text: Buhara Buhara je tretje največje mesto v Uzbekistanu. Leta 1991 je bila Buhara vključena na seznam svetovne dediščine UNESCa. Leta 1997 se je odvijala, pod njegovim pokroviteljstvom, 2500. obletnica nastanka mesta. Buhara je edinstven kulturni center vzhoda. Je kraj, kjer so delovali izjemni islamski znanstveniki, filozofi, pesniki in islamski učenjaki, kot so Ibn Sina, Rudaki, Firdousi, Imam Bukhari in drugi. Poleg tega je Buhara mesto-muzej, kjer se nahaja več kot 140 arhitekturnih objektov iz preteklosti. Ohranjena dediščina Buhare predstavlja redko kombinacijo objektov iz različnih obdobij, ki zaznamujejo razvoj arhitekture skozi zadnjih 25 stoletij. Palače in mošeje, mavzoleji in minareti ter medrese so tako predmeti občudovanja turistov iz vsega sveta, ki želijo videti neminljivo lepoto antike in občutiti neminljiv dih preteklosti. Vsebina - 1 Zgodovina - 2 Buhara v zgodovini Velike Svilne ceste - 3 Znamenitosti - 4 Trgovske arkade - 5 Umetnost in obrt - 6 Pobratena mesta - 7 Pomembni Buharčani - 8 Opombe - 9 Viri - 10 Zunanje povezave Zgodovina[uredi | uredi kodo] Buhara je eno od redkih mest na svetu, katerega začetki segajo v 5.st.pr.n.št. in se je ves čas razvijalo na istem mestu. Prvotna zasnova so bili trije utrjeni zaselki, ki so bili okoli leta 500 združeni z enotnim obzidjem. V starem veku je bila Buhara del Sogdianske regije v Srednji Aziji, v njej se je v drugi polovici 1. tisočletja našega štetja močno razvila arhitekturna struktura mesta. Center Buhare predstavlja trdnjava Ark, ki je bila sedež guvernerjev in njihovih tesnih sodelavcev. Zunaj obzidja je mesto temeljilo na tipu fevdalnega naselja shahristan, obkroženo je bilo s trgovinami in obrtnimi delavnicami rabad. Antično naselje Varakhsha, ki je bilo nedaleč stran, je bilo znano po muralih, slikarskih mojstrovinah na zidu, predvsem s prizori lova na geparde. Okoli leta 500 je mesto prišlo pod upravo perzijskega imperija, ki je trajala do osvojitev Aleksandra Velikega leta 330 pr.n.št.. Po boju za Aleksandrovo dediščino je mesto bilo sprva pod upravo Selevklidov (323 pr.n.št.), nato Grško-Baktrijskega kraljestva (250 pr.n.št.) in po intermezzu večih nomadskih invazij s severa del Kušanskega imperija (okoli 100 pr.n.št.) do ponovnega vzpona Perzijcev pod oblastjo dinastije Sasanidov v 4. st.n.št.. V predislamskem obdobju je bila versko in izobrazbeno središče takrat preganjanih manihejcev (v perzijskem cesarstvu) in nestorijanskih kristjanov. Z vstopom v arabski kalifat v 7. stoletju, se je v Buhari razširil islam. Na koncu 9. stoletja Buhara postane eden od glavnih kulturnih in kultnih centrov v muslimanskem svetu - tako imenovana muslimanska cerkev, čeprav je bila od antičnih časov središče številnih ver in prepričanj. V tem obdobju se je začela gradnja mošej, minaretov, medres in drugih kultnih kompleksov. Hkrati se je mesto obdalo z obzidjem. Obzidje je bilo dokončano v 16. stoletju in znotraj njega je bilo več kot 200 medres ter veliko bazarjev, kjer se je lahko našlo skoraj vse vrste blaga. Svoj višek slave je doseglo v 9. in 10. stoletju, v času vladanja iranske dinastije Samanidov. Takrat je bilo mesto center vere in učenosti, tu je deloval srednjeveški filozof in zdravnik Ibn Sina (latinizirano Avicenna). Mesto je zgubilo svoj primat v času vlade Timurja Lenka. [1] Sodobno podobo je mesto dobilo v času obstoja Buharskega kanata oziroma vladanja dinastij Shaybanidov in Ashtarhanidov v 16. - 17. stoletju, ko je bila zgrajena večina njenih veličastnih mošej, medres, karavanserajev, kopališč, obzidje, vhodnih vrat, mavzolejev in drugih velikih arhitekturnih kompleksov. Buhara v zgodovini Velike Svilne ceste[uredi | uredi kodo] Buhara je eden od biserov Velike Svilne ceste. V starih časih je bilo tukaj več kot 60 karavan-serajev v katerih so se ustavljali trgovci iz Indije, Kitajske, Irana in drugih držav. Buhara je bila veliko znanstveno in kulturno središče na Svilni cesti. Dokaz o tem, da se je mesto nahajalo na križišču karavanskih poti, so bile specializirane pokrite tržnice iz 15. - 16. stoletja, kot so Toki Sarrafon (namenjena menjavi denarja) Toki Teipak Furushon (za prodajalce pokrival), Toki Zargaron (namenjena draguljarjem) in so ohranjene do danes. Velika Svilna cesta je svojevrsten fenomen v zgodovini razvoja civilizacije in je zaslužna za izmenjavo kulturnih vrednot, osvojitvi bivalnega prostora in razvoj trgovine. Ta največja trgovska trans-kontinentalna pot v zgodovini človeštva je povezovala Evropo in Azijo in se je v antiki raztezala od Rima do starodavne prestolnice Japonske, do Nare. Pomembno je poudariti, da ta pot ni bila nikoli ena sama pot, ampak je vključevala različne poti, ki so se cepile kot krona mogočnega drevesa. Ena od glavnih poti, ki je prečkala Azijo od vzhoda do zahoda je imela začetek v prestolnici antične Kitajske v Changan-u, šla na severozahodno mejo in prečkala gorovje Tyan-Shan. Del karavan je prečkalo Fergansko dolino in preko Taškenta prečkalo oaze Samarkand, Buhara, Horezm in potovalo naprej do obal Kaspijskega in Črnega morja, do držav okrog Volge in Kavkaza. Vzpostavitev trgovinskih vezi je v veliki meri pripisati odkritju poldragih kamnov v kamnolomih v gorah osrednje Azije, ki so omogočili pridobivanje lazuritov, nefritov, karneolov in turkizov. Kot že ime pomeni, je bil glavni cilj trgovanje s svilo, zelo cenjeno po vsem takratnem svetu. V zgodnjem srednjem veku je bila svila celo bolj cenjena kot zlato. V Sogdiani je bila cena konja enaka ceni 10 kosov svile. Svila je bila valuta za opravljeno delo, za vzdrževanje uslužbencev in se je lahko uporabljala za poplačilo kazni za storjena kazniva dejanja. Beneški trgovec Marco Polo je prvi imenoval karavanske poti kot "svilena cesta", prav tako je bil prvi Evropejec, ki je dosegel meje kitajskega cesarstva. Izraz "Velika Svilna cesta" pa je bil vnesen v leksikone leta 1877, kamor ga je zapisal nemški raziskovalec Ferdinand Richthofen v svojem temeljnem delu "Kitajska". Velika Svilna cesta ni bila le blagovna pot za karavanske poti, ampak je bila tudi pot za širjenje kulturnih dosežkov različnih narodov, njihovih intelektualnih vrednot in verskih prepričanj. Končno so skozi stoletja po njej potovali svetovno znani znanstveniki, raziskovalci in bojevniki. V sodelovanju z UNESCO-m je izdelan poseben dolgoročni program, ki vključuje predloge o obnovi zgodovinske dediščine. Leta 1994 je bila sprejeta Samarkandska deklaracija "Renaissance Great Silk Road". Znamenitosti[uredi | uredi kodo] Mavzolej Samanidov[uredi | uredi kodo] Med številnimi srednjeveškimi zgradbami, je mavzolej Samanidov posebej zanimiv. Nahaja se nedaleč od trga Registan, v parku Samanidov. Ta svetovno znana arhitekturna mojstrovina je bila zgrajena v 90 letih 1.stoletja. Mavzolej predstavlja skoraj popolno kocko iz opeke, ki jo pokriva polkrožna kupola. Vse fasade so popolnoma enake in imajo stebre s kupolo na vogalih. Te izrazne oblike imajo neposredno razlago v mitološki simboliki starodavnih religij in kasneje v sufizmu. Kocka je simbol vztrajnosti, simbol zemlje, kupola ima videz neba in kombinacija je simbol enotnosti vesolja. Vsaka od štirih sten ima vrata z okvirjem v umetelnem vzorcu, vpad svetlobe spretno spreminja vtis o vzorcu opečnega zidu. Zunanje in notranje fasade so obložene z opeko izmenično vodoravno in navpično, kar daje vtis mreže. Podložene v vrsti kot obroči, ustvarjajo v mavzoleju friz. To spominja na znane sasanidske bisere (naluknjane kroglice) vklesane v omet palač v Srednji Aziji in v Iranu pred arabskim obdobjem. Ta mavzolej je priznan kot mojstrovina svetovne arhitekture zaradi popolnosti njegovih geometrijskih oblik. Je ena izmed najstarejših stavb narejenih iz žgane opeke v srednji Aziji. Citadela (trdnjava) ARK[uredi | uredi kodo] Trdnjava Ark je najstarejši arheološki kompleks v mestu. To je nekdanji vladni center. Pred n jim se nahaja trg Registan (v prevodu vodni trg). Oblika trdnjave je nepravilni pravokotnik nekoliko podaljšan od zahoda proti vzhodu. Trdnjava Ark se nahaja v sredini zahodnega dela sodobnega mesta. Obseg zidovja meri 789,6 m, njena površina znaša 3,96 ha. Višina zidu od ploščadi trga Registan znaša približno med 16 in 20 m. Sprednji vhod je okrašen z dvema stebroma oblike stolpov. Zgornji del stolpov je povezan z galerijo in teraso zgrajeno nad njimi. Vhod do vrat predstavlja klančino ali dvižno dostopno pot, ki vodi skozi dolg pokrit hodnik v mošejo Džami. Ob tem koridorju se nahajajo prostori za vodo in nekaj celic za pridržanje. V srednjem veku je bila trdnjava Ark celotno mesto z emirjevo palačo, kovačijo, mošejo, vladnimi uradi, skladišči, trgovinami, zapori in trgom za javna srečanja. V tistih časih je na eni od sten visel velik usnjen bič, simbol emirjeve moči. Sklicujoč se na izjavo zgodovinarja Mohameda Narshahi-ja iz 10. stoletja, je bila trdnjava Ark dalj časa v razsulu in samo v 7. stoletju ji je Bukhar-hudat Btdun vrnil podobo, kasneje je naročil, da so ime projektanta zapisali na plošči na vratih palače. Palača je kasneje ponovno propadla in ni je uspelo dokončati do danes. Mošeja Magoki Attari[uredi | uredi kodo] Najstarejša ohranjena mošeja v Buhari, Magoki Attari (v prevodu pomeni mošeja v jami ali globoka mošeja) se nahaja v centru mesta, v bližini kompleksa Lyabi Hauz. Pred Arabsko osvojitvijo mesta je bil tukaj prodajni trg začimb in zelišč. Precejšnjo obnovo je mošeja doživela v 12. stoletju, ko je glavna fasada dobila mojstrski arhitekturni dekor. V 16. stoletju je bila to le majhna kvadratna mošeja. Mošeja Magoki Attari sodi med tako imenovane zaprte mošeje in stoji na 6 kamnitih stebrih. Leta 1930 so pod plastmi zemlje ob južnem portalu odkrili zid iz unikatne okrasne opeke in starinske okraske iz ukrivljene majolike. Restavratorji so odkrili fasado do globine 4,5 m tako, da se sedaj lahko vidi glavno umetniško delo na mošeji. Na fasadi najdemo celoten spekter arhitekturnega dekorja - okrogle zidane glazirane opeke, ki ustvarjajo različne oblike in vzorce, druge okraske, terakota ploščice in okrasje v portalni niši. Ta mošeja iz 12. stoletja je ena izmed najimenitnejših arhitekturnih objektov v Buhari. Zgodovinar Narshahi trdi, da je je bila mošeja Mokh (luna) v antičnih časih zgrajena na mestu starejšega templja. Najverjetneje so v templju častili boga Lune, Sin-a, pokrovitelja nomadov, saj luna osvetljuje pot ponoči. Možno je, da je bil ta kult nadgrajen z izkušnjami lokalnih nomadov. Poleg tega so dvakrat letno, v prisotnosti mestnega guvernerja, organizirali sejme, kjer so prodajali lesene in glinene kipce boga Lune. Mavzolej Chashmai Ayub[uredi | uredi kodo] Chashmai Ayub se nanaša na svete stopinje ("kadamjoy"), ki so jih pustili pobožni ljudje. Po zgodovinskih pričanjih, je kultna gradnja na tem mestu obstajala že v 14. stoletju. Napis ob vhodu pove, da je bila stavba zgrajena v času vladanja Amir Timurja. Posebnost mavzoleja Chashmai Ayub je kupola v obliki stožčastega šotora, ki je sicer precej pogosta v arhitekturi Horezma v 13. - 14. stoletju. Gre za zapleteno, večkrat prenovljeno zugradbo, ki se je na koncu preoblikovala v podolgovato prizmo, okrašeno z različnimi oblikami in kupolami različnih oblik. V njeni ostri silhueti se vidi dvignjena dvojna kupola s stožčasto kaloto na cilindričnem obodu, kjer je glavni prostor z izvirsko vodo. Kupola predstavlja streho nad mavzolejem in s tem daje vtis posebne intimnosti. Celoten pogled na mavzolej daje občutek prostora za razmišljanje: "muslimani ne umrejo, le preidejo iz enega prostora skozi vrata v drug prostor". Danes ta stavba vsebuje tudi "Muzej vode" v katerem je prostor za manjšo razstavo o tem, kako so se v preteklosti oskrbovali z vodo. Legenda pravi, da je na mestu današnjega mavzoleja nekoč bila puščava. Njeni prebivalci so trpeli škodo zaradi pomanjkanja vode in molili k Bogu, da pošlje vsaj nekaj vode. V odgovor na te molitve, je Sveti Job (Ayub) pred revnimi ljudmi udaril ob tla s svojo čarobno palico. Pred začudenimi ljudmi je vzniknil izvir s kristalno čisto vodo. Še danes velja prepričanje, da je ta voda čudežna in zdravilna, zato ljudje še vedno množično romajo v mavzolej. Kompleks Poi Kalyan[uredi | uredi kodo] Kompleks Poi Kalyan pomeni "Veliki timpanon", je glavni trg v mestu in je sestavljen iz treh arhitekturnih konstrukcij: minareta Kalyan, mošeje Kalyan in Medrese Miri Arab, ki skupaj predstavljajo celoten kompleks, zgodovinsko najbolj pomemben in veličasten v Buhari. Medresa Miri Arab je eden izmed najbolj svetih islamskih izobraževalnih krajev na ozemlju bivše Sovjetske zveze. Zgrajena je bila v obdobju vladavine Shaybanidov v 16. stoletju po tem, ko je Buharo osvojil kan Ubaydulla, ki je umrl leta 1539. Izgradnjo medrese Miri Arab pripisujejo šejku Abdallakh Yamant-u, bolj znanem kot Miri Arab, duhovni mentor kana Ubaydulla. Medresa Miri Arab se nahaja nasproti mošeje Kalyan. Zasnovana je tradicionalno. Kvadratno dvorišče je obdano z dvonadstropno zgradbo, z dvema kupolastima dvoranama v levem in desnem vogalu. Glavna fasada je v centru poudarjena s portalom, ki je povezan s terasami na dveh nivojih. Fasada ima na obeh straneh majhne stebre. Dekoracijo medrese sestavljajo ukrivljeni mozaiki in pisani oblikovani okraski. V sredini oboka (gurhana) je lesen nagrobnik kana Ubaydulla. Na njegovem dnu se nahaja grob Miri Araba. Danes medresa še deluje, v njej se odvijajo razni seminarji. Petkova mošeja Kalyan velja za eno najstarejših v Srednji Aziji in je druga največja. Arheološka izkopavanja kažejo na prisotnost številnih starejših zgradb na njenem mestu. Napis na vhodu pravi, da se je gradnja stavbe začela približno v 15. stoletju in je bila končana leta 1514. Stavba zavzema površino 1 ha in ima prostora za približno 10.000 vernikov. Glavni vhod je na vzhodni strani in je okrašen z velikim portalom in izpopolnjen z mozaikom. Portal je situiran nad vhodom tako, da se skozenj pride na sprednje dvorišče mošeje. Z vsakim korakom se obiskovalcu odpira pogled na glavne stavbe v mošeji. Ob straneh se dvigata dve modri kupoli, sicer pa streho tvori skupaj 288 kupol. Mošeja Kalyan je pravokotne oblike s štirimi prostori. Fasade so pokrite z mozaiki in glazirano opeko odporno proti zmrzali. Kupola se dviga nad vse zgradbe v mestu in se meša z modrino neba. Mošeja se nahaja na isti osi kot medresa Miri Arab. Minaret Kalyan (Veliki minaret) je glavni simbol svetega dela Buhare. Iz njegovega vrha je mujezin molil zbranim muslimanskim prebivalcem mesta. Nadvlada minareta nad mestom je pomenila prevlado islama nad ljudmi, ki so živeli v Buhari. Minaret je velikanski navpični steber zgrajen iz opeke. Njegova višina je 46,5 m, zaradi slabo nosilnih tal segajo temelji v globino do 10 metrov. Premer v podnožju minareta je 9 metrov. Ta veličasten stožčasti steber dopolnjuje okrogla rotunda z okenskimi odprtinami nad vencem stalaktitov. V rotundi je 16 obokanih oken. Minaret ima 12 okrasnih trakov, vsak od njih je unikatno oblikovan. Na treh pasovih so staroveški zapisi o datumu gradnje (leto 1127) in tudi ime vlagatelja guvernerja Buhare, kana Arslana in ime arhitekta Usto Bako, čigar grob, naj bi se nahajal v enem od sosednjih blokov. Minaret Kalyan je povezan s streho mošeje Kalyan z mostovžem. Tukaj je možno vstopiti v minaret in se povzpeti v rotundo po ozkem stopnišču iz opeke, ki ima 105 stopnic. Minaret je ena redkih zgradb v mestu, ki jo Džingiskan ni porušil. Legenda pravi da, ko je Džingiskan na trgu v bližini stolpa uničeval mesto, je pogledal minaret in z glave mu je padla na tla njegova čelada. Moral se je skloniti, da jo dvigne s tal, ob tem pa je rekel: "Še nikoli se nisem priklonil pred ničemer, vendar je ta gradnja dovolj veličastna, da si zasluži moj poklon". Ulugbekova Medresa[uredi | uredi kodo] Medresa ohranja spomin na velikega astronoma Ulugbeka. Njena gradnja se je začela leta 1417, ustvarjalci pa sta bila najboljša arhitekta tistega časa, Nadjmid-din Bukhari in Ismail Isfagani. Vhod v medreso se razcepi z več hodnikov. Na enem hodniku je "darskhona" (soba za pouk), na drugem je mošeja. V drugem nadstropju je knjižnica. Fasada predstavlja arkade v dveh nadstropjih in ima dve krili. Ob straneh stojita dva velika stolpa. Stene in oboki so precej enostavno dekorirani. Medresa je zasnovana z astralnimi ornamenti, ki so bili nedvomno odraz tega, da je bil Ulugbek astronom. Enostavno asketsko življenje je vodila molitev v mošeji, predavanja v darskhani in pogovori v senčnih galerijah. Ta medresa je postala strukturni model za druge medrese v Srednji Aziji. Na vhodu je napis: "Vdihavanje znanja je sveta dolžnost vsakega muslimanskega moškega in ženske". Obstaja pa še ena izjava: "Naj veličastno Božje usmiljenje vedno sije na ljudi razsvetljene z modrostjo". Kompleks Lyabi-Hauz[uredi | uredi kodo] Lyabi-Hauz ali "obala zbiralnika vode" je eden od trgov, ki se nahajajo v središču mesta. Kompleks je bil zgrajen leta 1620 in je sestavljen iz 3 monumentalnih stavb: medrese Kukeldash (1568-1569) na severu, ki je največja v mestu in še dva druga verska objekta: Khanaka Nadir Divan Begi (do 1620) in medresa Nadir Divan Begi (1620), ki se nahajata na zahodni in vzhodni strani trga. Medresa Kukeldash je bila zgrajena v 16. stoletju, v času vladanja kana Abdullaha. To je ena od večjih medres v Buhari in ima 160 prostorov v dveh nadstropjih vzdolž oboda dvorišča. Eden izmed najbolj znanih srednje-azijskih pisateljev 20. stoletja, Sadriddin Ayni (1878-1954) je bil študent te ustanove. Tradicionalna pročelja medrese so oblikovana z majoliko. Glavna fasada bližja zbiralniku Lyabi-Hauz ima predprostor, mošejo in sobe za učenje (darskhana). Notranjost daje mističen vtis s svojimi skrivnostnimi zvezdastimi svetilkami, izdelanimi iz žgane gline. Dekoracija osrednjega portala je izvedena, ne da bi uporabili lepilo ali žeblje. Keramične ploščice so namreč običajno na fasado pribite z žebljem. Poslopje medrese daje vtis utesnjenosti, kot da se nagibajo vhod, stene in majhne sobe. Najbolj čudovit del mmedrese je dekor v dveh glavnih dvoranah mošeje in v učilnicah. Kupole nad hodniki so impresivne in vodijo od glavnih vrat do dvorišča. Khanaka (prostor za trgovanje) Nadir Divan-begi je stavba v obliki pravokotnika s kupolo ter edinstvenim podolgovatim ozkim portalom in stranskimi stebri. Glavna dvorana je pod eno kupolo, okoli pa sta še dva stranska prostora. Tukaj je tudi mihrab (polkrožna niša v steni v mošeji, ki označuje Kiblo, to je smer Kaaba v Meki), okrašen z osupljivo arhitekturo. Glavni portal je okrašen z epigrafsko slikarijo. Pročelje podpirata dva rebrasta stebra do višine zidov. Poleg glavnega sta še dva stranska portala. Zaradi svoje lokacije in dvorane s čudovito akustiko je Khanaka Nadir Divan Begi kulturno in versko središče Buhare že več stoletij. Medresa Nadir Divan Begi je bila prvotno karavanseraj. Na otvoritveni slovesnosti je kan Imamkuli (1611-1642) po nasvetu šejka Sufi-ja čestital ministru z uspešno končano gradnjo "v čast Alaha" in stavbo po nesreči imenoval medresa. Po tem je moral Nadir Divan Begi prilagoditi karavanseraj v medreso (1630), dopolnil je stavbo s teraso, portalom in stebri in tudi na novo zgradil drugo nadstropje za študentske sobe. Učilnice niso bile zgrajene. Arhitektura je posebna v svojih dobro zasnovanih razmerjih na fasadi, dekor pa preseneča z groznimi podobami živali in ptic na oboku. Danes se tukaj, predvsem za turiste, vršijo razni koncerti umetnikov iz Uzbekistana, modne revije, ki prikazujejo oblačila iz naravnih materialov proizvedenih v Uzbekistanu. Medresa Chor Minor[uredi | uredi kodo] Medresa Chor Minor je bila zgrajena leta 1807 in jo je sponzoriral bogat turški kalif Niyazkul. Arhitektura se razlikuje od tradicionalne. Stavba je dopolnjena s štirimi minareti, majhnimi oboki z modrimi kupolami in neponovljivo dekoracijo. Zato je stavba tudi dobila ime "Chor Minor," (štirje minareti). Trije so bili uporabljeni kot pomožni prostori. V četrtem minaretu so stopnice, ki vodijo do kupole dvorane v drugem nadstropju. Medresa ima dvorišče dopolnjeno z dvonadstropno teraso, stebri v poletni mošeji, bazen pokrit s kamnitimi bloki. Medresa vsebuje neverjetno zbirko starih knjig. Kompleks Bolo Hauz[uredi | uredi kodo] Bolo-Hauz je edini spomenik srednjeveške kulture v Buhari, ki je sestavljen iz rezervoarja (hauz), Petkove mošeje in minareta. Petkova mošeja Bolo-Hauz se nahaja pred vhodom v emirjevo trdnjavo Ark. Kompleks predstavlja klasično sestavo srednje-azijskih mošej: zimsko stavbo iz leta 1712, poletno teraso s tradicionalnim in bogato okrašenim stropom iz 20. stoletja in lesenimi stebri s stalaktiti. V bližini pa je tudi majhen vodni zbiralnik (hauz). Med rusko okupacijo je bil precejšen del mošeje uničen in kasneje restavriran. Vodni zbiralniki (Hauz) so najbolj priljubljeno zbirališče ljudi iz Buhare, ki je vedno trpela zaradi vročine. Zagotavljali so vodo za mesto, saj ni imelo zaradi utesnjene izgradnje razvejane mreže vodotokov. Po vodi iz zbiralnikov je bilo veliko povpraševanje. Poklic "nosač vode" je bil nekoč zelo priljubljen. Nosači so prenašali vodo v posebnih vrečah iz usnja okoli bazarjev in po gospodinjstvih. Ob mošeji je tudi miniaturni minaret zgrajen leta 1917 (graditelj Usto Shirin). Od trdnjave Ark do mošeje je dal emir položiti preproge ko je odhajal na sveto bogoslužje. Najbolj impresivna značilnost v mošeji je oblika terase, katere stebri so zrasli iz dveh debel in so okrašeni z zapletenimi stalaktiti in cvetovi ter drugim geometrijskim okrasjem. Trgovske arkade[uredi | uredi kodo] V srednjem veku je bila Buhara center trgovine, mesto so obiskovali trgovci iz Srednje Azije, Irana in Indije, Rusije in Kitajske. Trgovsko središče je vplivalo tudi na gradnjo in načrtovanje mesta. Ogromne ulice v centru so bile zasedene z bazarji, vsak je bil specializiran za določen tip izdelka. Za izboljšanje pogojev trgovanja na trgih in križišču ulic, so bile posebej zgrajene kupolaste stavbe imenovane "Toki" (ark - obok - arkade). V letih 1569-1570, kot piše kronist iz 16. stoletja, Hafizi Tanish, je bil zgrajen največji trgovski trg, Toki Zargaron. Njegovo ime pomeni "draguljarjeva kupola" in je čudovita stavba te vrste. Oboki so zelo lepi, njihove oblike popolne in ostre. Nimajo nobene dekoracije, prostor je obvladovala konstruktivna logika: masivni oboki so izstopali s svojimi ostrimi elastičnimi rebri nad tankimi prevlekami kupol in stropov. Pod kupolami Toki Sarrafon se nahajajo menjalnice denarja. Nahaja se v bližini starodavnega Toki Shahruda. Poleg menjalnic, naj bi bile tukaj tudi prodajalne različne vrste vezenih pokrival, krznena oblačila, uhani, plemenite konjske vprege in jedi. V Toki Telpak Furushon je mogoče kupiti čudovita pokrivala "Telpak Furushon": zlato vezene čepice, krznene kučme in edinstvene vrste turbanov. Tržnica ima galerije v nišah, omare in tovorna skladišča. Umetnost in obrt[uredi | uredi kodo] V 19. stoletje se v Buhari pohitri razvoj umetnosti in obrti, izdelava kovancev in nakita, tekstila, zlato vezenje, okraski, rezbarjenje in slikarstvo na les. Buhara postane središče za rokodelce, ki imajo velik vpliv na nacionalne umetnosti v vseh okoliških mestih in regijah. Proizvodnja nakita je bila vedno pomembna, saj odraža potrebo po razkazovanju bogastva in razkošja. Tradicionalni buharski nakit predstavlja: nakit za na glavo "tilla-Kosh" (nakit za neveste), obeski "mohitillo" (bibishak) in "kadjak", nakit za na prsi "zebi-gardan" in "nozi-gardan", uhani tipa "barg", "kundafsoz," halka" in druge, zapestnice okrašene z rezbarijami v stilu islimi, pasovi za aristokrate z velikimi zaponkami iz srebra in drugo. V 16. stoletju so draguljarjem dodelili ločeno območje trgovanja na osrednjem trgu, Toki Zargaron. Tradicija tkanja preprog je v Uzbekistanu zelo stara. Preproge iz volne in svile tkejo številni tkalci doma in manjših delavnicah v mestih. So vrhunske glede tehnike in umetniškega oblikovanja. Tkalke so praviloma ženske, ki skrbno ohranjajo in razvijajo tradicijo tkanja preprog. Za Buharo so značilni geometrijski vzorci, če so na preprogah ptice in cvetlice je to perzijski stil. Za barvanje bodisi svile, bodisi volne uporabljajo izključno naravne barve. Na ceno preproge vpliva število vozlov na cm2. Pri svilenih preprogah je teh 225 na cm2 in več. Zelo posebno je zlato vezenje. Vrhunec umetniškega razvoja je zlato vezenje doseglo v Buhari v sredini 19. stoletja, ko so v obrtnih trgovinah emirjeve palače obrtniki vezli razkošne obleke za guvernerja in njegovo okolico. Zlate vezenine so ponavadi delali moški. Moške obleke, turbani, čepice, široke hlače, obutev, ženske obleke, turbane "pehsnaband", šale, čevlje in škornje so vezli z zlato in srebro nitjo. Zlato vezenje, dopolnjeno s poldragimi kamni in majhnimi kovinskimi kupolami "kubba", so bili pogost okrasni element notranjosti palače, kot tudi konjske oprave. Rezbarjenje v nacionalni umetnosti Uzbekistana predstavlja bogato paleto okrasnih geometrijskih mavrskih gradenj. S širjenjem v stanovanjske objekte je bil to pomemben način okraševanja. Rezljanje lesa je pogosto uporabljen način za izdelavo tako velikih stropnih nosilcev, kot majhnih talismanov za otroke. Ta tehnika je povezana z dekoracijo konstrukcij in lokalnih arhitekturnih posebnosti. V tradicionalni arhitekturi od 19. - 20. stoletja je rezljanje lesa dekorativen element vrat, vhodnih vrat, stropnih nosilcev in stebrov na pokritih terasah. Pobratena mesta[uredi | uredi kodo] - Samarkand, Uzbekistan - Dušanbe, Tadžikistan - Khudjand, Tadžikistan - Nishapur, Iran - Santa Fe, ZDA - Rueil-Malmaison, Francija - Córdoba, Španija - Malatya, Turčija - Barisal, Bangladeš - West Kanpur, Indija - Balkh, Afganistan Pomembni Buharčani[uredi | uredi kodo] Veliko je pomembnih ljudi, ki so živeli v Buhara v preteklosti. Med njimi so: - Muhammad Al-Bukhari (810-870) - Islamski učenjak in sestavljalec Haditha (pravil korana) - Ibn Sina (980-1037) - zdravnik in enciklopedični učenjak - Bal'ami: Abolfazl Muhammad in njegov sin Abu-Ali Mohamed, dva znana vizirja [[]] Samanidskih kraljev, zgodovinarja in mecena umetnosti in literature - Abubakr Narshakhi (10. stoletje) - zgodovinar, ki je napisal Zgodovino Buhare - Sadiduddin Muhammad Aufi (1171-1242) zgodovinar, znanstvenik in pisatelj. - Hazrat Syed Jalaluddin Surkh-Posh Bukhari (ok. 595-690 AH, oziroma 1199-1291) - Baha-ud-Din Naqshband Bukhari (1318-1389) - Amir Kulal (umrl leta 1370) - Kiromi Bukhoroi - Lushan - Sadriddin Ayni (1878-1954) - Abdurauf Fitrat - Oksana Chusovitina - Sayyid Ajjal Shams al-Din Omar Opombe[uredi | uredi kodo] - Amir Timur (1336-1405) se je rodil v družini poglavarja nomadskega plemena Barlas v mestu Kesh (danes Shahrisabz), v bližini Samarkanda. Kot mladenič je dobil v boju z Mongoli hudo rano na nogi, ki je povzročila delno ohromitev leve strani. To je razlog, zakaj je bil znan kot "hromi Timur" (Timur Lame) ali "Tamurlenk". Viri[uredi | uredi kodo] - Buhara the city and the Legend, Taškent 2010, ISBN 978-9943-339-18-7 Zunanje povezave[uredi | uredi kodo] |Wikimedijina zbirka ponuja več predstavnostnega gradiva o temi: Buhara|


source: fineweb

text: Zadnji VIP večer letošnjega leta je zaznamovala čarobnost prepletanja umetnosti in podjetništva. Svojo zgodbo sta z nami delila Katja in Jure Bricman, ustanovitelja podjetja in ustvarjalca porcelana Catbriyur. Korošca, doma sta iz Prevalj, sta s svojimi unikatnimi izdelki navdušila največje poznavalce porcelana. S Catbriyur nakitom se ponašajo moderne Parižanke, iz skodelic Catbriyur pa naj bi čaj pila celo angleška kraljica.


text: Eni so bili sicer mnenja, da bi lahko bilo (še) boljše, sam pa pravim, da - bo še boljše. Napredek v slovenski gastronomiji in kulinariki je viden iz leta v leto, naši chefi nastopajo v tujini, tuji pri nas, na krožnikih najboljših slovenskih restavracij je vse več kreativnosti, regionalne sestavine doživljajo reanimacijo, tradicija ni več le v receptih babic, temveč v idejah novega vala. Najprej smo zamenjali državo, zdaj spreminjamo še kuhinjo. Nova slovenska kuhinja je postala realnost. Kuharski spektakel v Kristalni dvorani hotela in kongresnega centra Habakuk se je zgodil v Sloveniji prvič. In že prvič se je predstavilo pet mišelink, skupaj z našimi junaki. Manjkal je sicer Tomaž Kavčič, toda zato sta bila Ana Roš (Hiša Franko, Kobarid)) in Janez Bratovž (restavracija JB, Ljubljana). Iz Bergama sta prišla brata Enrico in Roberto Cerea (restavracija Da Vittorio, *** Michelinove zvezdice), iz Zagreba prišel Jeffrey Vella (hotel Esplanade, restavracija Zinfandel), z Ischie na italijanskem jugu pa Nino Di Costanzo in Antonino Maresca (Terme Manzi, restavracija Il Mosaico, ** Michelinovi zvezdici). Podobne kuharske delavnice in predstavitve so stalnica na kulinaričnih sejmih, festivalih, prireditvah po celem svetu. Namenjene niso le profesionalcem, temveč so jih veseli tudi ljubiteljski kuharji. Dobrojedstvo je vedno večji trend! S petimi Michelinovimi zvezdicami in dvema slovenskima kuharskima zvezdnikoma v Mariboru je bil prebit tudi tovrsten (slado)led pri nas. Zato je jasno, da bo vsak prihodnji spektakel boljši, večji, bolj odmeven, še boljše organiziran. JB je še dva dneva pred spektaklom iskal povezovalca, Ana je pri pripravi sladoleda iz rdeče pese v Habakukovi kuhinji zaman iskala paco jet, gledalci v dvorani so si želeli projekcijo na velikem platnu (namesto odseva v ogledalu), kdor zna italijansko, je slišal več... Toda vse to so malenkosti v primerjavi z novimi znanji in spoznanji, ki smo jih slišali in videli: nove tehnike, stare (pozabljene) sestavine, organizacija dela, dizajniranje krožnika, sodobni trendi. Predvsem trendi! O kreši (Koppert Cress) berite v Mimojede!! Sladoledi (sorbeti, granite) niso več domena le slaščičarjev. Najboljši kosi mesa niso več iz fileja, temveč iz kosov, ki so šli doslej v pasje klobase. Kuhanje za današnjo večerjo se je začelo predvčerajšnjim. Za vrhunsko jed je potrebnih vsaj pet kuharjev. Vrhunske sestavine se ne vozijo z letalom, saj so z domačega vrta in iz sosedovega hleva. Zelišča razkrivajo kuharjev značaj. Molekularna kuhinja je preteklost, ostali pa so nekateri njeni postopki. Sodobna kuhinja je high tec. Čeprav je najboljše tisto, kar je najbolj preprosto. Tri mišelinke za brancina, ki se je dvanajst minut kuhal le v sopari. Gost trikrat obrne peščeno uro in se odloči, koliko vejic rožmarina želi v sopari in koliko kapljic olivnega olja na ribi, kuhar pa mu medtem pripoveduje zgodbe... Čeprav je najboljše tisto, kar sicer sploh ne bi jedli. Več kot pet sončkov za pujsove uhlje, tako dolgo kuhane in tako močno stisnjene, da iz njih nastane slastna "panceta", ki jo JB nadgradi s svežino z ljubljanske tržnice. Čeprav je najboljše tisto, kar so že naši stari jedli. Le da je Ana Roš goveji jezik posoškega pašnega goveda kuhala dva dni v vakuumu in vodni kopeli na točno 61 stopinjah. Komaj čakam nadaljevanje! P.S. Kateri je bil letnik stoletja, 83 ali 71? Dolgoletni enolog in direktor Ptujske kleti Jani Gönc priporoča letnik 1971. "Zato, ker je bil tako reven, da normalne trgatve skoraj ni bilo." Sauvignon, 1971, poln spominov iz tistih časov, je še vedno tako mladosten, da ga izdajajo sovinjonova kosmulja, mah, zelena podrast. Renski rizling, 1983, z močno cvetico, kerozinskimi aromami, iz na trsu posušenega grozdja z vonjem suhega sadja, pa tako živahen, da je še zdaj v ustih.


text: Ob robu srednjeveškega jedra so l. 1888, v čast štirideseti obletnici vladanja cesarja Franca Jožefa I., sklenili postavili nov, Jubilejni most. Pobudo za gradnjo je dal župan Hribar, ki je potreboval nov prometni obroč okoli srednjeveškega jedra mesta. Most je del obroča po zamisli arhitekta Maksa Fabianija. Bregova premošča en sam betonski lok, dekoriran z ograjami in zaključki konstrukcij. Slovesno odprt most (1901) so dokončali l. 1907. Odprli so tudi novo cesto, ki je bila trasirana do Železniške postaje. Betonsko konstrukcijo, ki je bila za tedanji čas zelo inovativna, so načrtovali na Dunaju. Pod vplivom modne secesije in arhitekta Jurija Zaninoviča so lok mostu in njegove ograje okrasili z rastlinskimi dekoracijami in tedaj modnimi napisi Viribus unitis. Bronaste kandelabre so odlili na Dunaju in jim dodali steklene krogle. Štiri vogale mostu krasijo iz bakrene pločevine kovani zmaji, simboli, povzeti iz ljubljanskega grba. Izdelali so jih v dunajski tovarni dekorativnih predmetov A. M. Beschorner. Prvi železobetonski most v tem delu Evrope je tehnična inovacija svojega časa, izbrana inženirska arhitektura in značilna secesijska gradnja. Most so okrasili s spominskima ploščama z nemškim in slovenskim napisom. Nemška je po prevratu l. 1918 izginila. Most so s penobetonom prenovili v letih 1983-1984.


text: Giovanni Boccaccio Vsebina Življenje[uredi | uredi kodo] Kraj rojstva in imena staršev niso povsem jasna. Nekateri zgodovinarji trdijo, da je bil Giovanni sin florentinskega trgovca, njegova mati pa naj bi bila Parižanka, kjer naj bi se Boccaccio tudi rodil. Po drugih virih naj bi se rodil v Firencah in tudi odraščal v Toskani. V Neaplju je študiral pravo, kjer se je zaljubil v nezakonsko hčer neapeljskega kralja Marijo d'Aquino. Tudi njemu ljubezen ni bila usojena. Bil je prijatelj italijanskega pesnika in humanista Petrarce. Zgodnje življenje[uredi | uredi kodo] Boccaccio je odraščal v Firencah. Njegov oče je delal za Compagnia dei Bardi in se v 20. letih 14. stoletja poročil z Margherito del Mardoli. Osnovno izobrazbo si je pridobil pri Giovanniju Mazzuoliju, ki mu je predstavil tudi dela Danteja Alighierija. Leta 1326 se je skupaj z družino preselil v Neapelj. Oče, ki je upal da se bo Giovanni učil trgovstva, mu je kasneje dovolil da je šel študirat pravo. Leta 1338 se je Giovanni zaljubil v Mario d'Aquino, domnevno nezakonsko (poročeno) hčer neapeljskega kralja Roberta. Njo je kasneje uporabil kot svojo muzo in jo je v svojih delih poimenoval »Fiammetto«. Prva takih pesnitev je Il Filostrato, sledila ji je Teseida itd. Ljubezensko razmereje s Fiammentto se je leta 1339 skrhalo, ker se je moral Boccaccio vrniti k očetu v Firence. Tu se je ustalil in potoval je le še priložnostno. Kasnejše življenje[uredi | uredi kodo] Leta 1348 mu je umrl oče in mu v skrb prepustil mlajšega brata Jacopa. V Firencah je razsajala kuga, Boccaccio je začel pisati svoje najbolj znano delo Dekameron. V letu 1350 se je v Firencah prvič srečal s Petrarcom, s katerim se kasneje spoprijateljita. Giovanni je bil oče treh nezakonskih otrok: Mria, Giulia in Violante (o njih ni podatkov). Po obisku kartuzijana G. Cianija se je obrnil od posvetnega življenja k veri. Kasneje je začel v cerkvi San Stefano razlagati Dantejevo Božansko komedijo. Umrl je po bolezni, v Certaldu, kamor se je v zadnjih letih življenja preselil. Tam je tudi pokopan. Dela[uredi | uredi kodo] Zasluge v književnosti[uredi | uredi kodo] Boccaccio je utemeljitelj novele. Čeprav so zbirke novel obstajale že pred njim, je prav on utrdil njihov smisel in pomen. Novela je šele v renesansi postala oznaka za književno zvrst, prepoznavna po krajših in srednje dolgih zgodbah, ki vsebujejo en sam dogodek s kratkim zapletom in nepričakovanim razpletom oz. koncem. Po navadi je v njej en glavni junak ali pa je zgodba zgrajena okoli nekega predmeta. Med bolje poznanimi je njegova Novela o Sokolu, ki velja za prepoznavno Boccaccijevo novelo. Zunanje povezave[uredi | uredi kodo]


text: Združenje teniških profesionalcev Združenje teniških profesionalcev (angleško Association of Tennis Professionals, kratica ATP) je bilo ustanovljeno leta 1972 z namenom da zaščiti interese moških poklicnih teniških igralcev. Od leta 1990 do januarja 2009 se je turneja v organizaciji Združenja ATP imenovala "ATP Turneja" sedaj pa je preimenovana v "ATP Svetovna turneja". Vsebina ATP Turneja (trenutno)[uredi | uredi kodo] ATP Turneja je razdeljena na več težavnostnih kategorij glede na število osvojenih točk in denarni sklad: Serija ATP Masters, ATP Mednarodna Zlata Serija, ATP Mednarodna Serija in ATP Serija Challenger. Pod okrilje Združenja Turneje ATP pa spadata tudi Svetovno ekipno prvenstvo, ki se vsako leto meseca maja igra v Düsseldorfu, in turneja veteranov Turneja šampionov. 8 najboljših igralcev posamično in 4 pari v dvojicah, ki zberejo največ točk v (koledarskem letu) na koncu leta igrajo na prestižnem turnirju z bogatimi denarnimi nagradami za Teniški Pokal Masters, ki ga ATP vodi skupaj z ITF mednarodno teniško zvezo. Pod ITF spadajo tudi en teden trajajoči turnirji Serije Futures, ki pa tudi štejejo za ATP lestvico Entry. Tudi turnirji za Grand Slam sodijo pod okrilje ITF vendar pa štejejo za točke lestvice ATP. Tabela točkovanja: |Kategorija||številka||Denarni sklad (USD)||št. točk za zmagovalca||Zveza| |Grand Slam||4||6,784,000 do 19,000,000||1,000||ITF| |Teniški Pokal Masters||1||4,450,000||550-750||ATP & ITF| |Serija ATP Masters||9||2,450,000 do 3,450,000||500||ATP| |ATP Mednarodna Zlata Serija||9||755,000 do 1,426,250||250 to 300||ATP| |ATP Mednarodna Serija||43||416,000 do 1,000,000||175 to 250||ATP| |ATP Serija Challenger||115||25,000 do 150,000||50 to 100||ATP| |Serija Futures||420||10,000 in 15,000||12 to 24||ITF| Spremembe v letu 2009[uredi | uredi kodo] Leta 2009 se na ATP turneji obetajo velike spremembe. Turnirji za (Serija ATP Masters, ATP Mednarodna Zlata Serija, ATP Mednarodna Serija) se bodo prekategorizirali oz. in preimenovali v turnirje za " Serija 1000, Serija 500, Serija 250 ", kot je bilo objavljeno na Teniškem Pokalu Masters v letu 2007. Serija 1000 bo vključevala Indian Wells, Miami, Rim, Madrid, Toronto/Montreal, Cincinnati, Šanghaj, Pariz in na koncu leta še turnir Tenis Masters Finale v Londonu, na katerega se uvrsti Top 8 igralcev posamično in 4 pari v dvojicah. Hamburg je bil zamenjan z peščenim igriščem v Madridu, ki bo kombiniran tako za moške in ženske igralke. Od leta 2011, bosta Rim in Cincinnati turnir gostila izmenično. V primeru da bodo najboljši igralci neupravičeno izpuščali turnirje serije 1000, bodo sankcionirani, razen v primeru poškodb. Načrt da izločijo Monte Carlo iz serije 1000 je naletel na oster protest tako igralcev kot organizatorjev turnirja. Hamburg in Monte Carlo sta vložila tožbo proti ATP-ju in odločeno je bilo da bo Monte Carlo del serije 1000, z večjim nagradnim skladom in 1000 točkami, ampak ne bo več obvezen za najboljše igralce. Hamburg v tej tožbi ni pogodil z ATP-jem. Svetovna lestvica[uredi | uredi kodo] ATP tedensko objavlja lestvico oz. točkovanje profesionalnih igralcev, takoimenovana ATP lestvica Entry, ki deluje 52 tednov na leto. Lestvica Entry se uporablja za kvalifikacije na vse turnirje tako za enice kot dvojice in določa nosilce. Ta lestvica se gleda glede na osvojeno število točk v zadnjih 52 tednih, z izjemo Teniškega Pokala Masters. Igralec, ki ima na koncu sezone največ točk je na koncu leta številka ena svetovnega tenisa. - Št.tednov na 1.mestu ([3. februar 2011) Vodstvo ATP[uredi | uredi kodo] - predsednik & izvršni direktor:Etienne de Villiers - izvršnik direktor odbora za obe Amerik:Mark Young - izvršnik direktor odbora za Evropo:Andy Anson, Brad Drewett


text: Rdeče morje Rdeče morje (arabsko البحر الأحمر Baḥr al-Aḥmar, al-Baḥru l-’Aḥmar; hebrejsko ים סוף Yam Suf; Tigrigna ቀይሕ ባሕሪ QeyH baHri) je zaliv Indijskega oceana, ki leži med Afriko in Azijo. Povezava z oceanom je na jugu preko ožine Bab-el-Mandeb in Adenskega zaliva. Na severu je Sinajski polotok, Akvabaški zaliv in Sueški zaliv (ki vodi do Sueškega kanala). Morje je dolgo približno 1900 km in na najširšem delu široko čez 300 km. Globina na najglobjem delu dosega 2.500 metrov, medtem ko je povprečna globina 500 m. Morje zavzema površino 438.000 do 450.000 km2. Rdeče morje je najbolj severno tropsko morje. Zunanje povezave[uredi | uredi kodo] |Poglejte si besedo rdeče morje v Wikislovarju, prostem slovarju.|


text: Za vas smo pripravili številne ugodne pakete. Prepričani smo, da boste našli tudi tistega, ki je pisan na kožo prav vam. Tudi letos vam naj smučišče in naj terme ponujata prav posebno akcijo v zimski sezoni... Posebna ponudba za družine ob nakupu smučarskih vozovnic. En otrok smuča brezplačno. Prijavite se na elektronske novice in sprejemajte nove ponudbe na email. Vpišite email: Hotel poleti ponuja obilico možnosti za rekreacijo in uživanje. V okolici hotela so označene sprehajalne in kolesarske poti, tu so na razpolago plavalni bazen, teniška igrišča, fitnes, saune, zunanja igrišča...Idealno mesto za uživanje


text: Novi Atomicovi tekmovalni smučarski čevlji Redster WC 130 so namenjeni najboljšim rekreativcem, ki iščejo čevlje z možnostjo prilagajanja lastnim potrebam in znanju. S svojim dodatno ojačanim in 95 mm širokim zadnjim delom, ki ga tvori karbonska hrbtenica (carbon Spine) omogočajo dosego neverjetnih hitrosti, natančno karvanje in izjemen prenos teže. Ti smučarski čevlji imajo namestljivo manšeto in možnost izbire treh različnih trdot upogiba, s čimer se čevelj prilagaja različnim terenom, smučarskemu slogu in željam posameznika. Redster WC 130 so odlična izbira za vrhunske smučarje, ki ne želijo tako močnega upogiba. več


text: NOVICA Italijanski premier Enrico Letta pozdravil prizadevanja slovenske vlade za izhod iz krize: "Napore Slovenije bi morala priznati tudi Evropa" Predsednica vlade mag. Alenka Bratušek se je na današnji novinarski konferenci po srečanju z italijanskim kolegom Enricom Letto italijanskemu gostu zahvalila za obisk in udeležbo na letošnjem Blejskem strateškem forumu, kar je še en pokazatelj nadaljnje krepitve prijateljskih odnosov med sosednjima državama. Napovedala je, da bosta s predsednikom vlade Letto nadaljevala pogovore že 12. septembra v Benetkah, ko se jima bo pridružil tudi hrvaški kolega Zoran Milanović. Italijanski premier pa je v izjavi za medije podprl pogum slovenske vlade na poti reform. "Italija bo stala Sloveniji ob strani na njeni poti prizadevanj," je še povedal visoki gost in poudaril, da Italija verjame tudi v moč pobude trilaterale treh sosednjih jadranskih držav, ki imajo mnogo skupnih interesov. Sogovornika sta na današnjih pogovorih ob robu Blejskega strateškega foruma odprla veliko skupnih tem. Med drugim sta govorila tudi o plinskem terminalu v Žavljah in se dogovorila, da v kratkem času preverita morebitno rešitev tudi pristojna ministra obeh držav, ki se bosta prav tako srečala v kratkem. Italijanski kolega je v zvezi s tem prisluhnil vsem razlogom slovenske strani. Premierka ter italijanski gost sta poudarila tudi pomen uravnoteženja javnih financ v obeh državah, del pogovorov pa sta namenila tudi velikemu zanimanju Italije za sodelovanje pri slovenski privatizaciji. Italijanski predsednik vlade je na novinarski konferenci pohvalil prizadevanja slovenske vlade za izhod iz krize in dejal, da bi jih morala priznati tudi Evropa, ter poudaril, da je po junijskem srečanju z Bratuškovo v Rimu v pripravi že kar nekaj konkretnih ukrepov, s katerimi bi dosegli večjo pozornost italijanskih podjetij v slovenskem projektu privatizacije. Premier Letta je izrazil tudi prepričanje, da bodo italijanska podjetja z veseljem sodelovala pri tem in da bo proces v obojestransko korist. Slovenska premierka je povedala, da slovenska vlada za privatizacijo slovenskih podjetij pripravlja zelo natančen časovni načrt za vsako posamezno podjetje, ki bo pripravljen predvidoma do konca septembra, dodala pa je tudi, da bodo vsi postopki potekali zelo pregledno. Premier in premierka sta na pogovorih govorila tudi o krizi v Siriji, pri čemer sta se zavzela za iskanje skupne politične rešitve in čimprejšnjo organizacijo mirovne konference v Ženevi. Predsednica vlade je dejala, da upa, da bo mednarodna skupnost čim prej našla rešitev za krizo v Siriji ter da bo tudi EU oblikovala enotno stališče do nje.


text: Tag Archives: stare igre Predšolskemu otroku je treba pustiti, da se igra, kolikor dolgo želi. Ne silimo ga, da igro čimprej zaključi. Igre so faza celotnega, popolnega otrokovega razvoja, ki se staplja in prepleta z vsako otrokovo aktivnostjo. Igre zdravega otroka je podobna zadovoljenemu in veselemu raziskovanju. Funkcije vsega želi preizkusiti v vseh možnostih. Otroka vodi neka notranja sila, ki ga žene do skrajne meje preizkušanja funkcije do trenutka, ko se vklopi v neko višjo obliko aktivnosti. Pri skupnih igrah in dejavnostih otrok in odraslih ni najpomembnejši cilj, temveč vzdušje, klima, v kateri potekajo igre. Odrasli morajo slediti otrokovam igram in prepoznati vsebine igre. Le na ta način bo odrasli začutil otrokovo počutje in notranje doživljanje, prepoznaval stiske, zadrege in neustrezne vedenjske vzorce.


text: Nakupujte tehnologijo, ki jo potrebujete, v trgovini Microsoft Store. Novi Windows je tu. Več zabave, učinkovitejše delo Nadgradite na Internet Explorer, izboljšan z Bingom in MSN-jem. Brezplačen prenos. Delajte tako, kot želite. Ustvarjajte na poti. Kupite Office 365. Preskusite najnovejšo izdajo programske opreme Microsoft Dynamics CRM. Preskusite nove funkcije strežnika Windows Server 2012 R2. Prenesite preskusno različico.


text: Ostrolistni javor |Ostrolistni javor| Listje ostrolistnega javora |Znanstvena klasifikacija| |Acer platanoides L. Razširjenost Opis[uredi | uredi kodo] Ostrolistni javor zraste do 25 metrov visoko in je na videz malo podoben belemu javorju, vendar se od njega loči po nekoliko manjši rasti, lubju, ki je pri ostrolistnem javorju drobno in plitvo mrežasto razpokano in se ne lupi ter po listih, ki so enakomerno zeleni po obeh straneh. Zajede med listnimi krpami so pri ostrolistnem javorju so plitve in razprte, listi pa so na veje nameščeni na rdečkastih pecljih, ki na pretrganih mestih izločajo mleček. Listi v dolžino dosežejo med 7 in 14 cm, v širino pa med 8 in 20 cm in se v jeseni obarvajo živo rdeče. Deblo je ravno in lahko doseže do 1,5 metra v premeru. To drevo ne doseže visoke starosti, saj so najstarejši primerki stari le okoli 250 let.[1][2][3] Cvetovi so združeni v grozdasta socvetja, drevo pa je žužkocvetka. Oplojeni cvetovi se razvijejo v 3-5 centimetrov dolge krilate plodove rumeno-zelene barve, kot med krilcema posameznih plodov pa je 180°. Krilca na bazi niso zožena, zrela pa jadrajo po zraku in jih raznaša veter. Razširjenost in uporabnost[uredi | uredi kodo] Ostrolistni javor je razširjen od Pirenejevna zahodu pa vse do Urala in Kavkaza na vzhodu. Na severu sega področje razširjenosti do severne Skandinavije, na jugu pa do Grčije in srednje Italije južnih obal Črnega morja. Najbolje uspeva na rodovitnih in svežih tleh in je med vsemi vrstami evropskih javorov najbolj zahteven. Razmnožuje se s semeni. Reference[uredi | uredi kodo] Zunanje povezave[uredi | uredi kodo] |Wikimedijina zbirka ponuja več predstavnostnega gradiva o temi: Ostrolistni javor| |Wikivrste vsebujejo še več podatkov o temi: Ostrolistnati javor| Viri[uredi | uredi kodo] - Lanzara, Paola; Pizetti, Mariella: Drevesa; MK 1984


text: |Lastnosti |Garancija ||24 mesecev |LCD prikazovalnik ||Da |Napajanje ||3 V baterija (CR2016) - priložena |Standardi ||Oznaka CE, izdelek št. 30004 UV merilnik Davita SunCounter je naprava, ki vas z opozorilnim zvočnim alarmom opozori, da zaradi predolge izpostavljenosti soncu obstaja nevarnost sončnih opeklin. Z UV merilnikom si zagotovite varno sončenje. Krema za sončenje ni dovolj, potrebno se je tudi pravočasno umakniti v senco. Gre za pametno napravo, ki z visokokakovostnim UV senzorjem meri stopnjo UV žarčenja, v izračunu izpostavljenosti pa upošteva tudi vaš tip kože ter faktor kreme za sončenje, s katero ste namazani. Ko naprava presodi, da ste na soncu že predolgo, vas na to opozori z zvočnim alarmom. Na ta način precej zmanjšate možnost sončnih opeklin ter tveganje za prezgodno staranje kože in možnost kožnega raka. UV merilnik je zelo priporočljiv za vse družine z otroci, saj so otroci še posebej izpostavljeni nevarnosti sončnih opeklin. Naprava je majhna in priročna, priložen pa je tudi trak za okoli vratu, na katerega lahko UV merilnik obesite. Na ta način je UV detektor soncu izpostavljen v enaki meri kot vi in so beleženja UV sevanja še bolj zanesljiva. Kako UV merilnik deluje? UV merilnik najprej izmeri stopnjo UV sevanja. Nato vnesete višino faktorja zaščite kreme za sončenje, če ste z njo namazani, nato pa še svoj tip kože. Na podlagi vseh teh informacij bo UV detektor izračunal varen čas sončenja ter začel odštevati čas. Ko bo čas pretekel, vas bo na to opozoril z alarmom. Za varno sončenje je kombinacija dobre zaščitne kreme ter UV merilnika nepogrešljiva. Ob tem da merilnik meri stopnjo UVA in UVB sevanja, pa ima vgrajen tudi termometer, tako da boste na zaslonu lahko kadarkoli preverili trenutno temperaturo zraka. Krema za sončenje in odličen UV merilnik sta popolna kombinacija Zdi se, da vsako leto znova ugotovimo, da je zgolj dobra krema za sončenje preslaba zaščita, saj se je kljub kremi treba pravočasno umakniti v senco. Še tako dobra zaščita za sončenje namreč ne odbija UV žarkov v popolnosti, ampak nam zgolj omogoči daljše varno sončenje. UV merilnik pa vse skupaj nadgradi, saj nam na podlagi faktorja vaše kreme, vašega tipa kože in indeksa UV sevanja izračuna čas varnega sončenja. UV merilnik je torej tisti delček, ki ga vsako poletje pogrešate - tisti delček sestavljanke, ki vam pove kdaj je sončenja dovolj in kdaj bo koža pordela, namesto porjavela. V kolikor za UV merilec Davita SunCounter ustrezno skrbite, naprava omogoča zanesljivo oceno UV indeksa ter pravilno izračuna čas varnega sončenja. Kljub temu pa ni mogoče v celoti izključiti nevarnosti nastanka opeklin ter kožnih bolezni zaradi izpostavljanja UV sevanje. Zaradi tega proizvajalec ne sprejema odgovornosti za poškodbe, ki bi jih UV sevanje utegnilo povzročiti.


text: Moji ogledani hoteli Holiday Inn Express, Chester Racecourse The Racecource, New Crane Street, Chester, CH1 2LY (Prikaži zemljevid) V tem hotelu je bila zadnja rezervacija opravljena 9. mar ob 23:46 iz Velike Britanije. Zakaj Booking.com? Zakaj Booking.com? Nizke cene Brez stroškov rezervacije • Prihranite denar! • Zajamčena najnižja cena 433.261 nastanitev po vsem svetu Vključuje 116.390 počitniških nastanitev Upravljajte s svojimi rezervacijami Nepristranski komentarji 26.040.000 komentarjev dejanskih gostov Prebirajte v svojem jeziku Spletna stran in pomoč uporabnikom v slovenščini in 41 drugih jezikih Varen postopek rezervacije Ko pri nas opravite rezervacijo, so vaši podatki zaščiteni z varno povezavo. Na prostem terasa Hrana in pijača bar Internet Brezplačno! Brezžična povezava je na voljo v celotnem hotelu brezplačno. Parkiranje Brezplačno! Brezplačno privatno parkirišče je na voljo pri hotelu (rezervacija ni potrebna). Storitve avtomat za prodajo pijač, avtomat za prodajo prigrizkov, 24-urna recepcija, hitra prijava / odjava, shramba za prtljago, bankomat, pralnica perila, kemična čistilnica, prostori za sestanke in pogostitve, poslovni center, faks / fotokopiranje Splošno časopisi, sef, sobe za nekadilce, prilagojeno invalidnim gostom, dvigalo, ogrevanje, prepovedano kajenje v vseh prostorih Govorjeni jeziki španščini , angleščini Prijava od 14:00 do 24:00 Odjava do 11:00 Odpoved / The Mill Hotel and Spa is located alongside the Shropshire Union Canal, 5 minutes’ walk from Chester Station. It offers 5 eateries, free parking and a leisure centre with a pool. V tem hotelu je bila nazadnje opravljena rezervacija pred 14 min Ocena 1357 mnenj gostov Zelo dobro - 8,5/10 This independent family-owned hotel provides a peaceful location just outside Chester's historic centre, yet only a 10-minute walk away from the city centre’s amenities and attractions. V tem hotelu je bila nazadnje opravljena rezervacija danes ob 20:55 Ocena 476 mnenj gostov Zelo dobro - 8,4/10 Ideally located on Chester’s ancient city wall and overlooking the river, Recorder House Chester offers bed and breakfast accommodation, en suite guestrooms and free Wi-Fi throughout. V tem hotelu je bila nazadnje opravljena rezervacija danes ob 22:24 Ocena 11 mnenj gostov Odlično - 9,4/10 Located on the edge of historic Chester, the Holiday Inn Chester South is just off the A55 road, beside Chester Business Park. V tem hotelu je bila nazadnje opravljena rezervacija danes ob 18:41 Ocena 294 mnenj gostov Zelo dobro - 8/10 Pogajali smo se s tisoči nastanitvami, da bi dobili njihove najboljše ponudbe. Tem ponudbam pravimo Skrite ponudbe, imajo pa omejen čas trajanja. Te ponudbe so vam na voljo brezplačno, če se naročite na naše e-novice. Izberete lahko tudi najljubše destinacije in prejemali boste ponudbe po meri. Naročite se tako, da vnesete vaš elektronski naslov, in poslali vam bomo povezavo do Iskalnika ponudb. Ne skrbite. Vaš elektronski naslov je pri nas na varnem. Vaših osebnih podatkov nikoli ne bomo delili z nikomer, kadar koli pa se lahko tudi odjavite.


text: Zgodba čokolade Gorenjka se je začela leta 1922, ko je v Lescah vrata odprla prva tovarna čokolade pri nas. Letna proizvodnja je dosegala 52 ton čokoladnih izdelkov, kar je bilo za tiste čase izjemno veliko. Za primerjavo: danes toliko, kot so v tistem času proizvedli v enem letu, proizvedejo v desetih dneh. Izdelki so bili sprva omejeni na mlečno čokolado in ročno izdelane izdelke. Gorenjka, ki je to ime dobila leta 1958, je skozi zgodovino že večkrat zamenjala svojo preobleko. Letos, ob 90. obletnici, so pri Gorenjki ponovno pripravili tudi "retro" izdajo svojih embalaž, na katerih osrednjo vlogo igra punčka v narodni noši avtorja Mikija Mustra. Punčka se sicer pojavlja tudi na ostalih njihovih izdelkih in bo ob popolni prenovi embalaž jeseni spet prisotna na večini Gorenjkinih izdelkov. Dejavnosti s številnimi presenečenji se bodo nadaljevale še vse do konca leta, med njimi bo tudi potujoča razstava o zgodovini Gorenjke. Ali ste vedeli? • Če bi letno količino (Gorenjkine) čokolade v obliki 100-gramskih tablic zložili eno za drugo, bi kača dosegla dolžino 3.330 kilometrov, kar je polovica Kitajskega zidu. Dodatnih 1.000 kilometrov bi dodale letno proizvedene mini roladice in rezine. • Slovenci letno pojemo 5.500 ton čokoladnih tablic – brez drugih čokoladnih izdelkov. Povprečna poraba čokoladnih izdelkov na prebivalca letno znaša 2,75 kilograma, kar nas v svetovnem merilu uvršča med srednje velike porabnike. • Največji porabniki čokolade v Evropi so Švicarji – pojejo skoraj 10 kg letno na prebivalca, Avstrijci in Irci približno 9 kg, Nemci in Norvežani pa nekaj manj kot 8 kg letno na prebivalca. • Slovenci imamo najraje čokolade s celimi lešniki, radi imamo tudi riževe, mlečne in zadnja leta tudi čokolade z več kakava. Poleg klasike najbolj prodajanih lešnikovih čokolad so potrošniki dobro sprejeli temne čokolade Mistica, ki vsebujejo najrazličnejše harmonične kombinacije kakava in sadja. • Danielu Petru, pionirju čokoladne industrije, je uspelo izdelati mlečno čokolado z uporabo kondenziranega mleka, in to po osmih letih neuspešnih poskusov. • Čeprav se čokolado pogosto ozmerja s sovražnico diet, je nova raziskava pokazala, da so ljudje, ki nekajkrat na teden uživajo čokolado, vitkejši od tistih, ki si jo redkeje privoščijo. Več preberite tukaj. Kako je nastajala "gorenjka velikanka", si oglejte v spodnjem videu:


text: Šenčur, 26. 4. 2012Jelovica vsako leto povečuje prisotnost na italijanskem trgu, kamor izvozi visoko kakovostne lesene objekte, zgrajene v nizkoenergijskem standardu KlimaHaus. V letu 2012 so podpisali nove pogodbe za individualne hiše, na Južnem Tirolskem pa v februarju izvedli zahtevno nadgradnjo hotelskega kompleksa v montažni leseni gradnji. Jelovica z rastjo izvoza hiš in večjih objektov Jelovica svoj izvoz v sosednjo Italijo povečuje predvsem na področju sodobnih in energijsko varčnih hiš in večjih objektov . Družba je zaupanje kupcev, poleg kakovostnih materialov, dobila predvsem zaradi strokovnega znanja zaposlenih pri konstruiranju in izdelavi kompleksnih projektov in dobre odzivnosti. V zadnjih letih povečujejo prodajo individualnih hiš po vsej Italiji, pa tudi gradnjo lesenih večstanovanjskih objektov in nadgradenj. Obnova objekta v le nekaj mesecih V Jelovici so v prvih mesecih 2012 na Južnem Tirolskem zaključili zahteven projekt, kjer so izvedli nadgradnjo hotela ob jezeru Molveno. Investitor je namreč želel povečati svoje hotelske kapacitete in obnoviti celoten kompleks v energijsko varčnega. Nadgradnja hotela je bila tokrat, zaradi arhitekturnih in konstrukcijskih specifik ter zahtev certifikata KlimaHaus, tehnološko bolj zahtevna. Pri izdelavi je bil pomemben tudi časovni okvir, saj je investitor s prenovo začel 1.1. 2012, pet mesecev kasneje pa že sprejema prve prve goste v prenovljenem kompleksu. Certifikat KlimaHaus Istemu italijanskemu investitorju je Jelovica pred leti dobavila leseno energijsko varčno hišo, za katero je bil opravljen certifikat KlimaHaus . Gre za certifikat energijske varčnosti, ki je v Italiji priznan nizkoenergijski standard za novogradnje in sanacije obstoječih stavb . Povezuje namreč energijsko varčnost, udobje bivanja in trajnostno gradnjo z uporabo obnovljivih virov energije, premišljenim načrtovanjem in uporabo okoljsko ustrezne tehnike. Jelovica v letu 2012 uspešno povečuje svojo prisotnost na tujih trgih, predvsem v Italiji, Švici, Nemčiji, kjer deluje prek dobro razvejane partnerske mreže. Njihova široka paleta visokokakovostnih produktov, za katere imajo potrebne mednarodne certifikate, predvsem pa izkušnje, znanje in zanesljivost, so vse bolj prepoznani tudi pri kupcih v tujini. Objave v medijihwww.mojdom.dnevnik.si - spletna objava >>>


text: ROD GROSAR (GROSSER) PO NONI MARJUTI Mateju Grosser in Mariji Podgornik iz Deskel (pri Gorici) se je rodil Mihael Grosser, ki se je 16.05.1825 poročil z Agato Bizjak v Deskle 59. Rodili so se jim otroci: sin Valentin * 18. 02.1826 (drugi dan po porodu je umrl), Katarina * 21.10.1827, Anton * 05. 08. 1832 in Jožef * 08.01.1835, ki je podedoval hišo po materi v Desklah. Jožef Grosser * 07. 02. 1855, poročen s Katarino Gorjanc * 27.03.1883 + 29.11.1888, hčerjo Mihaela Gorjanca in Ane Podberšič, Deskle 74. Rodilo se jima je deset otrok: Valentin * 14.02.1856 Luka * 14.10.1857 (pranono Vojka Grosserja – Grosarja, očeta znanih šahistov Aljoše * 23.11.1967 in Kiti * 24.02.1976 Frančišek * 29.01.1886 (takoj umrl) Katarina * 05.04.1861 Anton * 08.06.1864 Terezija * 01.10.1867 Janez * 26.01.1870 (takoj umrl) Avgust * 28.06.1871 + 1872 Marija * 13.08.1874 Janez * 24.01.1877 Valetin Grosser * 14. 02. 1856, se je 27.02.1889 poročil z Justino Gašparin, * 30.09.1864. Rodili so se jima otroci; Jožef * 18.04.1890 Julija * 21.05.1892 – por. 15.11.1912 Lovrenc * 24.08.1894 + 30.08.1894 Just * 25.03.1894 por. 28.06.1924 Marija * 29.01.1898 + 07.09.1906 Katarina * 16.12.1899 Rozina * 06.12.1901 Janez * 21.01.1904 + 02.10.1905 Antonija * 01.09.1906, por. 09.09.1929 Ciril* 11.08.1908, por. 25.10.1931 Mihael Grosar iz Deskel se je 16.05.1825 poročil z Anato Bizjak v Deskle št. 59. Njegov tretji otrok, sin Anton je bil mlinarski delavcec, ki je delal pri Lenassiju v Solkanu. Mihael je v Solkanu kupil hišo, kakor je razvidno iz zemljiškoknjižnega vložka, po katerem je prešla lastninska pravica nad hišo 11. junija 1887 na sina Antona (Grosser) in nadalje na njegove potomce. Anton Grossar * 05.08.1832 + 31.07.1884 je bil poročen s Terezijo Marinič * 22.11.1844 + 03.11.1907, hčerko Luka Mariniča in Ursule, Solkan 18. Imela sta pet otrok: Marija Grosser (Grosar) * 31.05.1871 + 11.4.1933 Katarina * 30.10.1873 – ni podatkov, poročena Podberšič (preimenovana v Italiji Piemonti) Anton * 02.02.1876 – 05.08.1876 Terezija * 15.05.1879 + 19.03.1896 Gabrijel * 23.09.1881 + 21.01.1946 Marija Grosser (Grosar) poročena z Jožefom Gašperčič iz Solkana Sin Ivan Gašperčič 21.03.1913 + 06.09.1969 NONA MARJUTA GROSAR Provorojenka Marija Grosar, moja babica – nona se je poročila z Jožefom Gašperčičem, sinom Magdalene Jug, izhajajoče iz družine Tončea in Klementa Juga iz Žabjega Kraja. Marjuta in Jožef sta 1907. leta začeta zidati v Solkanu Hišo na sedanji Ulici IX. Korpusa št. 55. Med prvo svetovno vojno je bila Marjuta s sinom Ivanom (21.3.1913 – 6.9.1969) v begunstvu v Lokavcu in nato v Mariboru. Ko sta se vrnila v Solkan, sta zakonca poškodovano hišo obnovila in leta 1925 prizidala trgovinski del. Nona Marjuta je imela trgovino z živili in kolonialnim blagom. Trgovala je tudi na debelo z zaledjem in dobro zaslužila. Bila je izredno dobra ženska in je rada pomagala revnim. Solkanci so govorili: Gorosarca je mati ubogih. Pogosto je blago dajala na up in je dolg zapisala v knjigo. Ker kupci večkrat niso mogli poravnati dolgov, so ji v trgovino prinašali, kar so pridelali doma: slanino, pršute, salame, pri njej pa so jemali sladkor, olje, petrolej in podobno. Potem je Marjuto zadela kap, vendar je še delala, dokler je ni zadela drugič do smrti. Nono Marjuto je zelo prizadela aretacija 17-letnega sina, mojega očeta Črnega brata, ki je bil udeležen v protifašistični organizaciji Črni bratje in izključen iz šole. Nonin oče Anton Grosar se je 1884 leta pri delu smrtno ponesrečil. Zato je nona Marjuta prevzela skrb tudi za brata Gabrijela in bila celo življenje nanj in na njegovo družino zelo navezana in jim pomagala. Nonina sestra, drugorojenka Katarina se je poročila v Gorico in je imela Marijo (trgovka), Pepija (ustreljen v Ravnici 1945. leta) in Riharda (dela v banki). Družinski priimek je spremenjen, poitalijančen iz Podberšič v Piemonti. Po babičini smrti se je moj oče Ivan leta 1933 poročil s Hermino Breščak, mojo mamo, ki je prevzela vodenje trgovine. Svoje none Marjute nisem osebno poznala, ker je umrla preden sem se rodila. Spoznala sem jo bolj po pripovedovanju in po stvareh, ki jih je zapustila. V mojem domu v Solkanu je bilo videti, da so ga vodile skrbne roke. Moja nona je zapustila polne omare platnenih rjuh in posteljnine, na oknih vseh sob so visele ročno pletene zavese iz pravega škotskega sukanca, v sobah je bilo ročno izdelano svetlo češnjevo pohištvo z marmornimi vložki. V hiši je bila velika krušna peč, v kateri se je pekel kruh za stranke trgovine, ob velikonočnih in božičnih praznikih pa so se celi teden pekle potice in kolači, ki jih je hišna pomočnica nesla v cerkev požegnati. Moj nono je bil skrben in priden. Klet je imel opremljeno s tišlerskim - mizarskim orodjem, od pulta, obličev in vsega orodja, kot spomin na svojo dejavnost, ki je po invalidnosti ni mogel več opravljati. Naredil pa mi je vedno kakšno pručko, mizico ali kaj podobnega. V kleti so bile police za jabolka in krompir ter vedno dva soda polna rdečega in belega vina. Na zalogi je imel vedno dovolj lešnikov, mandeljnov in orehov za priboljšek. V kleti so vedno viseli pršuti, slanina in salame. Ded se je spominjal prve svetovne vojne in lahkote, ki je vladala, zato je pred drugo svetovno vojno zakopal v zemljo v papirnatih ovojih slanino, vendar po vojni odkopana slanina ni bila več dobra za kuhanje in smo jo uporabili za milo, ki ga je po vojni ni bilo. Nono je imel čudovito obdelan vrt z vso zelenjavo in tudi sadja ni manjkalo. Nona je zapustila vzorno urejeno hišo in trgovino, ko je umrla. Vsa duhovna in materialna zapuščina, ki jo je nona Marjuta zapustila, izprčuje, da sta imela z dedom srečen zakon, zavezan delu in skrbi za družino. PESEM NONI MARJUTI Moja dobra nona Grosar Marjuta je bila žena kakršnih je malo, ni ji bila pot s cvetjem posuta, le delala je, prigarano je ostalo. Na Svetogorski ulici je imela »botego« z jestvinami, s kolonialnim blagom in zalogo. Iz Grgarja so prihajali z vozovi in vprego, pogosto brez denarja, le s svojo prisego. Nona je bila prijazna in darežljiva. Rekli so ji: »Mati ubogih iz Solkana«, Otrokom je bombone vedno delila, razumela težave, ljudem pomagala. Bila je skrbna, do sorodstva ljubeča, rada je dajala, ljudi obdarovala. Ni tožila o utrujenih nogah, žareča je vedno dobro volja na obrazu kazala. Domačini Solkanci so kupovali pri njej vse mogoče: »cuker«, petrolej in kruh, poznali so jo vsi; in nekega dne, glej »botega samuje«. Po njej hodi le duh. Blago je dajala na up, pomagala ljudem, Zadela jo je kap. Je premlada umrla. V ljudi je verjela, zaupala vsem. Ni dobro spala. Vsaka skrb jo je strla. Premogla je moč. Voljo, ki ne omaga. Podjetnost in dobrota bili sta njeni vrlini. Kdor sočloveka ljubi, v stiski pomaga, zasluži, da se ga čas dotakne s spomini. Pepo s »šrapnelom« v nogi, oba sta trpela, zato ni mogel opravljati več delo mizarja. Prva svetovna vojna jima je otroke vzela, v Solkanu so bile le ruševine, delo grobarja. Sin Ivo se je Marjuti globoko usidral v srce, Marjuta in Pepo sta edinca srčno ljubila. Doletel ga je Dachau, tujina in drugo gorje, nakar sta po svoji smrti še sina zgubila. Mineva čas, ki se ga vsi dobro zavemo. Na grob položim šopek krizantem in sveče vsem dragim, ki so zaspali za vedno. Izrečena beseda nona v prsih me peče. Solkanskemu vodnjaku sem posvetila utrinek s pesmijo: SOLKANSKI VODNJAK Odpočij se duša, ob slapovih žuborečih,zaspi! Le kaj mi voda, tekoči curek govori? Drvi in šepeče skoz čas, zapušča svoje sledi, a mene pri solkanski fontani že dolgo več ni. Na Placu so se zbrali ljudje okrog vodnjaka, nova skulptura jim spomin na fontano obuja, voda prede zadovoljstvo in veselje v ljudeh prebuja, slišati je šumenje skoz stene, dom in sleherna vrata. Ptičja perut hladni marmor v vodi čutno gladi, potrpežljivo in tiho iz luči sonca žarek zvabi, svežino čistih kapelj in mladih sanj o pomladi, ko se s sestro Sočo vodnjak pomensko pobrati. Hiše sijejo življenje. Trg je ves svetal. Ob njem stoji cerkev Svetega Štefana, zlat oltar, lepota vodnjaka v srcu Placa je sveta stvar, leži pod Škabrijelom ta sveti, pozlačeni gral. Mimo »Proda« bistra Soča valovi, z brzicami odteka. Skoz otroške dlani mi drsi blag spomin, ves darežljiv v lepoti polj in ves ganljiv, ko se skoz ožilje kraja rodna kri pretaka. Nov vodnjak je v srce Solkana postavljen ob starodavni most, da ljudem izpolnil bi želje, sozvočje Soče, njenih zaobljub prastarih hotenje s smislom izročila obljube kraja utemeljen. Ko sončna luč obsije skalovje vrh Sabotina in zašumi vodnjak v moje izžejane roke, tedaj ves kraj v duši prijazno zaživi iz spomina, v njegovih nedrih čutim le šumenje reke Soče. Slišim mile zvoke vode, v njih zvenijo tišine kamna. Hiše so razpotegnjene ob vrtovih Svetogorske ceste, ki spominjajo mladenke na srečanja, kjer je stara kavarna, nad fontano duh bedi, ki je zadnjo kapljo potočila. Mar veste, da sredi Solkana komaj slišni curki božajo kraj, ko tiho in vse tišje polzijo v dušo kakor žlahtna svila, ptica selivka v njih je namočila kljun in svoja utrujena krila v ta svet miru, ko je nad vodnjakom sijal lunin mlaj. Vse je s človekom, začeto postorjeno in končano. Ti moj kraj in jaz, počasi oba dogoriva in se spremeniva, a v krošnjah bo videti cvetove in rosne kaplje zelenila, ki iz vodnjaka bodo hlapele mojo ljubezen dobrotljivo. (v Pesniški zbirki Sončevo oko je posvečeno Goriški posebno poglavje Soški kamni) DRUŽINA NONINEGA BRATA GABRIJELA GROSARJA Gabrijel Gorosar je poslal 9.6.1917 iz Tirol med prvo svetovno vojno svaku Jožefu Gašperčiču sliko in zapisal: Dragi mi svak, najprvo te srčno pozdravim tebe in Marjutu. Kako se kaj imaš? Ali si zdrav in kaj pa delaš, ali si pri Kovači na stanovanji. Jast sem še precej zdrav. Tako mislim, da najde ta listek tebe in tvojo družino enako. Kako gre tam pri vas. Veš kaj, hudo mora biti. Sprejmi mnogo srčnih pozdravov ti in tvoja družina. Z Bogom nasvidenje ne vem kdaj. Prosim odgovor. Nazdar pozdrav iz tirolskih planin. Nazdar je star sokolski pozdrav svak Gabrijel Grosar (23.9.1881 – 21.3.1946), se je 5.2.1910 poročil s Katarino Srebrnič (26.10.1881 – 7.4.1943) iz Solkana (Kuštrinovi). Zanimivost: Ob poroki je Katarina prinesla v hišo poročno skrinjo, v kateri je bilo 60 parov rjuh, 30 platnenih nočnih srajc, okrašenih z njenim ročnim delom, (Tine je ob nedelja vezla čipke z monogramom S.K., eno še hrani njena hči Mira v Ljubljani), 60 lanenih brisač, 12 belih prtov iz damasta, 30 oblek poleg poročne, kup platnenih serviet in kuhinjskih krp. Ko je nevesta stala pred hišo svojega moža, sta jo spremljali Gabrijelovi sestri Marjuta in Tine, ki sta bratu rekli: Če boš dočakal sto let, ti ne bo ničesar zmanjkalo. Žal se poročna skrinja ni ohranila, pač pa je ostala pri Kuštrinovih poročna skrinja njene mame Katarine Kuštrin, ki se je 1870. leta primožila k Srebrničevim v Solkan in je kot premožna nevesta v hišo prinesla še večjo balo. Gabrijelu in Katarini sta se rodila pred vojno Vladko (10.12.1910 – 21.3.1962) Gabrijela – Jelica (17.4.1913 – 3.4.1999), po vojni pa takoj umrli Albin (1920) in Mira, 5.8.1922, ki je delala do upokojitve kot upraviteljica otroškega vrtca v Ljubljani. Ima hčerko Gabrijelo. Iz rodbinske veje Grosar so tudi: Vojko Grosar, upokojeni ravnatelj šole in pesnik iz Vrhovlja pri Kojskem ter njegova hči Kiti (1976) in sin Aljoša (1967), oba znana šahista. Rodoslovne podatke o družini Grosar je zbrala sorodnica prof. Katarina Vuga, hčerka od Jelice Grosar, za kar se ji zahvaljujem.


text: "Mi Jugoslovani smo najbolj neverjetna in po svoje napredna nacija. Čeprav so nam izbrisali državo, še naprej živimo, delamo in ustvarjamo. V bistvu obstajamo na neki višji duhovni stopnji. Z našim življenjem in delom dokazujemo, da ne potrebujemo ne države ne davkov ne politikov ne liderjev."- Magnifico Magnifico il Grande. Po domače, car © Igor Škafar Katera pesem z albuma Grande Finale bo po tvojem novi Hir aj kam oziroma novi Giv mi mani? Verjetno bo to The Land of Champions. V Italiji izide februarja in kot vem, jim je komad všeč. The Land of Champions je vrhunski komad, ampak v primerjavi s prej omenjenima uspešnicama neprimerno bolj žalosten. Res je žalosten. Njegova osnova, ki je prav tako žalostna, je sicer zelo znana, toda vseeno sem mu poskušal dati neko novo vsebino. Verjetno so te mnogi, ki so ga slišali, že ožigosali za jugonostalgika. Pojma nimaš, kako me to znervira. Kakšen jugonostalgik, jebote. Če mi kdo reče jugonostalgik, mi da krasen izgovor, da ga pošljem v kurac. Jaz sem živel v Jugoslaviji in moja narodnost je umrla tam okoli leta 1990. Vsi smo bili Jugoslovani in tega ne moreš ne zanikati ne izbrisati. Jaz še vedno obstajam, še vedno živim. In to je to. Kaj ima jugonostalgija s tem? Toda moraš priznati, da je bilo fino, ko so takrat v bratskih republikah posneli kak dober film ali nepozaben komad, pa je bilo vse to na nek način tudi naše. Saj ti pravim, prav zaradi tega mi lahko še zmeraj vsakdo reče Jugoslovan, samo ne me zmerjati z jugonostalgikom. Mi Jugoslovani smo konec koncev najbolj neverjetna in po svoje napredna nacija. Čeprav so nam izbrisali državo, še naprej živimo, delamo in ustvarjamo. V bistvu obstajamo na neki višji duhovni stopnji. Z našim življenjem in delom dokazujemo, da ne potrebujemo ne države ne davkov ne politikov ne liderjev. Kaj bi z njimi, saj imamo vendar Evropo. Evropa je naša. Si predstavljaš Evropo brez Jugoslovanov? To ne, si pa zlahka predstavljam Jugoslovane brez Evrope. Te kaj čudno gledajo, ko jim po Evropi razlagaš, od kod prihajaš? Za Jugoslavijo še nekako vejo, navsezadnje je bila velika država z zanimivo zgodovino. Države, ki so nastale po razpadu Jugoslavije, pa so za tujce še zmeraj tema. Slovenija? Kje je že to? Pred dvema letoma sem v okviru promocije albuma Import Export koncertiral v Milanu. Ker so hoteli ljudem pokazati, od kod prihaja Magnifico, so izdelali neko brošuro z zemljevidom, na katerem je pisalo Slovenija tam, kjer se nahaja Bosna in Hercegovina. To ni Slovenija, stari, sem rekel, to je Bosna. Aja, je rekel tip, Slovenija je potem tukaj - in pokazal na Slovenijo. Ne, sem ga zezal, to je Slovakija. Slovenija je vzhodno, za Azerbajdžanom. Ah, saj res, je rekel, kako smo lahko tako zajebali. Povem ti, da se mi ni zdelo prav nič čudno. Angleščina z balkanskim naglasom, ki jo furaš na albumu, deluje zelo seksi. Preverjeno. Po intenzivnem poslušanju tvojega ploščka sem z vsakim tujcem načrtno komuniciral a la Magnifico in, hej, nobenih nesporazumov ni bilo, vsi smo se razumeli bolje, kot če bi se trudili igrati 'nejtiv spikerje'. To ni poza, to je maksimum mojega razumevanja in govorjenja angleščine. Več kot toliko je ne obvladam, čeprav gre za prožen in univerzalen jezik, ki je prav po zaslugi teh lastnosti postal tako vpliven. Angleščino vsakdo razume po svoje in jo tako tudi uporablja. Obstaja nešteto angleščin, moja je pač ena od njih. In z njo sežeš v deveto vas. Enostavne reči povem na enostaven način, ker hočem biti razumljiv. Je bila angleščina ključ do uspeha tvoje glasbe na tujih trgih? Mislim, da je šlo za neko določeno dozo splošne razumljivosti, vokalnega prispevka in eksotičnih ritmov. Čeprav so me natisnili tudi pri ugledni založbi Putumayo, nisem nek blazen etno muzikant, ki bi se ponašal z brezhibno produkcijo. Kako pa se odzivaš na oznako turbo? Tega ne štekam, to mi je tako tuje kot jugonostalgija. Ljudje so pač površni in mislijo, da mi je turbo muzika zelo všeč, turbo pa je zanje vse, kar vsaj malo potegne na balkanski melos. In ker ne vejo, kam bi določeno glasbo dali, jo uvrstijo med turbo ali jugonostalgike. Turbo ni nekaj, kar bi me posebej pritegnilo, še zdaleč pa nanj ne gledam kot na neko grozečo nevarnost glasbi in poslušalcem. Zanimivo, mnogi tvoji kolegi imajo glede te problematike drugačno mnenje, ki včasih meji že na paranojo. Saj veš, pinkizacija. Jebeš pinkizacijo, cel svet se pinkizira, zakaj bi bila glasba pri tem izjema? Amerika je že totalno pinkizirana. Pa? Evo, meni se zdijo Atomik Harmonik super bend in ne razumem, zakaj bi nekdo pizdil zaradi njihove popularnosti. Nekateri moji kolegi so zaradi Atomik Harmonik dobili napad, kaj vem, nekakšen intelektualen napad... Hej, kaj pa če je to stara dobra slovenska fovšija? Ma ne vem, kaj bi rekel. Podobno je bilo pred leti, ko so se nekateri glasbeniki organizirali v ligo, ki naj bi preprečila nastop Bore Čorbe v Ljubljani. Pa kaj vam je, sem jih spraševal, pustite vendar človeka, naj poje. Ja, ampak a ti veš, kaj je govoril o Slovencih, so mi odgovarjali. Dobro, naj govori, pa saj ni nikogar ubil, nikomur ni ničesar ukradel. Je to kaznivo ali kaj? Nekdo bo rekel: Slovenci so pedri. Naj ga zapremo? Mu prepovemo vstop v državo? Dajmo se vendar umirit. Takrat so mi metali naprej, da zganjam srbizem. In to oni, ki so vse skupaj začeli s svojim slovenizmom. Meni denimo Bora Čorba nikoli ni bil posebej huda faca, nekateri njegovi najbolj zagrizeni nasprotniki pa so nekoč hodili k njemu v goste in se z njim bratili. Okej, s kom pa si ti odraščal v glasbenem smislu? Najprej z Beatlesi. Kar je pomemben podatek, zato ker se vsi najprej delimo na poslušalce Beatlesov in Rolling Stonesov. Tu ni dileme, jaz sem za Stonese. Evo, vidiš, tu se vse začne. Na domačem terenu me je najprej pritegnil novi val, konkretno bendi z albuma Paket aranžman. To me užgalo po glavi. Punk niti ne. Pankrti? Okej, Pankrti so bili dobri, ampak ne nekaj za v žilo. Idoli, Šarlo akrobata, Električni orgazam, to je bilo to. Idoli najbolj. Tvoja zgodba pa se je začela z bendom U'redu. Ali pač? Že prej sem tezgaril, igral naokoli in podobne reči. Ko je nastajala prva plošča z U'redu, je bilo najprej mišljeno, da bom jaz pel. Posneli smo prvi komad, producent je stopil k meni in rekel, to je res grozno, to je katastrofa. Kot bi koza na pleh scala, je rekel. Tega ne bom nikoli pozabil. Potem mi je zavrtel posnetek in tudi meni se je zdelo grozno. Okej, saj komadi niso tako slabi, me je potolažil, ampak to petje. Rambo Amadeus je bil edini, ki me je pohvalil, češ, pa saj nismo pevci, to je rokenrol in te stvari. Si se zato takoj po Zelenem Juretu odločil za vedno posloviti od estrade s tistim toplim, romantičnim videom z ženo in otroškim vozičkom? Saj se nisem poslovil, le spakoval sem se. Zadnjič sem znova gledal ta posnetek in si rekel, a si ti neumen ali kaj. Da boš nehal špilat in to. Joj, kaj ti je. Evo, spakoval sem se, to je vse, kar lahko rečem v svojo obrambo. Kar naenkrat se mi je zazdelo, da bi bilo pa kul, če bi nehal. Normalno - da bi lahko začel znova... Kmalu smo šli in naredili ploščo Kdo je čefur. Po zaslugi naslovnega komada sem prodal približno 800 kosov. Naslednji korak je bil video za In ko enkrat bom umrl, ki je nastal na strehi mojega bloka in je bil ekstremno nizkobudžeten, posnet iz roke, s sposojeno kamero. Video in pesem sta pripomogla k boljši prodaji, ki je nato prilezla do 2500 kosov. Že takrat mi je bilo jasno, da z zunanjimi založniki očitno ne morem sodelovati. Imamo pač različne okuse. Uredniki še posebej. Okej, zanič je, pa tudi če je zanič, pusti me, da naredim po svoje. Je bil prodor v tujino skrbno načrtovana strategija, ki jo je podprla posebej usposobljena ekipa kreativcev? Moj prijatelj je imel prijatelja v Italiji, ki ima prijatelja pri italijanskem Sonyju. Tako je izgledala strategija. Nesel mu je posnetek komada Hir aj kam in čez kak mesec dobimo mejl od Sonyja. Kaj je to, sem rekel, mi sploh ne spadamo pod Sony, to zagotovo ni za nas. Nekdo nas zeza, naj mu odstopimo komad. In ker z Arihom nisva odgovorila, so se čez štirinajst dni zopet javili, češ ali naša ponudba ni dovolj dobra za vas. Opa, to je očitno resna zadeva, pohiteli smo na srečanje. V trenutku smo se vse zmenili in didžeji po Italiji so začeli na veliko vrteti Hir aj kam. Torej besedila v brezhibni angleščini, na katera prisegajo mnogi mladi upi, niso vse, kar potrebuješ za uspeh na tujem trgu. Mislim, da je problem v tem, da se sploh razmišlja o tujem trgu. Že nekaj časa smo v Evropi in če se sedaj ne počutimo del nje, potem bomo res morali hoditi še sto let nekam ven. Kam ven, jebote? Tu smo in vse je tu. Evropa je velika dežela in nikogar ne briga, ali sem jaz iz Slovenije. To zanima samo nas. Evropa niti ne ve, kje je Slovenija. Pa kaj potem? Ali mi vsi vemo, kje je Laponska, kje je Flamska? To nikjer nikogar ne moti, nihče se zaradi tega ne vznemirja. Samo Slovenci smo vsi nesrečni, če nekdo ne ve, kje je Slovenija. Tega nihče ne reče zato, da bi te užalil. Pač ne vejo. Zato pa znajo poslušati in očitno jih dober ritem potegne? Večinoma sem nastopal po festivalih, na katerih se je predstavilo več izvajalcev skupaj. Nekaj takega kot Festival Lent ali Rock Otočec, recimo. V Italiji ima praktično vsako večje mesto glasbeni festival, veliko muzike se odvija v živo. Mene so zaradi specifike glasbe vedno uvrstili proti koncu večera, tudi zato, ker sem edini imel radijski hit, in zabava je bila na višku. Italijani so taki. Pa ne samo Italijani, zahodnjaki nasploh. Ko kupi karto, da bi se šel ven zabavat, mu zlepa ne boš mogel pokvariti razpoloženja. Pridejo se zabavat, ne pa ocenjevat ozvočenje, primerjat izvajalce in podobno. To je pravo vzdušje, ki ti daje vedeti, kako kul si v resnici. Kje so te imeli najraje? Povsod so me lepo sprejeli, najlepše pa v Rusiji. Super razpoloženje, odlično vzdušje. Ej, doma smo, smo si rekli. Nobenih nesporazumov, popolno ujemanje s publiko. Mislim, da je Rusija zdaj tisto, kar je bila nekoč Amerika. V kulturnem smislu mi je Rusija segla do srca. Še to, vsak Rus točno ve, kje je Slovenija, in vsak ima svoje mnenje o Sloveniji. Vse se jim zdi fino in na koncu spoznaš, da smo Slovenci edini, ki sami sebi nabijamo neke manjvrednostne komplekse. Potem pa prideš domov in takoj te zamorijo s politiko. Po službeni dolžnosti te moram tudi jaz. Zakaj se je do sedaj apolitični Magnifico odločil podpreti Zorana Jankovića? Vse skupaj se je razvilo iz debate ob šanku. Prejšnja županja je odhajala, Janković se mi je vedno zdel zelo karizmatična oseba in padlo je mnenje, da verjetno sploh ne bi bilo slabo, če bi postal župan Ljubljane. Ti je bilo že kdaj žal, da si se izpostavil zanj? Ma ne, nikoli mi ni bilo žal. Enkrat se pač moraš izpostaviti in jaz sem ta bonus izkoristil. Odločilni moment pri moji podpori Zoranu Jankoviću je bilo to, da ni nastopal kot politik, marveč kot gospodarstvenik. Ljubljana rabi dobrega menedžerja. Če bo razočaral, ga bodo ljudje pač zamenjali in prišel bo nekdo drug. Če bo zajebal, ga bodo odstavili. Jaz tako gledam na te reči in se z njimi pretirano ne obremenjujem. Kakšno plačo bi mu prisodil glede na njegovo dosedanje županovanje? Dobro plačo bi mu prisodil. Zanimivo, tvoj poslovni partner in izvršni producent Igor Arih je aktivno sodeloval pri kampanji predsedniškega kandidata Lojzeta Peterleta. To dokazuje, da nimamo nobenih zamer in izrazite politične pripadnosti. V resnici se tudi meni s Peterletom ne zdi nič narobe, saj sploh ni tak tipičen Slovenec in ne vem, kaj so mu ljudje tako zelo zamerili. Kaj je naredil, da so ga tako zgazili. Tudi to je ena žalostna zgodba. Taka razmerja po mojem niso dobra za demokracijo, kjer naj bi bile odločitve bolj tesne. Vstopamo v volilno leto in glasbeniki boste zelo na udaru, saj se bodo strankarski prvaki množično pulili za vašo naklonjenost. Za katero od obstoječih slovenskih strank ne bi nikoli igral? Ne vem, če trenutno obstaja slovenska stranka, za katero bi sploh prišel igrat. Nekoč sem to že počel, češ jebiga, nastop je nastop, denar pa denar, ampak v resnici ni tako. V resnici se med takim nastopom vedno nekaj nalepi nate. Vsi naredijo vse zato, da se nekaj nalepi nate, da te posvinjajo s svojo barvo. Ne dojemajo te kot estradnika ali umetnika, nobenega spoštovanja do tvojega dela nimajo, zanje si samo vaba za glasove. Tudi to je stvar politične kulture, ki je ne znajo pokazati. Če mu poveš, da je neolikan, te samo debelo gleda - kao okej, sem pač neolikan, važno je, da si ti tu. Imaš za pit in za jest? No, kaj se potem sekiraš. To je ta beden odnos. Pojdiva na prijetnejše teme. Recimo na pornografijo. Na svoji spletni strani imaš tudi XXX sekcijo, ki ni tako nedolžna, kot je bila pred leti Žanina. Ta sekcija je šele v nastajanju in se bo s časom zelo razvila. Dogovarjam se z Gregorjem Hvastjo, ki mi bo priskrbel kakovostne avtorske materiale za 'Magnifico Porn', potem pa vi glejte, presnemavajte, daunloudajte in se zabavajte. Ti je obstoječi material priskrbel Gregor Hvastja? Vse je posnel on. Zato je vse tako, kot mora biti. Zakaj se Hvastja na filmu Ally... vse od sebe!, ki ga je posnel ekskluzivno za prvi erotični sejem v Celju, posebej zahvaljuje tebi in podjetju Arih? Pred nedavnim me je poklical, češ da nekaj snema in da mu moj komad Sexy Boy super pade za glasbeno podlago. Vprašal me je, če ga lahko uporabi, in jaz sem mu rekel, naj uporabi, kar hoče, če mi bo lahko v zameno za mojo spletno stran priskrbel kake kvalitetne posnetke. Kot vidiš, je sodelovanje steklo. Še vedno pridno polniš svojo pornoteko s filmi? Ne, zdaj imam računalnik in YouPorn. In kaj te najbolj pritegne? Se nad kakšno porno zvezdnico še posebej navdušuješ? Zadnje čase me navdušuje Cytherea. Cytherea z vzdevkom Squirtwoman, kraljica ženske ejakulacije? Ja, ona je res srček. Trenutno mi je najbolj všeč. Pero Lovšin mi je rekel, da se mu zdi, da novodobna pornografija postaja pretrda, preveč hardcore. Aja? Jaz upam, da bo šel razvoj še naprej in da se sploh ne bo nehal. Sam postajam resen oboževalec 3D porničev, ki so hudo erotični in vznemirljivi, postavijo te v povsem nove perspektive in razgibajo domišljijo. Se nič ne bojiš, da te bo moralna večina razglasila za politično nekorektnega glasbenika? Kaj hočemo, ta užitek je rahlo dvorezen meč. Zelo uživam, ko naredim kaj takega, po drugi strani pa mi je nerodno, kaj bo rekla mama ali kaj si bo mislila soseda. Ampak užitek kljub temu ostane. Ma ja, pri vsakem užitku ti je zmeraj malo nerodno in ponavadi ti nikoli ni žal. Pa tudi drugače menim, da so ljudje na tem področju dokaj liberalni. Pogosto se samo meni zdi, da jim je v zvezi s tem nerodno. Zakaj po tvojem v javnosti vlada taka panika pred pornografijo? To paniko širijo tisti, ki pornografije ne gledajo. Pa saj ni namenjena njim. Če je kaj, kar družbi ne škodi, sta to pornografija in marihuana. Gre za dva minorna, obrobna problema, ki v bistvu sploh nista problema, zato je škoda zapravljati čas za akademske debate na to temo. Ljudje pač fukajo in se snemajo. Razprodati 100.000 ploščkov ni hec. Kdo je tu koga promoviral, ti Delo ali Delo tebe? Napovedali smo, da Magnifico in Delo poklanjata 100.000 izvodov novega albuma. In tako je tudi bilo. Pa si prepričan, da z vsem skupaj nisi zaslužil niti centa? Nič nisem zaslužil. Nobenih sponzorjev ni bilo. Ni jih bilo zato, ker nikomur ni bilo povsem jasno, kaj sploh načrtujemo. Izid plošče je bil promocija koncerta. Kot založniki smo natisnili 100.000 cedejev in jih priložili Delu, ki mi je nudilo svoje kapacitete za sedemdnevno oglaševanje ljubljanskega in mariborskega koncerta. Jaz sem denimo tisti dan kupil pet Del in kot kaže, se mi je obrestovalo, saj zbiratelji že ponujajo 5 evrov za izvod z albumom Grande Finale. Tudi po sedem evrov so ga že prodajali. Drugače pa mislim, da prihaja čas, ko glasbe ne bo mogoče več prodajati za domačo uporabo. Vsi tvoji dosedanji izdelki kar pršijo od barv in od spogledovanja s tistim, čemur preprosti ljudje pravimo kič. Zadnji album pa prinese dramatičen preobrat in Magnifico se pojavi v novi, strogo črno beli podobi. Kaj se je zgodilo, kaj nam s tem sporočaš? Da so taki časi. Taki, kot je rekel Pero za pornografijo: hardcore časi. Vse je črno-belo, vse se polarizira in radikalizira. Tako dobro kot slabo. V velikem finalu bo prišlo bo hude borbe za duše in na to se moramo pripraviti. Jaz sem se. Jaz sem 'ratnik svetlosti'. Ustvariti moramo špuro, ki nas bo pripeljala na višjo stopnjo zavedanja, nujno potrebnega za razumevanje takih stvari. Dobro si to povedal. Samo hvalil sem se (sledi gromoglasen smeh vseh prisotnih). Si imel kakega konkretnega vzornika pri oblikovanju svoje nove celostne podobe? Celo vrsto filmov in stripov. Kavbojski lik je namreč eden najbolj prepoznavnih simbolov. Ampak tvoj omiljeni stripovski lik pa menda ni kavboj, marveč Dylan Dog. Sta še vedno najboljša prijatelja? Še vedno, blizu pa sta mi tudi Martin Mystere in Lazarus Ledd. Kaj pa Zagor in Tex? Nikoli ju nisem bral. Jaz sem prebiral Komandanta Marka in Bleka Steno. Vidiš, to je podobno kot pri Beatlesih in Stonesih. A pustiva to, povej mi raje, kaj boš pisal dedku Mrazu? Nič mu ne bom pisal. Imam vse in ničesar ne potrebujem. © Igor Škafar Koncert v Hali Tivoli, 23. december 2007 © Igor Škafar