadlimi nevtrini. Posebej veliko nevtrinov zaznajo takrat, ko Zemljo dosežejo nevtrini, nastali ob eksploziji supernove. Obstajajo tri različne vrste nevtrinov: elektronski νe, mionski νμ in tauonski nevtrino ντ, ki skupaj s pripadajočimi leptoni tvorijo tri generacije leptonov v standardnem modelu. Novejše raziskave kažejo, da imajo nevtrini maso in se lahko spreminjajo v tri oblike, kar je znano kot nevtrinske oscilacije. Obstoj oscilacij razrešuje obenem problem Sončevih nevtrinov in problem atmosferskih nevtrinov. Večina energije ob imploziji zvezde se izseva v obliki nevtrinov, ki nastanejo ob zlitju protonov in elektronov v zvezdnem jedru v nevtrone. Ob tem nastane neznanski izbruh nevtrinov. Prvi dokazi za to so postali dosegljivi leta 1987, ko so zaznali nevtrine, nastale ob izbruhu Supernove 1987a. Pred leti se je zdelo, da bi masa nevtrinov lahko razložila maso temne snovi v Vesolju. Najnovejše raziskave pa kažejo, da je skupna masa nevtrinov v Vesolju premajhna, da bi lahko znatno prispevala k njej. Septembra 2011 so raziskovalci eksperimenta OPERA poročali, da so zaznali nevtrine, ki so hitrejši od svetlobe. Odtlej potekajo intenzivna preverjanja tega rezultata, katerega posledice bi lahko bile daljnosežne, saj se ne skladajo s teorijo relativnosti. Novembra 2011 so preskus izboljšali, dosegli pa so podobne rezultate. Februarja 2012 so v poročilih objavili, da je takšne rezultate povzročil slab optični kabel, povezan z eno od atomskih ur, ki je merila odhodne in prihodne čase nevtrinov. Kabel bodo popravili in poskus ponovili. Zgodovina Paulijev predlog Obstoj nevtrina (še posebej elektronskega nevtrina) je prvi predpostavil Wolfgang Ernst Pauli leta 1930, da bi pojasnil zvezni spekter pri razpadu β, razpadu atomskega jedra (za katerega tedaj niso vedeli, da vsebuje ali vključuje nevtron) v proton, elektron in antinevtrino: n0 → p+ + e− + e Domneval je, da neodkriti delec odnaša opazljivo razliko v energiji, gibalni količini in vrtilni količini začetnih in končnih delcev. Pauli je domnevni delec imenoval nevtron. Ko je Chadwick leta 1932 odkril veliko masivnejši jedrski delec, ga je tudi imenoval nevtron, tako da sta bila tedaj dva delca enako poimenovana. Fermi, ki je razvil teorijo razpada β, je skoval izraz nevtrino leta 1934, da bi tako razrešil zmešnjavo pri poimenovanju delcev. Njegovo poimenovanje izhaja iz italijanščine, in pomeni »majhen nevtralen«. Neposredno odkritje Wang Ganchang je leta 1942 prvi predlagal uporabo beta-kletke za eksperimentalno odkritje nevtrinov. 20. julija 1956 so Clyde Lorrain Cowan, Frederick Reines, F. B. Harrison, H. W. Kruse in A. D. McGuire v reviji Science objavili svoje odkritje nevtrina, za kar sta Cowan in Reines skoraj štirideset let kasneje leta 1995 prejela Nobelovo nagrado za fiziko. V tem preskusu, sedaj znanem kot Cowan-Reinesov nevtrinski preskus, so nevtrini, nastali v jedrskem reaktorju z razpadom β, reagirali s protoni, pri čemer so nastali nevtroni in pozitroni: e + p+ → n0 + e+ Pozitron hitro najde elektron in delca se izničita, kar se opazi z izsevanima žarkoma γ. Nevtron se lahko zazna s trkom ob ustrezno jedro, pri čemer nastane žarek γ. Hkratnost obeh dogodkov - anihilacija pozitrona in zajetje nevtrona - je nezmotljiv pokazatelj, da gre za interakcijo antinevtrina. Sedaj je znano, da sta bila oba, predlagani in opazovani delec, antinevtrina. Okusi nevtrina Leon Max Lederman, Melvin Schwartz in Jack Steinberger so leta 1962 pokazali, da obstaja več kot ena vrsta nevtrinov. Najprej so odkrili interakcijo mionskega nevtrina, katerega obstoj so že domnevali, in ga imenovali nevtreto. Za to odkritje so leta 1988 prejeli Nobelovo nagrado za fiziko. Ko so leta 1975 v SLAC odkrili tretjo vrsto leptona, lepton tau, so pričakovali, da bo imel ustrezni nevtrino (tauonski nevtrino). Prvi dokaz o tej tretji vrsti nevtrina je prišel od opazovanja manjkajoče energije in gibalne količine pri razpdau τ z analogijo razpada β, kar je vodilo do odkritja te vrste nevtrina. Prvo odkritje interakcije tauonskega nevtrina so objavili poleti 2000 člani programa DONUT v Fermilabu. To je bil zadnji delec iz standardnega modela, ki so ga opazovali neposredno. Na njegov obstoj so že sklepali prek teoretične skladnosti in eksperimentalnih podatkov iz LEP. Detektorji nevtrinov Obstaja več vrst detektorjev nevtrinov. Vsak tip pa vsebuje veliko količino snovi v podzemni jami in ta ga ščiti pred kozmičnim sevanjem. Klorovi detektorji Galijevi detektorji Detektorji s čisto vodo Detektorji s težko vodo Sklici in opombe Viri Zunanje povezave Zupan, Jure, Dokončen dokaz o masivnih nevtrinih?, Kvarkadabra Jedro in osnovni delci Leptoni Nevtrini 1930 v znanosti 1956 v znanosti 1962 v znanosti 2000 v znanosti


text: Fízika osnovnih délcev je veja fizike, ki se ukvarja z osnovnimi gradniki snovi in sevanja ter interakcijami med njimi. Pogosto se zanjo uporablja tudi izraz fizika visokih energij (»visoke energije« se nanašajo na energijo interakcij; v režimu nizkih energij opisujemo kvazidelce v fiziki trdne snovi in fiziki kondenzirane snovi). Strogo gledano je izraz delec nekoliko zavajajoč. Predmet preučevanja fizike delcev so delci, za katere veljajo zakonitosti kvantne mehanike, in kot taki izražajo delčnovalovno dualnost – pri nekaterih poskusih se obnašajo kot delci, pri drugih kot valovanje. V teoriji se jih ne opisuje niti kot delce, niti kot valovanje, ampak kot vektorje stanja v abstraktnem Hilbertovem prostoru, kar opisuje kvantna teorija polja. Skladno z rabo v fiziki delcev se bo za predmete, kot so elektron ali foton, uporabljalo izraz osnovni delec in se pri tem zaveda, da ima »delec« tudi valovne značilnosti. Sodobna fizika delcev preučuje delce, manjše od atoma. To so sestavni deli atoma, kot elektron, proton in nevtron (proton in nevtron sta pravzaprav tudi sama sestavljena iz po treh kvarkov), pa tudi delce, ki nastajajo pri jedrskih razpadih in sipanju, kot denimo foton, nevtrino ali mion. Mnogih od odkritih delcev v naravi ne najdemo prostih, ampak nastanejo pri trkih zelo hitrih delcev, pospešenih v pospeševalnikih. Vse do zdaj odkrite delce opiše kvantna teorija polja, imenovana standardni model, ki jo pogosto opisujejo kot največji dosežek fizike delcev. Model vsebuje 47 vrst osnovnih delcev, med katerimi nekateri nadalje tvorijo sestavljene delce, s čimer lahko opišemo na stotine delcev, manjših od atoma, ki so jih odkrili od 60. let 20. stoletja dalje. Standardni model se ujema z bolj ali manj vsemi dosegljivimi eksperimentalnimi podatki. Kljub temu večina fizikov, ki se ukvarja s fiziko delcev, meni, da predstavlja le nepopolni opis narave, in da ga bo sčasoma nadomestila splošnejša teorija. Meritve mase nevtrinov v zadnjih letih predstavljajo prve eksperimentalne podatke, ki odstopajo od standardnega modela. Fizika delcev je imela velik vpliv na filozofijo znanosti; veliko filozofov, pa tudi fizikov, je kritiziralo redukcionistične zamisli fizike delcev. Zgodovina Zamisel, da je snov sestavljena iz osnovnih delcev, izvira vsaj iz 6. stoletja pr. n. št. Filozofsko doktrino »atomizma« so zagovarjali antični grški filozofi kot Levkip, Demokrit in Epikur. Čeprav je tudi Isaac Newton v 17. stoletju verjel, da je snov sestavljena iz delcev, pa je šele John Dalton leta 1802 prvi formalno izrazil, da je vse sestavljeno iz drobnih atomov. Periodni sistem Dimitrija Mendeljejeva iz leta 1869 je pomagal utrditi ta pogled na naravo, ki je prevladoval skozi vse 19. stoletje. Joseph John Thompson je bil prvi, ki je odkril, da atom sestavljajo lažji elektroni in težji protoni, Ernest Rutherford pa prvi, ki je s sipanjem ugotovil, da so protoni zbrani v kompaktnem atomskem jedru. Da bi razložili neujemanje med atomskim številom in masnim številom, so jedro sprva poskusili razložiti s protoni in vezanimi elektroni, kasneje pa so ugotovili, da jedro poleg protonov sestavljajo tudi nevtroni. Raziskave fizike jedra in kvantne mehanike v 20. stoletju so dosegle vrh z dokazi razcepa jedra in jedrskega zlivanja, ter s tem odprli celo novo področje ustvarjanja ene vrste atomov iz drugih. Alkimistični sen o pretvarjanju svinca v zlato je s tem postal teoretično mogoč (čeprav ekonomsko nesmiseln). Te teorije so pravilno predvidele tudi možnost jedrskega orožja. V poskusih s sipanjem v 1950-ih in 1960-ih so odkrili nepregledno množico novih, pretežno kratkoživih delcev, kar so nekateri poimenovali kar »živalski vrt delcev«. Strokovni izraz je postal neustrezen po določitvi standardnega modela v 1970-ih, ki je množico delcev razložil kot kombinacije razmeroma majhnega števila osnovnih delcev. Standardni model elektrošibke in močne interakcije Trenutno stanje razvrstitve osnovnih delcev imenujemo »standardni model«. Opisuje močno, šibko in elektromagnetno osnovno silo, ki jih posredujejo umeritveni bozoni. Slednji so foton, bozoni W-, W+ in Z ter gluoni. Model poleg tega vsebuje še 24 osnovnih delcev, ki so osnovni gradniki snovi. Nazadnje predvideva tudi vrsto bozona, imenovano Higgsov bozon, ki pa še ni bila eksperimentalno potrjena. Eksperimentalna fizika osnovnih delcev Sodobna eksperimentalna fizika delcev zahteva gradnjo velikih in dragih pospeševalnikov, ki jih navadno zgradijo s sodelovanjem več držav. Največja središča eksperimentalne fizike delcev so: Brookhaven National Laboratory, v Long Islandu, ZDA. Glavni objekt je Relativistic Heavy Ion Collider, relativistični trkalnik težkih ionov, kjer trkajo težke ione kot npr. Au in protone. Budker Institute of Nuclear Physics (Novosibirsk, Rusija) CERN, na francosko-švicarski meji blizu Ženeve. Glavna pogona sta LEP (Large Electron Positron collider, veliki trkalnik elektronov in pozitronov, zdaj že razdrt) in Veliki trkalnik hadronov DESY, v Hamburgu, Nemčija. Glavni objekt je HERA, kjer trkajo elektrone in protone. KEK , raziskovalni center v Tsukubi na Japonskem. SLAC, (Stanford Linear Accelerator, Stanfordski linearni pospeševalnik) Palo Alto, ZDA. Glavni pogon je PEP-II, kjer trkajo elektrone in pozitrone. Fermilab, pri Chicagu, ZDA. Glavni pogon je Tevatron, kjer trkajo protone in antiprotone. Poleg naštetih je po svetu še veliko manjših pospeševalnikov. Teoretična fizika osnovnih delcev Na podlagi poskusov poskušajo teoretični fiziki razviti model, teoretično ozadje in matematična orodja, s katerimi bi lahko razumeli izide današnjih poskusov in predvideli izide novih. Trenutno je v uporabi standardni model, za katerega pa že postaja jasno, da ne opisuje vseh pojavov, na primer mase nevtrinov. Ena od nalog teoretikov je tudi združitev splošne teorije relativnosti in kvantne mehanike, ki je zaenkrat še nedosegljiva. Znani pristopi posegajo na področje teorije strun in membran, ki namesto delcev za osnovne gradnike snovi jemljejo nihanja strun ali membran. Znanstveniki si prizadevajo postaviti veliko teorijo poenotenja, ki bi združila vse štiri osnovne sile v eno, končni cilj pa je tako imenovana teorija vsega, ki bi popolnoma pojasnila in povezala vse fizikalne pojave. Ugovori proti redukcionistični naravi fizike delcev Tudi znotraj fizike se pojavljajo ugovori ob ekstremnem redukcionističnem pristopu fizike delcev, ki poskuša vse pojasniti z osnovnimi delci in interakcijami med njimi. Tovrstne ugovore navadno sprožajo raziskovalci fizike trdne snovi. Ti ne ugovarjajo veljavnosti standardnega modela, poudarjajo pa, da eksperimentalno preverjanje in izboljševanje modela ni niti približno tako pomembno kot preučevanje značilnosti, ki izhajajo iz medsebojne interakcije večjega števila atomov ali molekul. Ti kritiki trdijo, da tudi popolno poznavanje osnovnih delcev ne bo dalo popolnega razumevanja atomov in molekul, razumevanja, za katere menijo, da so za vsakdanje življenje pomembnejše. Redukcionisti običajno odvračajo, da je ves napredek znanosti vključeval določeno mero redukcionizma. Fizika delcev in javna politika Za sodobno eksperimentalno fiziko delcev so potrebni ogromni pospeševalniki delcev, katerih gradnja stane na milijarde evrov ali dolarjev, večinoma proračunskega denarja. Raziskave v fiziki delcev zato neogibno vsebujejo tudi politiko in stike z javnostmi. Mnogi namreč dvomijo, da mogoči napredek upravičuje porabljena sredstva, in trdijo, da fizika delcev odžira sredstva, ki bi jih lahko učinkoviteje uporabili pri pomembnejših raziskavah ali izobraževanju. Leta 1993 je ameriški kongres s podobnimi argumenti ustavil izgradnjo pospeševalnika SSC, po tem, ko sta bili za njegovo gradnjo že porabljeni dve milijardi dolarjev. Mnogi raziskovalci, tako nasprotniki kot zagovorniki SSC, menijo, da je bila odločitev v dobršni meri povezana s koncem hladne vojne, s čimer znanstveno tekmovanje s Sovjetsko zvezo ni več moglo služiti kot argument za sredstva, porabljena za gradnjo SSC. Nekateri v znanstveni srenji menijo tudi, da so na fiziko delcev negativno vplivali tudi demografski kazalci. Verjamejo, da vse starejša populacija v razvitih državah raje kot za osnovne raziskave fizike delcev, ki bodo morda obrodile uporabne rezultate v tehniki šele čez desetletja, usmerja javna sredstva za znanost na področje zdravstva, kjer so otipljivi rezultati na voljo prej. Povrh tega so mnogi nasprotniki SSC dvomili v sposobnost, da tako velik projekt financira ena sama država, in pripisujejo neuspeh SSC premajhni pripravljenosti za iskanje mednarodne podpore. Zagovorniki eksperimentalne fizike delcev nasprotno trdijo, da bazične raziskave zaslužijo primerno financiranje, saj z njimi posredno pridobijo tudi druge veje znanosti. Poudarjajo, da gradnja pospeševalnikov danes zahteva mednarodno sodelovanje in dvomijo, da so sredstva, ki niso namenjena gradnji pospeševalnikov, v resnici porabljena za druge znanstvene ali izobraževalne namene. Viri Janez Strnad, Iz takšne so snovi kot sanje: od atomov do kvarkov, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1988. Zunanje povezave Jure Zupan, Fizika osnovnih delcev, Kvarkadabra, 2000. Tadej Mali, Eksperiment za novo tisočletje: O gradnji velikega hadronskega trkalnika, Kvarkadabra, 1999. Interaktivni sprehod skozi atom Več podrobnosti in novice iz fizike delcev GISAI glossary, Yudkowsky »Philosophy Redivivus? Science, Ethics, and Faith« Zgodovina fizike delcev Uvod v fiziko delcev (Matthew Nobes, Kuro5hin): Part 1, Part 2, Part 3a, Part 3b Splošna področja fizike Jedro in osnovni delci


text: Jean-Baptiste Joseph Delambre, francoski matematik, astronom, geometer in zgodovinar astronomije, * 19. september 1749, Amiens, Francija, † 19. avgust 1822, Pariz, Francija. Življenje in delo Delambreov največji dosežek je bil, da je z Méchainom med letoma 1791 in 1799 meril dožino poldnevniškega loka med Dunkerquejem in Barcelono. Ta del poldnevnika, ki poteka tudi skozi Pariz, je služil kot osnova za izračun dolžine četrtine poldnevnika, ki povezuje Severni pol z ekvatorjem. Bil je med ustanovnimi člani Urada za dolžine (Bureau des longitudes) leta 1795. Med letoma 1804 in 1822 je bil sedmi predstojnik Pariškega observatorija. Nasledil ga je Bouvard. Leta 1823 ga je kot predstojnik stolice za astronomijo na Francoskem kolegiju nasledil Binet. Priznanja Poimenovanja Po njem se imenuje krater Delambre na Luni. Zunanje povezave Stran o Jeanu Baptistu Josephu Delambru Univerze svetega Andreja Rojeni leta 1749 Umrli leta 1822 Francoski astronomi Francoski matematiki Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Francoski akademiki Predavatelji na Francoskem kolegiju Francoski univerzitetni učitelji Nosilci legije časti Pokopani na pokopališču Père-Lachaise