text: Jean Baptiste le Rond d'Alembert, francoski filozof, fizik in matematik, * 16. november 1717, Pariz, Francija, † 29. oktober 1783, Pariz. Mladost D'Alembert je bil nezakonski sin plemiča, topniškega častnika Louisa-Camusa Destouchesa in francoske pisateljice in kurtizane Claudine Guérin de Tencinove. Oče ga ni čisto zapustil, temveč je dajal sredstva za njegovo preživljanje. Mati ga je med odsotnostjo očeta pustila na stopnicah pred cerkvijo Saint Jean le Rond in je kot najdenček odraščal v hiši nekega steklarja in njegove žene. Kasneje, ko je njegova nadarjenost postajala vse očitnejša, ga je mati poskušala dobiti nazaj. Toda d'Alembert jo je ponosno zavrnil: »Moja mati je steklarjeva žena.« Študij Od leta 1730 se je šolal na Mazarinovem kolegiju (Collège Mazarin), kjer je poslušal predavanja iz matematike, fizike in astronomije in tam leta 1735 diplomiral. Kolegij so vodili janzenisti. Po študiju se je vrnil k svoji krušni materi, kjer je živel trideset let. Študiral je pravo in naj bi leta 1738 nastopil službovanje kot odvetnik, vendar ni začel z delom. Potem se je posvetil medicini, na koncu pa se je odločil, da se bo zapisal matematiki. Z 22. leti je leta 1739 napisal svoje prvo objavljeno delo Poročilo o integralnem računu (Mémoire sur le calcul intégral). Leta 1740 je predložil svoje drugo delo o mehaniki tekočin Memoire sur le refraction des corps solides, ki ga je opazil Clairaut. V delu je teoretično pojasnil lom. Znanstveno delo S 24. leti so ga maja 1741 izbrali za člana Francoske akademije znanosti (Académie des sciences) zaradi redkih matematičnih sposobnosti. Bil je po naravi neodvisen, posvetil se je znanosti in je, kakor je sam pravil, postal suženj svoje svobode. Postavil in rešil je diferencialno enačbo za nihanje žic, odkril je d'Alembertovo načelo v dinamiki. Leta 1743 je objavil svoje najpomembnejše znanstveno delo Razprava o dinamiki (Traité de dynamique), kjer je pojasnil svoje dinamično načelo: rezultanta sil, ki deluje na sistem, je enaka dejanski sili celotnega sistema. V delu je izpopolnil tudi Newtonov opis sile, ki je razrešil nejasnosti v zvezi z ohranitvijo kinetične energije. Svoje dinamično načelo je leta 1744 uporabil pri teoriji ravnovesja in gibanja tekočin (Traité de l'equilibre et du mouvement des fluides) tako, da so vse prejšnje geometrijske rešitve sedaj v veliki meri postale njeni pristavki. Leta 1746 je poskušal dokazati osnovni izrek algebre. Tega leta je objavil delo Tolmači o splošnem vzroku vetrov (Réflexions sur la cause générale des vents), ki vsebuje prvo zamisel reševanja parcialnih diferencialnih enačb. Delo je posvetil pruskemu kralju Friderik II. Velikemu, ki je zaman poskušal privesti d'Alemberta v Berlin. Po njem se imenuje kriterij za konvergenco vrste in d'Alembertov diferencialni operator 2. reda (včasih zapisan tudi kot ): kjer je Laplaceov operator delta. D'Alembertov operator se največ uporablja v klasični in kvantni teoriji polja in pri reševanju valovnih enačb. Na primer v Klein-Fok-Gordonovi enačbi: kjer je Greenova funkcija Klein-Fok-Gordonove enačbe, ali v Feynmanovem propagatorju: ali v splošni teoriji relativnosti za linearni približek Einsteinovega tenzorja: kjer je: Valovno enačbo imenujemo tudi po njem d'Alembertova enačba, na primer za elektromagnetno polje: Ukvarjal se je s teorijo gravitacije. Še posebej je proučeval nutacijo in precesijo v astronomiji. Ko je Bradley še opazoval zvezdo Zmaja, je opazil v njeni legi še eno nihanje, kar je potrdil tudi Le Monnier v Parizu. Leta 1748 je Bradley ta pojav imenoval nutacija. Pojasnil ga je z majhnimi motnjami v precesiji, ki nastajajo zaradi periodičnih sprememb v privlačnih silah Lune in Sonca na Zemljine ekvatorske izbokline, kar je odvisno od sprememb v legi teh nebesnih teles glede na Zemljo. Ugotovil je, da vnaša največji premik obratno gibanje vozlov Luninega tira v ravnini ekliptike in je perioda tega nutacijskega člena 18 2/3 leta z amplitudo 9". Pozneje so odkrili še več majhnih členov. Leta 1749 je d'Alembert podal prvo analitično rešitev precesije enakonočij in izdelal matematično teorijo o precesiji in nutaciji ter jo objavil v delu Recherches sur la precession des equinoxes et sur la nutation de l'axe de la terre. Njegovo delo na tem področju sta dokončala Lagrange in Laplace. Obe Bradleyevi odkritji sta omogočili, da se je natančnost, s katero so določali lege nebesnih teles, povečala na 10". d'Alembert in Euler sta ugotovila, da bi se morala Zemljina vrtilna os premikati v Zemlji in opisovati plašč stožca s periodo 10 mesecev, Zemljina pola pa z isto periodo v smeri Zemljinega vrtenja po majhni krožnici okrog svojih srednjih leg. Gibanje so imenovali svobodna ali prosta nutacija. Po drugi strani je Bessel leta 1844 sklepal na svobodno nutacijo iz sprememb zemljepisnih širin. Toda šele leta 1873 sta periodično spreminjanje zemljepisnih širin odkrila Peters in Nyrén. Leta 1876 je lord Kelvin poudaril, da bi lahko bilo gibanje pola bolj zamotano, kot so splošno mislili zaradi gibanja Zemljinih mas. Nedvoumno je periodično gibanje potrdil Küstner leta 1884 na berlinskem observatoriju. Svojo filozofijo je d'Alembert postavil na rezultatih znanosti, na religijo in metafiziko je gledal dvomljivo. Z Diderotom je bil glavni sodelavec pri Enciklopediji (L'Encyclopédie), za katero je leta 1751 napisal znani predgovor Discours pleliminaire de l'Encyclopedie, v katerem je podal genealogijo in cilj znanosti. Bil je tudi njen urednik za matematiko. Kljub 'prevratništvu' tega dela je dobil od Ludvika XV. pokojnino. Glavna književna dela so mu sestavljale pohvale akademikov (večina filozofov) in zagovori znanosti in književnosti. Čeprav je leta 1758 zaradi vladinega posega v objavljanje Enciklopedije zapustil njeno uredništvo, je nadaljeval z objavljanjem člankov o znanosti in filozofiji. Vse svoje delo je posvetil prosvetljenju družbe svojega časa in napredku čiste znanosti. Leta 1767 je določil elipsoidno obliko Zemlje, ekvatorski polmer a = 6.375.653 m, polmer ob poldnevniku b = 6.356.564 m in sploščenost e = 1/334,0. Pokazal je, da se Leibnizov prijem s Huygensovo živo silo in Descartesov prijem s količino, sorazmerno s hitrostjo v, kot meri za učinkovitost sile, oba skladata z 2. Newtonovim zakonom. Pri Leibnizovem prijemu postavimo izrek o kinetični energiji: za končno hitrost . Če je sprememba hitrosti majhna v primeri z začetno hitrostjo , lahko zanemarimo drugi člen in je: Obe strani delimo z in dobimo 2. Newtonov zakon , saj je hitrost in pospešek . Velja tudi obratno: izrek o kinetični energiji dobimo iz 2. Newtonovega zakona, ko ga pomnožimo z majhnim premikom telesa in integriramo, če se sila spreminja s krajem. Pri Descartesovem prijemu pa pomnožimo 2. Newtonov zakon s časom. Tako dobimo izrek o gibalni količini: če se sila s časom ne spreminja. Za gibanje kamna navpično navzgor sledi: in Kakor mnoge druge duhovne velikane tistega časa sta tudi d'Alemberta povabila v Berlin Friderik II. Veliki in v Sankt Peterburg ruska carica Katarina II. Velika. Leta 1763 je res obiskal Berlin in tedaj je dokončno zavrnil večkrat ponujeno vodstvo berlinske akademije. Glede na njegov miren značaj nas nekoliko preseneti hud spor, v katerega se je zapletel s Clairautom. Pri tem ga je najbrž podžigalo ljubosumje zaradi Clairautovega pisanja o Halleyjevemu kometu. Druga dela Recherches sur les cordes vibrantes (1747), Éléments de musique (1752), Mélanges de littérature et de philosophie (2 knjigi, 1753, 5 knjig, 1759–1767), Essai sur les éléments de philosophie (1759), Opuscules mathématique (8 knjig, 1761–1780). Priznanja D'Alembert je bil častni član tedanje Akademije znanosti in umetnosti v Sankt Peterburgu, eden od več kot 160 častnih in dopisnih članov Akademije. Poimenovanja Po njem se imenuje asteroid glavnega asteroidnega pasu 5956 d'Alembert in udarni krater D'Alembert na Luni. Lambert je predlagal ime D'Alembert za domnevni naravni satelit Venere, ki pa ne obstaja. Glej tudi d'Alembertov paradoks Sklici Zunanje povezave Stran o Jeanu le Rondu d'Alembertu Univerze svetega Andreja Francoski filozofi Razsvetljenski filozofi Filozofi 18. stoletja Francoski fiziki Francoski matematiki Francoski akademiki Diplomiranci Univerze v Parizu Člani Francoske akademije znanosti Člani Pruske akademije znanosti Člani Académie française Častni člani Peterburške akademije znanosti Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


source: wikipedia

text: Magnus Olaf Nyrén [mágnus ólaf nirén], švedski astronom, * 21. februar 1837, Brunskog, Värmland, Švedska, † 16. januar 1921, Stockholm, Švedska. Življenje in delo Nyrén je leta 1869 doktoriral iz astronomije na Univerzi v Uppsali. Do svoje upokojitve leta 1908 je štirideset let delal na Observatoriju Pulkovo pri Sankt Peterburgu v Rusiji. Leta 1873 je na podlagi Petersovega dela odkril periodično spreminjanje zemljepisnih širin. Raziskoval je zvezdno aberacijo. Sklici Glej tudi seznam švedskih astronomov Švedski astronomi Doktorirali na Univerzi v Uppsali Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Švedski akademiki


text: Maxwellove enáčbe [máksvelove ~] so osnovni zakoni elektrodinamike, ki povezujejo električno in magnetno polje v elektromagnetno polje ter opisujejo njegove časovne spremembe in širjenje v prostoru. Klasična Maxwellova elektrodinamika je prva fizikalna umeritvena teorija, čeprav izvirno ni bila tako mišljena. Maxwellove enačbe v integralni obliki Gaussov zakon o električnem pretoku Električni pretok skozi zaključeno ploskev je enak objetemu naboju. Izviri električnega polja so pozitivni naboji, ponori pa negativni naboji: Iz tega zakona izhaja Coulombov zakon. Gaussov zakon o magnetnem pretoku Magnetno polje nima izvirov; magnetni pretok skozi zaključeno ploskev je enak nič. Ker magnetnih monopolov ni, električni naboji pa obstajajo, magnetno in električno polje v snovi z gibljivimi nosilci naboja v Maxwellovih enačbah ne nastopata simetrično. Obe polji sta simetrični le v praznem prostoru, v katerem ni električnih nabojev: Faradayev indukcijski zakon V zanki inducirana napetost je enaka negativni časovni spremembi objetega magnetnega pretoka, ali v diferencialni obliki, rotor jakosti električnega polja je enak spremembi gostote magnetnega polja: Ampèrov zakon o magnetni napetosti Magnetna napetost vzdolž zaključene zanke je enaka vsoti objetih tokov in premikalnih tokov. V diferencialni obliki je rotor jakosti magnetnega polja enak vsoti gostote toka in spremembi gostote električnega polja: Kontinuitetna enačba Zgornjim enačbam se lahko doda še kontinuitetno enačbo – izpelje se lahko iz Ampèrovega zakona in Gaussovega zakona o magnetnem pretoku: ki opiše zakon o ohranitvi naboja. Gostoto električnega polja se izrazi z jakostjo električnega polja: gostoto magnetnega polja pa z jakostjo magnetnega polja: Maxwellove enačbe v diferencialni obliki Z uporabo operatorjev vektorske analize je mogoč kompakten zapis Maxwellovih enačb v diferencialni obliki: Druga in četrta sta homogeni, prva in tretja pa sta nehomogeni Maxwellovi enačbi. Homogeni Maxwellovi enačbi kažeta na to, da klasična elektrodinamika ne vsebuje magnetnih monopolov. V drugih umeritvenih teorijah pa magnetni monopoli lahko nastopajo, vendar, če res obstajajo, naj bi bili zelo redki v Vesolju. Maxwellove enačbe in teorija relativnosti Maxwellove enačbe so invariantne na Lorentzevo transformacijo. Z uvedbo antisimetričnih tenzorjev elektromagnetnega polja Mμν in Nμν imajo Maxwellove enačbe v relativistični obliki strnjeno obliko: Gaussov zakon o električnem pretoku in Gaussov zakon o magnetni napetosti se lahko v tem primeru združita v eno enačbo: Zakon o magnetnem pretoku in zakon o električni napetosti pa se združita v enačbo: Pri tem je četverec gostote toka, metrični tenzor, vektor četverec pa ustreza gradientu v prostoru Minkowskega. Pri seštevanju je upoštevan Einsteinov zapis. Zgodovina Maxwellove enačbe je med letoma 1867 in 1873 postavil škotski fizik James Clerk Maxwell. Celotno teorijo je objavil leta 1873 v delu Razprava o elektriki in magnetizmu (Treatise on Electricity and Magnetism). Izvirnih Maxwellovih enačb iz leta 1865 je bilo 20 in so vsebovale 20 spremenljivk. Maxwell naj bi jih v prvotni obliki zapisal s kvaternioni, kar pa se je večini znanstvenikov tistega časa zdelo preveč zapleteno. Nekateri strokovnjaki s tega področja so danes mnenja, da bi bilo z izvirnimi enačbami in uporabo kvaternionov namesto vektorjev možno pojasniti nekatere zanimive fizikalne pojave, ki so danes še uganka (npr. poenotena teorija polja), saj imajo kvaternioni vključeno tudi skalarno komponento, ki je vektorji nimajo. S tem se je v začetku 20. stoletja ukvarjal tudi Nikola Tesla. Sodobno obliko Maxwellovih enačb sta izdelala Oliver Heaviside in Josiah Willard Gibbs, ki sta leta 1884 izvirne Maxwellove enačbe zapisala s prijemi vektorskega računa. Iz prvotnega sistema enačb je tako nastal sistem štirih enačb, ki so znane danes. Med prvimi evropskimi fiziki, ki je razumel Maxwellovo elektrodinamiko, je bil Jožef Stefan. Stefan je pisal svoje elektrodinamične enačbe še v vektorski obliki po komponentah. Elektrika in magnetizem Relativnost Parcialne diferencialne enačbe James Clerk Maxwell 1867 v znanosti


text: Kilometer (okrajšava km) je enota za merjenje dolžine, enaka 1000 metrom (predpona »kilo-« v mednarodnem sistemu enot označuje 1000). Enota se običajno uporablja za razdalje med kraji po večjem delu držav sveta, značilni izjemi sta Združeno kraljestvo in ZDA, kjer so v uporabi milje. 1 kilometer je enako: 0,13477 geografske milje 0,62137 mednarodne milje, oziroma kopenske milje 0,53961 (mednarodne) morske milje Glej tudi predpone SI 1 E3 m Enote za dolžino Izpeljane enote SI


text: Simon Newcomb [sájmon njúkomb], kanadsko-ameriški, astronom, ekonomist in rezervni admiral, * 12. marec 1835, Wallace, Nova Škotska, Kanada, † 11. julij 1909, Washington, ZDA. Življenje in delo Newcomb je bil čudežni otrok. Imel je le malo redne izobrazbe. Pri 16. letih je postal vajenec pri zdravniku dvomljivega slovesa, ki je zdravil z zelišči. Kmalu mu je pobegnil. Leta 1853 se je pridružil očetu v ZDA. Tam se je izobrazil, poučeval na šoli in leta 1858 diplomiral na Univerzi Harvard. Leta 1861 je bil izvoljen za profesorja matematike na Pomorskem observatoriju ZDA (US Naval Observatory), nato pa je dosegel čin rezervnega admirala. V letu 1884 so ga imenovali za profesorja matematike in astronomije na Univerzi Johnsa Hopkinsa. Leta 1885 je napisal klasično politično ekonomsko delo Načela politične ekonomije (Principles od Political Economy). Bolj znan pa je po svojih priljubljenih astronomskih delih, raziskovanjih o gibanju Lune in tabelah o planetih. Večino svojega časa je posvetil ogromnemu delu računanja novih tabel za gibanje Lune in planetov, kjer je izboljšal Le Verrierove in vse prejšnje račune. Za čas 1850,0 je natančno določil vse količine, ki predstavljajo lunisolarno in planetarno precesijo. Po njem so vse količine, ki predstavljajo lunisolarno, planetarno in splošno precesijo sekularne funkcije časa. Njegova meritev splošne precesije je najbolj natančna v 19. stoletju in znaša 50,3708". Leta 1898 jo je še enkrat preveril in so jo uporabljali od leta 1896 do 1964. Pri meritvah hitrosti svetlobe c je sodeloval tudi z Michelsonom. Na osnovi točnih podatkov Merkurjevega gibanja je Newcomb leta 1895 našel vrednost dodatnega premika merkurjevega prisončja 42"/stoletje, kar je pojasnila Einsteinova splošna teorija relativnosti. Newcomb je pomemben tudi s svojimi deli iz nebesne mehanike. Leta 1860 se je prvič pojavil v astronomiji s člankom, v katerem je močno napadel domnevo, ki jo je zagovarjal predvsem Olbers, da je asteroidni pas nastal iz planeta, ki je nekoč krožil na tiru med Marsom in Jupitrom. Danes se bolj strinjajo z Olbersom. Med letoma 1897 in 1898 je bil četrti predsednik Ameriškega matematičnega društva. Leta 1899 je končal ogromno delo računanja astronomskih konstant. Postal je tudi prvi predsednik Ameriškega astronomskega društva (AAS), katerega so na Haleovo pobudo ustanovili istega leta. Bil je znan kot poljuden pisec na astronomskem in drugih področjih. Napisal je tudi več člankov, v katerih je obsodil zamisel o letečih strojih, težjih od zraka, kot popolnoma noro. Tedanji Langleyjevi neuspehi so podpirali njegovo stališče. Uspeh bratov Wright je njegove argumente oslabil, ne pa ustavil. Newcomb ni dočakal razmaha, ki ga je letalstvo doživelo v 1. svetovni vojni, vendar je bilo njegovo številsko delo neizpodbitno. Šele z računalniki so lahko 50 let pozneje popravili njegove izsledke. Newcomb je bil znan tudi kot zelo negativna oseba. Pokopan je na Nacionalnem pokopališču Arlington. Priznanja Leta 1935 so ga izvolili v Dom slave velikih Američanov. Nagrade Kraljeva astronomska družba (RAS) mu je leta 1874 podelila Zlato medaljo. Za svoje znanstvene dosežke je Newcomb leta 1890 prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe (Royal Society) iz Londona. Leta 1898 je prvi prejel Medaljo Bruceove. Poimenovanja Po njem se imenuje asteroid 855 Newcombia, ki ga je 3. aprila 1916 odkril Beljavski, in krater Newcomb na Luni. Sklici Zunanje povezave Simon Newcomb , stran medalje Bruceove Ameriški astronomi Ameriški admirali Ameriški ekonomisti Admirali Vojne mornarice Združenih držav Amerike Čudežni otroci Diplomiranci Univerze Harvard Predavatelji na Univerzi Johnsa Hopkinsa Ameriški akademiki Tuji člani Kraljeve družbe Nosilci legije časti Prejemniki Zlate medalje Kraljeve astronomske družbe Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Medalje Bruceove Pokopani na Nacionalnem pokopališču Arlington Ameriški univerzitetni učitelji Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


text: Edward Williams Morley, ameriški fizik in kemik, * 29. januar 1838, Newark, New Jersey, ZDA, † 24. februar, 1923, West Hartford, Connecticut, ZDA. Glej tudi Michelson-Morleyjev poskus Sklici Rojeni leta 1838 Umrli leta 1923 Ameriški fiziki Ameriški kemiki Prejemniki Davyjeve medalje


text: George Ellery Hale, ameriški astronom, * 29. junij 1868, Chicago, Illinois, ZDA, † 21. februar 1938, Pasadena, Kalifornija, ZDA. Leta 1908 je prvi odkril magnetna polja sil v Sončevih pegah in spoznal njihovo pomembnost, bil je odličen teoretik, leta 1889 je sestavil tudi prvi spektroheliograf. Postavitev takrat največjega enozrcalnega optičnega daljnogleda na svetu, 5080-milimetrskega zrcalnega daljnogleda na Observatoriju Mt. Palomarju pa je verjetno njegovo največje delo. Življenje in delo Zgodnja leta Študiral je na MIT. Oče mu je še med študijem priskrbel zelo dobro opremljen zasebni Kenwoodov observatorij v bližini Chicaga in tu je Hale naredil svoja prva odkritja, predvsem v zvezi s Soncem. Želel si je še večji daljnogled in začel načrtovati nov observatorij. Prepričal je bogatega poslovneža Yerksa iz Chicaga, da mu je dal denar za 1020-milimetrski refraktor. Observatorij Yerkes v Williams Bayu v Wisconsinu so odprli leta 1879 in Hale je postal njegov predstojnik. Refraktor je postal takojšnji hit, z njim opazujejo še danes. Leta 1892 je postal pridruženi profesor astrofizike na Univerzi v Chicagu. Leta 1895 je organiziral Yerkesov observatorij in ostal njegov predstojnik do leta 1904. Njegov življenjski moto je bil »več svetlobe«. Ugotovil je, da je prihodnost astronomije v velikih zrcalnih daljnogledih. Leče so podprte na robu in če so pretežke, se zaradi lastne teže deformirajo in postanejo neuporabne. Zrcala so lahko podprta zadaj, zato je veliko lažje narediti veliko zrcalo kot veliko lečo. Hale je znal prepričati milijonarje, da so denarno podprli njegove zamisli. Johna D. Hookerja iz Los Angelesa je prepričal, da je financiral nov observatorij, opremljen s takrat največjim, 1520-milimetrskim zrcalnim daljnogledom. Observatorij so zgradili na gori Mt. Wilson nad Los Angelesom, kjer so bili že postavljeni posebni daljnogledi za opazovanje Sonca. Leta 1904 je postal njegov predstojnik in na tem mestu ostal do leta 1923. Poznejše obdobje Leta 1917 so dokončali 2540 mm zrcalni daljnogled, s katerim je Hubble odkril, da so zvezdne meglice v resnici samostojne galaksije, daleč stran od naše. Začel je graditi 5080-milimetrski zrcalni daljnogled na Mt. Palomarju blizi San Diega v Kaliforniji. Zaradi pomanjkanja denarja se je gradnja zavlekla in Hale ni doživel dokončanja observatorija. Observatorij na gori Palomar je začel z delom šele 10 let po njegovi smrti, leta 1948, daljnogled pa so njemu v čast imenovali Haleov daljnogled. Astronomom je omogočil pogled v globine vesolja kot še nikoli poprej. Še danes obstaja le peščica večjih daljnogledov. Še naprej je proučeval Sonce, saj je menil, da moramo o Soncu vedeti vse, če hočemo vedeti več o zvezdah. Bil je eden od ustanoviteljev Mednarodne astronomske zveze (IAU-IUA). Zaradi svoje zanesenosti, potrpežljivosti in prijaznosti je bil Hale idealen organizator. Nikoli ni zamudil nobene priložnosti. Anekdota pripoveduje, da je na neki zabavi hotel navezati stik z bogatim industrialcem. Ko je Hale opazil, da on in njegova »žrtev« ne sedita za isto mizo, je mirno zamenjal mesto, tako da je sedel zraven milijonarja. Še preden je bilo konec večerje, je že tekel pogovor o novem velikanskem daljnogledu. Literatura Strm vzpon astrofizike je vzpodbudil razvoj večine velikih ameriških observatorijev v 70., 80. in 90. letih 19. stoletja. Hale in Keeler sta si v tem času utrdila sloves uglednih astrofizikov in postala sodelavca in prijatelja. Hale je hotel začeti izdajati novo znanstveno revijo že leta 1891, ker je Astronomical Journal, ki ga je ustanovil 30 let prej »klasični« astronom, objavljal zelo malo astrofizikalnih člankov. Toda Hale ni mogel, navkljub svojim znanim kampanjskim sposobnostim, zbrati dovolj denarja vse do leta 1894, ko je založba University of Chicago Press prevzela jamstvo za ta drzni podvig. 1. januarja 1895 se je tako rodila nova revija Astrophysical Journal, Hale in Keeler pa sta bila njegova prva urednika. Časopis je začel z 200 naročniki. Še danes izhaja Astrophysical Journal pri Univerzi v Chicagu, toda pod okriljem Ameriškega astronomskega društva (AAS), ki je prevzelo odgovornost zanj leta 1971. Glavno revijo zdaj dopolnjujeta Supplement Series in Astrophysical Journal Letters in prihaja k 2650 naročnikom, večina med njimi so knjižnice. Leta 1895 sta Hale in Keeler objavila 875 strani. Po besedah H. A. Abta, glavnega urednika od leta 1971, je bilo v letu 1995 objavljenih več kot 23.000 strani, skupaj z nekaj videokasetami in CD-ROM prilogami. Hale je med drugim napisal Študij razvoja zvezd (1908) in Za Mlečno cesto (1926). Priznanja Nagrade Leta 1904 je za svoje delo na področju astrofizike prejel medaljo Henryja Draperja. Istega leta je prejel zlato medaljo Kraljeve astronomske družbe (RAS). Leta 1916 je prejel medaljo Bruceove in leta 1932 za svoje znanstvene dosežke Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe iz Londona. Poimenovanja Po njem so imenovali asteroid 1024 Hale in kraterja na Luni (Hale) in Marsu (Hale). Od leta 1978 Odsek za solarno fiziko Ameriškega astronomskega društva (AAS/SPD) podeljuje Nagrado Georgea Elleyja Halea. Glej tudi Sončev cikel Sklici Zunanje povezave George Ellery Hale , stran medalje Bruceove Ameriški astronomi Predavatelji na Univerzi v Chicagu Predavatelji na Kalifornijskem tehnološkem inštitutu Člani Accademie dei Lincei Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Prejemniki Medalje Bruceove Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Medalje Henryja Draperja Prejemniki Rumfordove nagrade Ameriški akademiki Ameriški univerzitetni učitelji Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu


text: Ksenofán (: Ksenofánēs ho Kolofṓnios), starogrški filozof, pesnik in satirik, * okoli 570 ali 565 pr. n. št. , Kolofon, Mala Azija, † 473 pr. n. št. Ksenofan je bil klatež. Pobegnil je pred Perzijci, kot Pitagora iz Jonije v južno Italijo v mesto Eleja. V teoretična razmišljanja je uvedel tri pomembne tokove: zavrnil je mitološko gledanje na svet, vzdignil je naravo na raven božanstva in civiliziral pitagorejski kult razuma. Bil je pazljiv opazovalec. Pozornost je osredotočil na to, da Etiopci svoje bogove predstavljajo kot črne s topim nosom, nasproti temu pa Tračani kot modrooke in rdečelase. Iz tega je zaključil, da če bi biki, konji in levi imeli roke, ali če bi bili spretni kot človek, bi konji podobno konjem, voli podobno volom risali like bogov in jim dali prav takšna telesa, kakršna imajo sami. Ta način mišljenja je bil odločna kritika antropomorfizma, pomenil je zavračanje olimpijskega božanstva in postavil je novo vprašanje: če to niso Olimpijci, kdo potem, upravlja s tem svetom? Ni verjel v selitev duš ali v preproste grške bogove. Zavrnil je tudi Pitagorov odgovor, da je predstava števila kot gonilnega elementa kozmosa preveč mistična. Podal je lastno predstavo. Naravo je smatral kot božanstvo. Proglasil jo je za neomejeno, vse prisotno, nesmrtno, itd. »Svet ni ustvarjen, je večen, neuničljiv ... vse vidi, vse misli, vse prisluškuje.« Prvi je razumel in ovrednotil moč človeškega razuma, da pa ga ni postavil na prestol božanstva. Pustil mu je človeškost. Pomemben je kot Evklidov miselni predhodnik. Domneval je, da je temeljna prvina sveta morda zemlja. Najbolj znan je po svoji teoriji, da se obličje Zemlje s časom spreminja. To je trdil zaradi školjk, ki jih včasih najdemo v gorah. Zatrjeval je, da so morale biti gore v začetku pod morjem in so se sčasoma vzdignile do današnje višine. To je bila pomembna napoved geološke misli, ki pa je ostala osamljena, dokler ni pozneje Hutton osnoval sodobne geologije in utrdil Ksenofanovo na videz divje ugibanje v golo dejstvo. Njegova najbolj znana učenca sta bila Parmenid in Zenon. Glej tudi seznam starogrških filozofov seznam starogrških pesnikov seznam starogrških satirikov Starogrški filozofi Starogrški pesniki Starogrški satiriki Grki v 5. stoletju pr. n. št.


text: Parménid ali Parménides (starogrško ), starogrški filozof, * okoli 540 pr. n. št., Eleja, danes Velija, južna Italija, † 470 pr. n. št.. Življenje in delo Parmenid je bil najpomembnejši eleat. S tezami o bitu velja za začetnika ontologije. Milečani so postavili prvo vprašanje: Kaj je osnova svetu? Pitagora je postavil drugo: Kako je svet urejen? Parmenid pa je postavil tretje: Koliko je svet dostopen spoznanju? Kritični analizi je podvrgel ne samo razum, ampak tudi druga sredstva s katerimi človek pride do spoznanja: smisel in občutek. Najprej je zavrgel občutek, ki prinaša subjektivno znanje in temelj mitološkega pogleda na svet. Kakšen pa je odnos med smislom in razumom? To je bilo osrednje vprašanje, ki je vznemirjalo Parmenida. Rešil ga je enoznačno in to tako, da je proglasil razum kot edini izvor spoznanja resnice. Veslo usmerjeno v vodo iz zraka izgleda zlomljeno, naš otip temu nasprotuje. Kje je resnica? Čemu naj verjamemo? Očem ali otipu? Očitno ničemur. Občutki, ki so v vzajemnem protislovju ne morejo biti zanesljiv naslon k spoznanju sveta. Na njihovi osnovi lahko izrečemo mišljenje, ne pa resnico. To poseduje le razum. Ta nam govori, da je svet stvarnost. Danes vemo, da je njegovo razumevanje nasprotja razuma in smisla nedialektično. Vemo, da je vsak »idealni« objekt produkt večkrat ponovljene smiselne izkušnje. Smisel in razum nista protislovna, ampak harmonično dopoljnjujeta spoznavno orodje. Do tega spoznanja pa bi vseeno težko prišli z brisanjem Parmenidovih idej. On je prvi v zgodovini evropske in svetovne filozofije sploh odkril razum. Odkritje razuma je bilo začetek demitologizacije in napredovanje novega pogleda na svet. Kar je v filozofiji zgradil Parmenid je na razum konkretnih modelov prenesel njegov učenec Zenon. Parmenid je pomemben kot miselni predhodnik Evklida. Med drugim je tudi učil, da se bivajoče ne more gibati. Po Sokratovem učencu Teofrastu je bil prvi, ki je menil, da je Zemljino površje krogelno, čeprav so to pripisovali tudi Pitagori, katerega pristaš je bil tudi Parmenid. Njegova utemeljitev za krogelno obliko Zemlje je bila dobra. Dokazoval je, da mora telo katerekoli oblike, različne od krogelne, pasti samo vase in da ima edino krogla obliko, ki ostane v naravi v ravnovesju. Aristotel je za dokaz tega omenjal Lunin mrk. O Parmenidu je pisal Platon. Parmenid je med letoma 480 in 470 pr. n. št. napisal delo O naravi. O naravi Parmenidova glavno delo predstavlja pesnitev O naravi (grško Περὶ φύσεως), zapisana v heksametru. Ohranjena je v fragmentih in predstavljala temelj za rekonstrukcijo Parmenidove filozofije in učenja. Pesnitev omenja tri poti, po katerih hodi bit, torej tri poti za človeka. Prva je pot resnice ali pot biti, druga je pot zmote ali pot ne-biti tretja pot pa je pot mnenj, pot videza, zablode in je pot navadnih smrtnikov, ki živijo življenja prežeta z mnenji. Glej tudi seznam starogrških filozofov Sklici Zunanje povezave Sašo Dolenc, Heraklit, Parmenid in prve kritike grškega naravoslovja, Kvarkadabra Parmenides' of Elea Way of Truth Starogrški filozofi Dialektika Grki v 5. stoletju pr. n. št. Eleati


text: Anaksimánder (: Anaxímandros; tudi Aniksimander), starogrški filozof in astronom, * 609/610 pr. n. št. Milet, † 546 pr. n. št. Življenje in delo Anaksimander je bil predstavnik jonske filozofske šole in Talesov sopotnik ali učenec. Verjetno je bil Anaksimenov učitelj ali prijatelj. Podobno njemu je veljal za izumitelja (prva geografska karta sveta, instrumenti za gradnjo) ter pa veljal tudi za uspešnega državnika. Napisal je prvi grški filozofski spis O naravi (Περί φύσεως - Perí fýseos). Iz tega dela je ohranjen samo en stavek. Obširnejši so doksografski podatki. Prvi se je spraševal o načelu, počelu vsega in ga imenoval apeiron. Neskončnost je po kvaliteti nedoločena, prostorsko in časovno neomejena snovna praosnova vseh stvari (arhe), ki iz sebe zaradi neprestanega gibanja izdvaja nasprotja in na ta način povzroča nastanek posameznih stvari. Razvoj nasprotij se nujno konča s spajanjem, z vračanjem posameznega v prvobitno splošno. Kot Aristotel navaja v svoji Fiziki, je za Anaksimandra apeiron nesmrten in ne more imeti nekega svojega zasebnega načela, ker če bi ga imelo, bi imelo tudi svojo mejo. Na vprašanje, kaj je apeiron, odgovarja: neomejeno, brez konca in brez specifikacij. Pomembna so njegova odkritja v astronomiji. Zanj je imela Zemlja obliko valja ali kamnitega stebra, katerega višina je enaka tretjini osnovnice. Zemlja prosto lebdi v zraku v središču sveta. Sonce, Luna in zvezde naj bi bile različno oddaljene; Sonce najdlje, zvezde pa Zemlji najbližje. Sonce si je zamišljal kot kolo s premerom 27 ali 28 Zemljinih premerov. Votel obroč kolesa naj bi napolnjeval ogenj, viden le skozi okroglo odprtino. Na podoben način je razlagal tudi Luno, ta obroč naj bi bil širok 19 Zemljinih premerov. Zvezdno kolo pa je postavil nekje med Luno in Zemljo. Nastanek Sončevih in Luninih mrkov je razlagal z začasno zamašitvijo lukenj v obročih, Lunine mene pa z rednimi delnimi zamašitvami. Ni popolnoma jasno, kako si je zamišljal zgradbo sfer in obročev, saj so morali notranje ležeči sloji prepuščati Sončevo svetlobo, njih lastna svetloba pa je izhajala le skozi odprtine. Zvezde je postavil najbližje k Zemlji, kar govori o tem, kako malo so Grki takrat opazovali nebo, saj je očitno, da niso poznali niti Luninih okultacij svetlih zvezd. Tako je zasnoval svojo novo kozmološko sliko, ki je v grško astronomijo uvedla geometrizacijo fizičnega Vesolja. Del ohranjenih Anaksimadrovih fragmentov priča o tem, da je morda prišel na idejo o evoluciji živih bitij. Njegovo učenje o nastanku organskega življenja v vodi in razvoju živih bitij preko nižjih organizmov do človeka predstavlja pomembno anticipacijo sodobne teorije o poreklu vrst. Napravil je nebesno kroglo (σφαῖρα - sfaira) in sestavil prvo geografsko karto za katero je kasneje napisal besedilo njegov rojak Hekataj. Prvi je uporabljal gnomon, s katerim je določil kot med ekliptiko in ekvatorjem. Ohranjen fragment Anaksimandrove knjige O naravi: »Anaksimander je postavil za pravzrok (arhe) in prvino vsemu, kar biva, apeiron (neskončno, nedoločeno) in je tudi prvi rabil to ime. Pravi pa, da to ni voda ne katera drugih tako imenovanih prvin, ampak neka svojevrstna neskončna podat, iz katere sestoje vsi nebesni svetovi v njih: 'Iz česar pa stvari nastajajo, v tistem tudi minevajo po Nujnosti; zakaj druga drugi plačujejo kazen in poravnavo za krivdo po redu Časa.' Anaksimader je očitno opazoval presnavljanje štirih prvin iz ene v drugo, zato ni maral vzeti ne te ne one za podstat, temveč neko drugo mimo njih. Nastanka stvari ne izvaja iz kakovostnega spreminjanja prasnovi, temveč iz izločevanja nasprotij na podlagi večnega gibanja. « (DK 12A9, prevod po Sovrë: Predsokratiki, str 35). -- Pravi tudi: Logos je božji drobiž. Vsak nebeščan, ki spomladi požene, primakne zaznamek. Človek mu smisel doda, menjaje dolžino s kračino. Ko pesem odteče v ubranost, nedotakljivo umolkne. Tu ni razlik. Na obrobju smrtnih besed, v besednici smrti. V belem, brezčasnostnem šumu, skupku vseh govoric, pripuščenih na svet, ki ga – edinega – znamo čutiti. O njem in njegovih dosežkih Diogen Laertski nam o Anaksimandru ohrani, da je rekel, da je počelo in prvina brezmejno, ne da bi ga pri tem opredelil kot zrak ali vodo ali kaj drugega. Posamezni deli se sicer spreminjajo, vesolje pa je nespremenljivo. Na sredini leži zemlja. /.../ Prvi je izumil gnomon ( uporablja se za določanje solsticijev, časa, letnih obdobij in enakonočij) in postavil sončno uro. Izdelal je tudi naprave za opazovanje ur. Prvi je narisal načrt Zemlje in morja. Izdelal pa je tudi maketo-kroglo.<ref>12 A 1. DIOG. II 1-2 iz Fragmenti predsokratikov, prva knjiga, s. 189; ur. Kocijančič, Gorazd, Študentska založba, Ljubljana 2012</ref> Zgodnje krščanski teolog Hipolit Rimski nam v delu Proti vsem krivoverstvom'' o njem o ohrani: Anaksimander je bil torej Talesov učenec. Rekel je, da je počelo bivajočih (stvari) nekakšna narava brezmejnega, iz katerega nastanejo nebesa in svet znotraj njih. Ta (narava) je večna in nepostarljiva ter zaobsega vse svetove. Pravi, da je čas opredeljeni nastanek, bitnost in propad (bivajočih stvari). Ta Anaksimander je rekel, da je počelo in prvina bivajočih stvari brezmejno in prvi za počelo uporabil to ime. Poleg tega je za gibanje, v katerem pride do nastajanja nebes rekel, da je nekaj večnega. Zemlja lebdi (v zraku), ne da bi jo kar koli obvladovalo, in miruje zaradi enake oddaljenosti od vsega. Po obliki je zaobljena, zaokrožena, podobna kamnitemu stebru: ena izmed njenih ploskev je tista po kateri hodimo, druga pa se nahaja na nasprotni strani. Zvezde so nastale kot ognjen obroč in so se ločile od ognja v svetu, obdane pa so z zrakom. Obstajajo tudi izpuhi, ki so nekakšni cevasti prehodi(cev kovaškega meha), skozi katere vidijo zvezde; mrki nastanejo zato, ker se izpuhi zaprejo. Zaradi zapiranja ali odpiranja prehodov se tudi Mesec enkrat pokaže kot rastoč, drugič kot pojemajoč. Obroč Sonca je 27-krat večji od Mesečevega, Sonce pa se nahaja tudi najvišje, najnižje pa so obroči zvezd stalnic. Živa bitja nastajajo iz vlažnega, ki izpareva zaradi sonca. Človek je bil na začetku podoben neki drugi živali, mogoče ribi. Sprva so bila ta bitja obdana z bodičasto skorjo. Ko so stopila v zrelo obdobje, so se premaknila bolj na suho območje, pri tem pa se je njihova skorja razlomila. Šele takrat so iz njih izšli moški in ženske, ki so se lahko že sami hranili. Vetrovi nastanejo iz najbolj pretanjenih izparin, ki se ločijo od zraka in se takrat, ko se nakopičijo, začnejo gibati; deževje nastaja zaradi izparevanja iz Zemlje, ki ga povzroči Sonce; bliski pa, ko veter naleti na oblake in jih razlomi. Anaksimander je bil prvi, ki si je zamislil mehanični model sveta. Po njegovem modelu Zemlja prosto lebdi v središču neskončnega in je nič ne podpira. Na »istem mestu ostaja zaradi svoje indiference«. To stališče je Aristotel označil za domiselno, vendar napačno. Ima obliko valja, katerega višina je enaka tretjini njegovega premera. Ploščata zgornja stranica je naseljeni svet, ki ga obdaja krožni ocean. Anaksimandrovo spoznanje, da svet prosto lebdi, ne da bi padel, in da ga nič ne podpira, mnogi štejejo za prvo kozmološko revolucijo in začetek znanstvenega mišljenja. Karl Popper je to zamisel označil za »eno od najdrznejših, najrevolucionarnejših in najsijajnejših zamisli v celotni zgodovini človeške misli«. Tak model je omogočil predstavo, da lahko nebesna telesa potujejo pod Zemljo, in privedel do razmaha grške astronomije. Glej tudi seznam starogrških filozofov seznam starogrških astronomov Sklici Zunanje povezave Internet Encyclopedia of Philosophy — Anaksimander Starogrški filozofi Starogrški astronomi Grki v 6. stoletju pr. n. št.


text: Anakságora (: Anaksagóras), starogrški filozof narave, * 500 pr. n. št. (496), Klazomena, severno od Mileta, Anatolija, (sedaj Turčija), † 428 pr. n. št., Lampsak na Helespontu, (danes Lapsek v Turčiji). Bil je eden zadnjih predstavnikov jonske šole filozofije, natančneje predstavnik filozofskega pluralizma. Rojen je bil v Klazomeni v jonski Mali Aziji, o njegovih učiteljih in povezavah s predhodniki jonske šole ni kaj znanega. Okoli leta 462 pr. n. št. se je odselil v Atene, kjer je ustanovil svojo filozofsko šolo in spodbudil razvoj filozofije v Atenah. Bil je Periklejev učitelj, prijatelj in svetovalec. Filozofija Iz njegovega spisa O naravi (Peri fyseos) se je ohranilo nekaj pomembnih odlomkov. Kakor pred njim Empedoklej je smatral, da v naravi ni ne nastajanja niti izginevanja v strogem pomenu besede, ampak so spremembe sestavljene izključno iz spajanja (synkrisis) oziroma iz razdruževanja (diakrisis) obstoječih danih snovnih elementov. Kot zadnje elemente stvari si je zamislil kvalitativno določene, nespremenljive in neuničljive, vendar neskončno deljive snovne delce. Nastajanje in minevanje stvari je tako po njem združevanje in ločevanje teh majhnih delcev, semen (spermata ali hremata), kasneje pri drugih piscih po nekem Aristotelovem izrazu imenovanih homeomerije (homoiomereiai), ki jih je neskončno mnogo in so neskončno majhni. Njihov obstoj je hkrati domneval tudi Levkip. Prvotno so bili snovni delci pomešani brez reda. Prehod iz tega kaotičnega prastanja v urejen kozmos je delo gibalne urejevalne sile uma (nous), ki je inertni masi dal gibanje. Za razliko od ostalih elementov je um najčistejša in najfinejša snov. Njegovo mesto je znotraj narave in ne zunaj nje. Kozmološki razvoj in posamezne naravne pojave je po Platonovem in Aristotelovem pričevanju pojasnjeval z mehanskimi vzroki, pri čemer je naloga uma že končana z vzbuditvijo prvobitnega impulza. Izvirna je njegova razlaga čutnih zaznav. Kvaliteto predmeta opazimo zaradi nasprotij v nas (telo zaznava toploto zaradi tega, ker je hladno in obratno). Pri tem pa zaznava razum in en čutila. Naravoslovne teorije Astronomija Podal je nekaj zanimivih astronomskih in meteoroloških razlag. Pri njem se prvič pojavi misel, da so zvezde, Luna, planeti in Sonce samo združena snov, da so to torej vesoljska telesa. Zvezde morajo biti užarjene mase kamenja, ki so treščeni z Zemlje in so zaradi vrtenja neba zažareli. To je skušal dokazati na osnovi meteoritov, ki jih je našel, ko so padli iz vesolja. Leta 466 pr. n. št. je menda napovedal meteor. V noči se je namreč prikazala žareča ognjena krogla kakor komet in je potem meteor padel z neba. Kamenje, ki je padlo z neba, je bil res fantastičen zaključek. Ta misel nas res preseneti, če vemo, da je Francoska akademija znanosti še na začetku 19. stoletja javno razglasila za bedaka vsakega, ki je trdil, da kamenje pada z neba. Anaksagora je verjel v zvezo med pojavoma in je javno izjavil, da prihaja meteor od Sonca, ki tudi ni nič drugega kot žareč kos železa. Tudi Sonce je tako zanj samo velik užarjen kamen. To ni bil bog Helios, ki se z ognjenim vozom vsak dan vozi po nebu, ponoči pa potone v ocean in se vsako jutro ponovno pojavi sveže umit, da bi šel po isti poti. Mislil je, da je Luna enako velika kot Peloponez in da enako kot planeti, dobiva svojo svetlobo od Sonca, kar so domnevali že babilonski astronomi. Sonce je moralo biti po njegovem mišljenju precej večje od Lune. Pravilno je pojasnil Lunine mene ter Sončeve in Lunine mrke glede na njuno gibanje. Njegove astronomske raziskave je nadaljeval njegov mlajši sodobnik Meton. Zaradi teh misli je bil neposredno pred peloponeško vojno obtožen brezboštva in pregnan iz Aten. Rešil se je leta 434 pr. n. št. z begom v Lampsak in vmes je moral poseči sam Periklej, da je filozofu rešil življenje. To je bila usoda prehitro dozorelega genija. Učil je, da je Zemlja ploska in v ravnotežju jo drži zrak. Prvi je pokazal, kako zaradi Zemljine sence nastane Lunin mrk in kako Lunina senca povzroči Sončev mrk. Biologija, fizika Ugotovil je tudi, da ribe dihajo s škrgami. Tako se je moral ukvarjati tudi z anatomijo. S poskusi je kot Empedoklej dokazal, da ima zrak naravni izvor. To je dokazal s pomočjo vodnega zvonca, v katerega je lahko voda prodrla samo tedaj, če je istočasno iz njega izšel tudi zrak. Matematika V zaporu si je dolgo časa krajšal čas s problemom kvadrature kroga. Zaprli so ga zaradi tega, ker je z grdimi besedami kvaril mladino. Poučeval jih je, da nebesna telesa niso božanstva, ampak snovni predmeti. Poznamo njegova razglabljanja o majhnih veličinah. Govoril je, da »med njimi ni najmanjših in je zmanjševanje teče neprekinjeno.« Sklici Viri Reale, G. 2002. Zgodovina antične filozofije. Ljubljana: Studia humanitatis. Sovre, A. 1946. Predsokratiki. Ljubljana: Slovenska Matica. Vorländer, K. 1977. Zgodovina filozofije. Ljubljana: ČGP Delo. Starogrški filozofi Starogrški astronomi Grki v 5. stoletju pr. n. št. Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


text: Anaksimén ali Anaksiménes (starogrško : Anaksiménes), starogrški filozof in učenjak, * 585 pr. n. št. (584, 570), Milet, † 525 pr. n. št. (okoli 500, 523, 524, 528, okoli 526). Anaksimena skupaj z njegovimi predhodniki štejemo za enega od tvorcev zahodne filozofije. Življenje in delo O Anaksimenu, avtorju izgubljene razprave, je ostalo malo podatkov. Lahko ga obravnavamo kot znanstvenika, kozmologa in astronoma (zanimali so ga meteorološki problemi), ampak v načinu postavljanja vprašanj je bil vsekakor filozof. Anaksimen je bil verjetno v mladosti Anaksimandrov učenec ali prijatelj. Bil je predstavnik jonske filozofske šole in zadnji v nizu filozofov v Miletski šoli. Podobno kot Tales, je tudi on vzel enega izmed osnovnih štirih elementov (voda, ogenj, zemlja, zrak) kot neko splošno osnovo, prapočelo vsega kar obstaja (arhé). Za to prapočelo je imel zrak (ἀήρ - aer), iz katerega z razredčevanjem (araiosis) in zgoščevanjem (pyknosis) nastajajo vse stvari. Zrak mu je bil tudi načelo življenja. Zrak je neskončen in se neprestano giblje. Z razredčevanjem nastaja ogenj, z zgoščevanjem pa veter, oblaki, voda in zemlja. Z nadaljnjim spajanjem nastajajo zapletenejša telesa. Z zaključkom, da je svet sestavljen iz zraka, je Anaksimen uporabil svojo teorijo, da je oblikoval shemo, ki predstavlja začetke in naravo Zemlje ter drugih nebesnih teles. Opazil je povezavo med agregatnim stanjem in temperaturo. Po njem je razredčevanje enako segrevanju in zgoščevanje hlajenju. Učil je da je duša sestavljena iz zraka. Zanj je bil kozmološki razvoj periodičen kot pri Anaksimandru. Kakor se je pri načelu stvari odločil za neki empirično znan element se je na ta način vrnil nazaj od Anaksimandra k Talesu. V astronomiji je ponovno zastopal staro učenje, da je Zemlja valjasta plošča, ki jo drži zrak (pri Talesu pa voda). Prvi je jasno ločeval planete od zvezd. Zatrjeval je, da je mavrica naravni pojav in ne nekaj nadnaravnega. Priznanja Poimenovanja Po njem se imenuje udarni krater Anaksimen na Luni s koordinatama 72,5° severno; 44,5° zahodno, premerom 80 km in globino 2,5 km. Glej tudi seznam filozofov Rojeni leta 585 pr. n. št. Umrli leta 525 pr. n. št. Starogrški filozofi Starogrški učenjaki Grki v 6. stoletju pr. n. št.


text: Empédoklej ali Empédokles (), starogrški filozof, * 495 pr. n. št., Akragas, danes Agrigent (Akragant), Sicilija, † 423 pr. n. št., Etna. Znana je njegova teorija štirih elementov, po kateri je svet sestavljen iz vode, zraka, ognja in zemlje, med njimi pa posredujeta še Ljubezen (Eros) in Spor (Neikos), ki sta vzrok raznolikosti sveta in harmonije v njem. Pripisujejo mu filozofski pesnitvi O naravi (Peri physeos) in Očiščenje (Katarmoi). Življenje Empedoklej se je rodil v mestu Akragas na Siciliji, bil je Anaksagorov sodobnik. Bil je odličen retorik (slavil ga je tudi Aristotel) in pesnik, ter bil je zelo spoštovan. Bil je znanstvenik predirljivega duha, goreč iskalec resnice, po drugi strani pa mistično navdahnjen zanesenjak in prijatelj magij. Zagovarjal je teorijo preseljevanja duš in zase verjel, da ima preroške sposobnosti. Umaknil se je na Peloponez. Nihče ne ve kje, kdaj in kako je umrl, legende pa pravijo, da naj bi se Empedoklej vrgel v Etno zato, da bi ga meščani imeli za božanskega. Teorija štirih elementov Empedokleja ni prepričalo nobeno počelo prejšnjih naravoslovcev, iz česa je sestavljen svet (po njegovem je bilo to preveč kompleksno). Sam pravi, da je svet sestavljen iz štirih elementov – korenine (rhizomata): vode, zraka, ognja in zemlje – ti elementi so večni in predmet neskončnega cikličnega spreminjanja (Za Empedokleja svet poteka v cikličnem gibanju), med njimi pa posredujeta Ljubezen (Eros) in Sovraštvo (Neikos). V delu cikla, kjer prevladuje ljubezen, elementi postopoma prehajajo v stvar. V drugem delu cikla, kjer prevladuje sovraštvo, pa so štirje kvalitativno različni elementi, ki izmenično vladajo. Nastajanja in minevanja po njegovem ni. Ljubezen združuje (razdvaja enakovrstne), sovraštvo razdvaja (združuje enakovrstne). Stvari nastanejo z mešanjem, preminejo pa z ločevanjem elementov; pri tem se elementi sami nikoli ne spreminjajo in ne nastajajo. Učil je, da je grešnikova duša podvržena dolgotrajni spokorniški selitvi iz telesa v telo (metempsihoza). Kdor se hoče izogniti takšni kazni, se mora očistiti in predvsem ne jesti mesa, kajti v ubitih živalih bi lahko bila ravno kakšna duša na spokorniškem popotovanju. Deli O naravi (Peri physeos) Očiščenja (Katharmoi) Glej tudi seznam starogrških filozofov Sklici Viri Hermann, D. idr. 2012. Fragmenti predsokratikov. Ljubljana: Študentska založba Miščević, N. idr. 2006. Filozofija za gimnazije. Ljubljana: Mladinska knjiga Sovre, A. 1988. Predsokratiki. Ljubljana: Slovenska matica Starogrški filozofi Grki v 5. stoletju pr. n. št. Umrli v požarih


text: Míkrosekunda (okrajšava μs) je enota za merjenje časa, milijonkrat manjša od sekunde. Velikokrat se uporablja za merjenje trajanja atomskih ali kemijskih reakcij, ki se običajno zgodijo v nepredstavljivo kratkih časih. Za primerjave glej 1 E-6 s. V tem času npr. svetloba v vakuumu prepotuje 299,8 m, za eno miljo (~1609 m) pa potrebuje 5,4 μs. Glej tudi predpone SI, osnovne enote SI red velikosti. Izpeljane enote SI


text: Pót v fiziki označuje razdaljo, ki jo telo prepotuje med gibanjem iz ene lege v drugo. Pot se meri v metrih ali drugih enotah za merjenje dolžine. Če je gibanje telesa premo, je njegov tir premica, pot pa je enaka dolžini prepotovane daljice. Pri krivem gibanju tir telesa opiše krivuljo (na primer elipso, parabolo, spiralo) v prostoru, pot pa je dolžina te krivulje. Pri kroženju je tir krožnica, pot pa je, ali enaka mnogokratniku obsega krožnice ali krožnemu loku. Planeti se na primer gibljejo po Keplerjevih zakonih. Pri vrtenju točke telesa, ki ležijo na osi vrtenja, ne opisujejo poti, spreminja se jim le krajevni koordinatni sistem telesa, ostale točke pa krožijo okrog osi in pri vrtenju opravijo neko od nič različno pot. V kvantni fiziki je pot, oziroma lega delca nepopolno določena po načelu nedoločenosti. V teoriji strun, kjer je 'pot' ploskev, pa lega po novem načelu nedoločenosti še načeloma ni določena. Glej tudi Feynmanov diagram Reggejev tir tir Zunanje povezave Mehanika Potovanje


text: Dolžína je v običajni rabi poseben primer razdalje (prim. širina, višina), v fiziki in tehniki pa sta pojma dolžine in razdalje največkrat sopomenska. Z njim označujemo razdaljo v vodoravni smeri; za razdaljo v navpični smeri običajno uporabljamo izraz višina, širina pa je razdalja od strani do strani, pravokotna na dolžino in višino. Nikoli ne govorimo o »dolžini od Zemlje do α Kentavra (Cen)«, ampak o »razdalji med Zemljo in α Kentavra«, oziroma o »oddaljenosti α Kentavra od Zemlje«. Dolžina se pri geometrijskem merjenju nanaša na največjo razsežnost (mero, dimenzijo) telesa. V določenim kontekstih pojem »dolžine« pomeni določeno razsežnost telesa vzdolž katere se meri njegova dolžina. Na primer govorimo o dolžini žice in o njeni debelini, ki je po navadi manjša od dolžine. Mednarodni sistem enot predpisuje za dolžino osnovno enoto meter. Še nekaj drugih enot dolžine, urejenih od večjih k manjšim: Dolžina ni notranja značilnost ničesar, tako da lahko dva opazovalca merita isto »stvar« - denimo razdaljo med dvema dogodkoma ali dolžino ladje - in izmerita različna rezultata. To nenavadno značilnost prostora pojasnjuje Einsteinova posebna teorija relativnosti. Glej tudi razdalja skrčenje dolžin Lorentzeva transformacija dolžina loka de:Längenmaß


text: Mednarodni sistem enot (SI, skrajšano iz francoskega ) je sodobna oblika metričnega sistema in je najbolj razširjen sistem za merjenje. Gre za skladen sistem merskih enot, ki temelji na sedmih osnovnih enotah - amper, kelvin, sekunda, meter, kilogram, kandela, mol - in na dvajsetih predponah za imena enot in simbole enot, ki se lahko uporabijo, kadar gre za večkratnike in dele enot. Sistem določa tudi imena za 22 izpeljanih enot, kot na primer lumen in watt, za druge pogoste fizične količine. Osnovne enote so izpeljane iz invariantnih naravnih konstant, kot sta hitrost svetlobe v vakuumu in trojna točka vode, ki jih lahko opazujemo in merimo z veliko natančnostjo, in iz enega fizičnega artefakta. Artefakt je leta 1889 certificiran mednarodni prototip kilograma v obliki valja iz platine-iridija, ki ima nominalno enako maso kot en liter vode pri temperaturi tališča. Stabilnost tega prototipa je bila predmet velikih skrbi, tako da so se udeležene države odločile za revizijo na osnovi naravnih konstant, ki naj bi se začela veljati 20. maja 2019. Izpeljane enote se lahko opredelijo v smislu osnovnih enot ali drugih izpeljanih enot. Sprejete so z namenom, olajšati merjenje različnih količin. SI naj bi bil sistem, ki se s časom razvija; nove enote in predpone se ustvarjajo ter definicije enot spreminjajo z mednarodnim sporazumom, saj tehnologija merjenja napreduje in natančnost meritev se izboljšuje. Najnovejša pridobljena enota, katal, je bila sprejeta leta 1999. Zanesljivost sistema SI ni odvisna samo od natančnega merjenja standardov za osnovne enote v smislu različnih fizikalnih konstant narave, ampak tudi od natančne opredelitve teh konstant. Množica temeljnih konstant se s časom spreminja, saj znanost odkriva bolj stabilne konstante ali pa je obstoječe mogoče natančneje izmeriti. Meter je na primer leta 1983 bil definiran kot razdalja, ki jo svetloba v vakuumu prepotuje v danem delu sekunde, tako da je vrednost svetlobne hitrosti z vidika definiranih enot ekzaktna. Razlog za razvoj SI je bila raznolikost enot, ki so nastale v okviru sistemov na osnovi centimeter-gram-sekunda (CGS) sistemov (zlasti neskladnost med sistematiko elektrostatičnih enot in elektromagnetnih enot), in neusklajenost med različnimi področji njih uporabe. Generalna konferenca o utežeh in merah (francosko: - CGPM), ki je bila ustanovljena s Konvencijo o metrih iz leta 1875, je združila številne mednarodne organizacije, z namenom opredeliti definicije in standarde novega sistema ter standardizirati pravila za pisavo in predstavo meritev. Sistem je bil postal veljaven leta 1960 kot rezultat pobude, ki se je začela leta 1948. Temelji na sistemu enot meter-kilogram-sekunda (MKS) in ne na katerikoli varianti CGS. SI so odtlej sprejele vse države z izjemo Združenih držav Amerike, Liberije in Mjanmara. Enote in predpone Mednarodni sistem enot je sestavljen iz niza osnovnih enot, izpeljanih enot in niza decimalnih množiteljev, ki se uporabljajo kot predpone. Enote, brez enot s predponami, tvorijo skladen sistem enot, ki temelji na sistemu količin tako, da imajo enačbe med številskimi vrednostmi, izraženimi v koherentnih enotah, popolnoma enako obliko, vključno s številskimi dejavniki, kot jo imajo ustrezne enačbe med količinami. Na primer: 1 N = 1 kg × 1 m/s2 pravi, da je en newton sila, potrebna za pospešek mase enega kilograma na en meter na sekundo na kvadrat, kot izhaja po načelu skladnosti z enačbo ustreznih količin: . Izpeljane enote se uporabljajo za izpeljane količine, ki se lahko po definiciji izražajo v osnovnih količinah in zato niso neodvisne; na primer, električna prevodnost je inverzna električna upornost, zaradi česar je siemens inverzni ohm in podobno se lahko ohm in siemens nadomestita z razmerjem enot ampera in volta. Druge uporabne izpeljane količine se lahko določijo glede na osnove SI in izpeljanih enot, ki v sistemu SI niso imenovane, na primer pospešek, ki je opredeljen v enotah SI kot m/s2. Osnovne enote Osnovne enote SI so gradniki sistema in vse druge enote so izpeljane iz njih. Ko je Maxwell prvič predstavil koncept koherentnega sistema, je identificiral tri količine, ki bi jih lahko uporabili kot osnovne enote: maso, dolžino in čas. Giorgi je kasneje ugotovil potrebo po električni osnovni enoti, za katero je za SI bila izbrana enota električnega toka. Kasneje so dodali še tri osnovne enote (za temperaturo, količino snovi in jakost svetlobe). Zgodnji metrični sistemi so definirali enoto teže kot osnovno enoto, SI pa opredeljuje analogno enoto mase. V vsakodnevni uporabi sta te večinoma medsebojno zamenljivi, vendar je v znanstvenih okvirih razlika pomembna. Masa, strogo inercialna masa, predstavlja količino snovi. Pospešek telesa se nanaša na uporabljeno silo preko Newtonovega zakona, : sila je enaka masi krat pospešek. Sila 1 N (newton) bo maso 1 kg pospešila s pospeškom 1 m/s2. To velja vedno, tako za maso v vesolju kot za maso v težnostnem polju, npr. na zemeljski površini. Teža je sila, ki deluje na telo zaradi težnosti, zato je teža mase odvisna od moči gravitacijskega polja. Teža 1 kg mase na zemeljski površini je ; masa krat pospešek zaradi težnosti, kar znaša 9,81 Newtonov na površini Zemlje in približno 3,5 Newtonov na Marsu. Ker je pospešek zaradi gravitacije lokalen in je odvisen od lokacije in nadmorske višine, teža za natančne meritve lastnosti snovi in kot osnovna enota ni primerna. Izpeljane enote Izvedene enote v SI so oblikovane kot potence, zmnožki ali količniki osnovnih enot; njihovo število je neomejeno. Izpeljane enote so povezane z izpeljanimi količinami; hitrost je na primer količina, izpeljana iz osnovnih količin časa in dolžine, zato je dimenzija zanjo v SI meter na sekundo (simbol m/s). Z drugo besedo, dimenzije izvedenih enot se izrazijo z dimenzijami osnovnih enot. Kombinacije osnovnih in izpeljanih enot se lahko uporabijo za izražanje drugih izpeljanih enot. Na primer, SI enota sile je newton (N), SI enota tlaka je pascal (Pa) - ki ga je mogoče definirati kot en newton na kvadratni meter (N/m2). Predpone Predpone se dodajo imenom enot za večkratnike in pod-večkratnike prvotne enote. Vedno gre za cele potence števila deset, nad sto ali pod stotinko pa cele potence števila tisoč. Na primer, kilo- pomeni večkratnik tisoč in mili- označuje večkratnik tisočinke, tako da je ima meter tisoč milimetrov, kilometer pa tisoč metrov. Predpone se nikoli ne kombinirajo, milijoninka metra je mikrometer in ne milimilimeter. Večkratniki kilograma se imenujejo. kot da je osnovna enota gram, zato je milijoninka kilograma miligram in ne mikrokilogram. Če predpone uporabljamo za oblikovanje večkratnikov in podskupin osnovne in izvedenih enot SI, nastale enote niso več koherentne. BIPM določa dvajset predpon za mednarodni sistem enot (SI): Veliko znanstvenih, tehničnih in komercialnih literatur še vedno uporablja številne enote, ki jih SI ne vsebuje. Nekatere enote so globoko prepletene z zgodovino in kulturo, njihove SI alternative jih niso v celoti izrinile iz vsakodnevne uporabe. CIPM je priznala in pristala na te tradicije; sestavila je seznam enot, ki niso vključene v SI, ki pa so sprejete za uporabo s SI razvrščene v naslednje skupine: Enote brez SI, ki so sprejete za uporabo s SI (tabela 6): Določene enote za čas, kot in stare enote brez SI imajo dolgo zgodovino dosledne uporabe. Večina družb je uporabila sončni dan in njegove ne-decimalne pododdelke kot osnovo časa, ki so za razliko od čevlja ali funta bile enake ne glede na to, kje so bile merjene. Radian, ki je revolucije, ima matematične prednosti, vendar je za navigacijo okoren in, kot je pri času, so enote, ki se uporabljajo za navigacijo, v veliki meri skladni po vsem svetu. Tono, liter in hektar je CGPM sprejel leta 1879 in jih obdržal kot enote, ki se lahko uporabljajo skupaj z enotami SI, saj imajo enolične simbole. Katalogizirane enote so minuta, ura, dan, stopnja loka, minuta loka, sekunda, hektar, liter, tona, astronomska enota. Nekatere od enot v tabeli 7 in 8 so prav tako sprejete za uporabo s SI. Ne-SI enote, katerih vrednosti v enotah SI je treba pridobiti eksperimentalno (tabela 7): Fiziki pogosto uporabljajo merske enote, ki temeljijo na naravnih pojavih, zlasti kadar so količine, povezane s temi pojavi, veliko večje ali manjše od enakovredne enote SI. Najpogostejše so katalogizirane v SI brošuri, skupaj s konsistentnimi simboli in sprejetimi vrednostmi, vendar z opozorilom, da je treba njihove vrednosti meriti v enotah SI. elektronvolt (simbol eV) in daltonska/enotna atomska masna enota (Da ali u) Druge enote, ki niso v SI (tabela 8): Številne enote, ki niso bile formalno odobrene s strani CGPM, se še vedno uporabljajo po vsem svetu na številnih področjih, vključno z zdravstvenim varstvom in navigacijo. Tako kot pri merskih enotah v tabelah 6 in 7 jih je CIPM katalogiziral v brošuri SI, da bi zagotovili dosledno uporabo, vendar s priporočilom, da jih morajo avtorji, ki jih uporabljajo, opredeliti povsod, kjer se uporabljajo. bar, milimeter živega srebra, Angström, navtična milja, barn, vozel, neper, bel in decibel V interesu standardizacije zdravstvenih enot, ki se uporabljajo v jedrski industriji, je 12. CGPM (1964) sprejel nadaljnjo uporabo curie (simbol Ci) kot ne-standardno enoto aktivnosti za radionuklide; Izvedene enote SI bekerel, sievert in gray so bile sprejete v poznejših letih. Podobno je bil za merjenje krvnega tlaka obdržan milimeter živega srebra (simbol mmHg). S CGS in CGS-Gaussovim sistemom povezane enote, ki niso v SI (Tabela 9): SI priročnik tudi katalogizira številne opuščene merske enote, ki se uporabljajo na določenih področjih, kot sta geodezija in geofizika, ali ki jih je najti v literaturi, zlasti v klasični in relativistični elektrodinamiki, kjer imajo določene prednosti. Enote, ki so katalogizirane, so: erg, dina, poise, stokes, stilb, phot, gal, maxwell, gauss, in Oersted . Skupni pojmi metričnih enot Osnovne enote metričnega sistema, kot so bile prvotno opredeljene, so predstavljale skupne količine ali odnose v naravi. Predstavljajo jih še vedno - sodobne natančno določene količine so izboljšave definicije in metodologije, vendar še vedno z enakimi velikostmi. V primerih, ko laboratorijska natančnost morda ni potrebna ali na voljo, ali če so približki dovolj dobri, lahko zadostujejo prvotne opredelitve. Sekunda je 1/60 minute, ki je 1/60 ure, ki je 1/24 dneva, tako da je sekunda 1/86400 dneva; sekunda je čas, ki ga potrebuje trden predmet, da prosto pade 4,9 metra iz mirujoče lege. Meter je blizu dolžine nihala, ki ima periodo 2 sekundi; mize so večinoma približno 0,75 metra visoke; zelo visok človek (košarkar) je visok približno 2 metra. Kilogram je masa litra hladne vode; kubični centimeter ali mililiter vode ima maso enega grama; kovanec za 1 evro, 7,5 g; Sacagawea ameriški kovanec za 1 dolar, 8,1 g; kovanec za 50-penijev UK 8,0 g. Kandela je približno svetlost zmerno svetle sveče ali 1 moč sveče; a 60 W žarnica z žarilno nitko iz volframa ima svetilnost okoli 64 kandel. Mol snovi ima maso, enako njeni molekulski masi, izraženi v gramih; masa mola kuhinjske soli je 58,4 g. Temperaturna razlika enega kelvina je enaka eni stopinji Celzija: 1/100 temperaturne razlike med zmrzovališčem in vreliščem na morski višini; absolutna temperatura v kelvinih je temperatura v stopinjah Celzija plus približno 273; telesna temperatura je približno 37 °C ali 310 K. Žarnica 60 W z žarilno nitko porabi 0,5 ampera pri 120 V (ameriška omrežna napetost) in približno 0,26 ampera pri 230 V (evropska omrežna napetost). Leksikografske konvencije Imena enot Simboli za enote SI naj bi bili eni in isti, ne glede na uporabljeni jezik, vendar pa so imena enot navadni samostalniki, uporabljajo nabor znakov ter sledijo slovničnim pravilom zadevnega jezika. Imena enot sledijo slovničnim pravilom, povezanim z običajnimi samostalniki: v angleščini in francoščini se začnejo z malimi črkami (npr. newton, hertz, pascal), tudi če se simbol za enoto začne z veliko črko. To velja tudi za "stopinje Celzija", ker je "stopinja" enota. Uradna britanska in ameriška črkovanja se za nekatere enote SI razlikujejo - britanska angleščina, pa tudi avstralska, kanadska in novozelandska angleščina, črkujejo deca-, metre in litre, ameriška angleščina pa črkuje deka-, meter in liter. Simboli za enote in vrednosti količin Čeprav je pisanje imen enot specifično za jezik, se zahteva, da se simboli za enote in vrednosti količin pišejo dosledno v vseh jezikih, zato vsebuje glede tega SI brošura posebna pravila glede njihovega pisanja. Smernice, ki jih je pripravil Nacionalni inštitut za standarde in tehnologijo (NIST) pojasnjujejo jezikovno specifična področja v zvezi z ameriško angleščino, ki jih je Brošura SI pustila odprta, vendar je sicer identična brošuri SI. Splošna pravila Splošna pravila za pisanje enot SI in količin se nanašajo na besedilo, ki je ročno napisano ali izdelano z avtomatiziranim postopkom: Vrednost količine se zapiše kot število, ki mu sledi presledek (ki predstavlja znak množenja) in simbol enote; npr. 2,21 kg, , 22 K. To pravilo izrecno vključuje znak za odstotek (%) in simbol za stopnje temperature (°C). Izjeme so simboli za ravninske kotne stopnje, minute in sekunde (°, ′ in ′′), ki so postavljeni takoj za številko brez posrednega prostora. Simboli so matematične entitete, ne pa okrajšave, in se kot taki ne končujejo s piko (.), razen če pravila slovnice to zahtevajo zaradi kakega drugega razloga, kot je na primer konec stavka. Predpona je del enote in njen simbol je dodan simbolu enote brez ločila (npr. k v km, M v MPa, G v GHz, μ in μg). Sestavljene predpone niso dovoljene. Predpisana enota je atomska v izrazih (npr. Km2 je enakovreden (km) 2). Simboli za izpeljane enote, ki se tvorijo z množenjem, se spajajo s središčnico () ali z neprekinjenim presledkom; npr. N⋅m ali N m. Simboli za izpeljane enote, ki jih tvori delitev, so združeni s solidusom (/) ali pa so podani kot negativni eksponent. Npr. "Meter na sekundo" se lahko zapiše m/s, m s −1, m⋅s −1 ali . Solidus ne sme biti uporabljen več kot enkrat v danem izrazu brez oklepajev. da ne pride do dvoumnosti; npr. kg/(m⋅s2) in kg⋅m−1 s−2 sta sprejemljiva, kg/m/s2 pa je dvoumen, zatorej nesprejemljiv. Prva črka simbolov za enote, ki izhajajo iz imena osebe, je napisana z velikimi črkami ; v nasprotnem primeru so napisani z malimi črkami. Npr. Enota tlaka je poimenovana po Blaiseu Pascalu, zato je njen simbol napisan kot "Pa", vendar je simbol za mol napisan "mol". Tako je "T" simbol za teslo, enoto jakosti magnetnega polja, in "t" simbol za tono, merilo mase. Od leta 1979 se lahko liter izjemoma napiše z velikimi črkami "L" ali z malimi črkami "l"; vzrok za odločitev je podobnost male črke "l" in številke "1", zlasti pri nekaterih zalogah črk ali pri angleškem ročnem slogu pisave. Ameriški NIST priporoča, da se v Združenih državah uporablja "L" in ne "l". Simboli nimajo množinske oblike, npr kg, vendar ne 25 kgov. Predpone velikih in malih črk niso zamenljive. Npr. Količini 1 mW in 1 MW predstavljajo dve različni količini (milivat in megavat). Simbol za decimalno oznako je bodisi pika ali vejica. V praksi se decimalna pika uporablja v večini angleško govorečih držav in večini Azije, vejica pa po večini Latinske Amerike in v kontinentalnih evropskih državah . Kot ločilo naj se uporablja presledek () namesto pik ali vejic (1.000.000 ali 1,000,000), da ne bi prihajalo do zmede zaradi razlik v različnih državah. Deljenju vrstice znotraj številke, znotraj sestavljene enote ali med številko in enoto, se je treba izogibati. Kjer to ni mogoče, morajo prelomi vrstic sovpadati z ločili za tisoče. Ker se pomeni "milijard" in "milijonov" in "bilijonov" od jezika do jezika razlikujejo, je bolje izogibati se brezrazsežnim izrazom, kot so "dnm", "ppb", "ppt" itd. Brošura SI za ta problem ne ponuja rešitve. Tiskanje simbolov SI Pravila za tiskanje količin in enot so del standarda ISO 80000-1: 2009. Nadaljnja pravila so določena v zvezi s proizvodnjo besedila s tiskarskimi stroji, urejevalniki besedil, tiskalniki ipd. Primeri različnih simbolov, ki se uporabljajo po celem svetu za kilometre na uro Imenovalec "ura" (h) se pogosto prevaja v jezik države: Države z zgodovinskimi povezavami z Združenimi državami pogosto mešajo mednarodni "km/h" z ameriškim "MPH" Mednarodni sistem količin SI brošura CGPM objavlja brošuro, ki opredeljuje in predstavlja SI. Njegova uradna različica je v francoščini v skladu s Konvencijo o metrih. To pušča nekaj prostora za lokalno razlago, zlasti glede imen in izrazov v različnih jezikih. Pisanje in vzdrževanje brošure CGPM izvaja eden od odborov Mednarodnega odbora za uteži in ukrepe (CIPM). Opredelitve pojmov "količina", "enota", "dimenzija" itd., Ki se uporabljajo v brošuri SI so tiste, ki so podane v mednarodnem besednjaku meroslovja . Količine in enačbe, ki nudijo kontekst, v katerem so enote SI opredeljene, dandanes imenujemo Mednarodni sistem količin (ISQ). Sistem temelji na količinah, ki so osnova za vsako od sedmih osnovnih enot sistema SI. Druge količine, kot so površina, tlak in električna upornost, izhajajo iz teh osnovnih količin z jasnimi ne-protislovnimi enačbami. ISQ določa količine, ki se merijo z enotami SI. ISQ je definiran v mednarodnem standardu ISO / IEC 80000 in je dokončan leta 2009 z objavo ISO 80000-1 . Realizacija enot Metrologi skrbno razlikujejo med definicijo enote in njeno realizacijo. Vsaka osnovna enota SI je opredeljena na enoličen način, kar zagotavlja dobro teoretično osnovo za kolikor je mogoče natančne in ponovljive meritve. Realizacije definicije enote je postopek, v katerem se opredelitev uporabi za določitev vrednosti in s tem povezane negotovosti za količino iste vrste kot je enota. Opis mise en pratique osnovnih enot je naveden v elektronskem dodatku k brošuri SI. Objavljena mise en pratique ni edini način, na katerega se osnovna enota lahko določi: SI brošura navaja, da se "lahko vsaka metoda, ki je skladna z zakoni fizike, uporabi za realizacijo katerekoli enote SI." V sedanji (2016) izvedbi prenovljenih opredelitev osnovnih enot so različni posvetovalni odbori CIPM zahtevali, da se za določitev vrednosti vsake enote razvije več kot en mise en pratique. V prvi vrsti: Pri določanju kilograma naj se opravijo najmanj trije ločeni poskusi z relativno standardno negotovostjo, ki ni večja od in med katerimi mora biti vsaj pri eni od teh meritev negotovost pod . V eksperimente je treba vključiti tako tehtnico Kibble kot projekt Avogadro in uskladiti vse medsebojne razlike. Ko se določa kelvin, mora relativno sme Boltzmannova konstanta, določena na osnovi dveh bistveno različnih metod (kot sta recimo zvočna plinska termometrija in dielektrična plinska termometrija s konstantnim tlakomi), odstopati za manj kot ; te vrednosti treba potrditi z drugimi meritvami . Razvoj SI Spremembe v SI Mednarodni urad za uteži in mere (BIPM) je SI opisal kot "sodobni metrični sistem". Spreminjajoča se tehnologija je privedla do razvoja opredelitev in standardov, ki so sledili dvema glavnima usmeritvama - spremembam v samem sistemu SI in razjasnitvi glede uporabe merskih enot, ki niso del sistema SI, pa se kljub temu še vedno po vsem svetu uporabljajo. Po letu 1960 je CGPM uvedel številne spremembe v SI, da bi zadovoljil potrebe posebnih področij, zlasti področji kemije in radiometrije. Tu gre večinoma za razširitve seznama imenovanih izpeljanih enot, med drugim za mol (simbol mol) za količino snovi, pascal (simbol Pa) za tlak, siemens (simbol S) za električno prevodnost, bekerel (simbol Bq).) za " aktivnost radionuklidov", gray (simbol Gy) za ionizirajoče sevanje, sievert (simbol Sv) kot enoto za ekvivalentni odmerek sevanja, in katal (simbol kat) za katalitično aktivnost. Z napredki v znanstveni natančnosti pri velikih in majhnih dimenzijah se je razpon odobrenih predpon med pico- (10−12) in tera- (1012) razširil na 10−24 na 1024. Definicijo standardnega metra iz leta 1960 na osnovi valovnih dolžin specifičnega sevanja atomov kriptona 86 je nadomestila razdalja, ki jo svetloba v vakuumu preleti v natanko sekunde, tako da je hitrost svetlobe sedaj predstavlja ekzaktno določeno konstanto narave. Nekaj sprememb v konvencijah za oznake je pomagalo zmanjšati leksikografske dvoumnosti. Analiza pod okriljem CSIRO, ki jo je leta 2009 objavila Royal Society, je pokazala, da je cilj nedvoumnosti na ravni univerzalne strojne berljivosti uresničljiv. Ponovne opredelitve leta 2019 Po ponovni določitvi metra leta 1960 je kilogram ostal edina osnovna enota SI, ki temelji neposredno na posebnem fizičnem artefaktu, mednarodnem prototipu kilograma (IPK), za njegovo opredelitev in tako edino enoto, ki je bila še vedno predmet rednih primerjav med nacionalnimi standardnimi kilogrami z IPK. Med 2. in 3. periodičnim preverjanjem nacionalnih prototipov kilograma je prišlo do znatnega razhajanja med maso IPK in vsemi njenimi uradnimi kopijami, shranjenimi po vsem svetu: kopije so se znatno povečale glede na IPK. Med izrednimi preverjanji, leta 2014 ob pripravi na ponovno opredelitev metričnih standardov, nadaljnje odstopanje ni bilo ugotovljeno. Kljub temu pa je preostala nestabilnost fizičnega IPK, ki je ni bilo mogoče omejiti in zmanjšati, spodkopala zanesljivost celotnega metričnega sistema pri natančnih merjenjih od majhnih (atomskih) do velikih (astrofizikalnih) dimenzij Končni predlog je vseboval naslednje točke: Poleg točne vrednosti za hitrost svetlobe je treba določiti točne vrednosti še za štiri naravne konstante, za Planckovo konstanto, elementarni naboj, Boltzmannovo konstanto in Avogadrovo število. Mednarodni prototipni kilogram izgubi svojo dotedanjo veljavo Definicije za kilogram, amper, kelvin in mol se revidirajo Besedilo definicij za osnovne enote naj namesto eksplicitnih enot poudari definicijo na temelju eksplicitnih konstant. Spremembe so sprejeli na 26. CGPM novembra 2018, začele bodo veljati maja 2019. Delovna skupina CODATA za temeljne konstante je napovedala posebne roke za vročitev podatkov, na osnovi katerih se bodo izračunale ob tej priliki objavljene vrednosti Improvizacija enot Enote in enote velikosti metričnega sistema, ki so postale SI, so od srede 18. stoletja improvizirali po delih iz vsakodnevnih fizikalnih količin. Šele kasneje so jih prelili v ortogonalni koherentni decimalni sistem merjenja. Stopnja Celzija kot enota temperature izvira iz lestvice, ki jo je leta 1742 zasnoval švedski astronom Anders Celsius. Njegova lestvica je ne posebno intuitivno označila s 100 tališče vode in z 0 njeno vrelišče. Neodvisno od Celsiusa je leta 1743 francoski fizik Jean-Pierre Christin predlagal lestvico z 0 pri tališču vode in 100 pri vrelišču. Lestvica je postala znana kot centi-gradna ali 100-stopinjska temperaturna lestvica. Metrični sistem je od leta 1791 dalje razvijal odbor Francoske akademije znanosti, pooblaščen za oblikovanje enotnega in racionalnega sistema meril Skupina, ki je vključevala pomembne francoske znanstvenike, je uporabila ista načela za odnose med dolžino, prostornino in maso, ki jih je predlagal angleški duhovnik John Wilkins leta 1668 in zamisel, ki jo je leta 1670 prvotno predlagal francoski opat Mouton,da se kot osnovo za definicijo dolžine uporabi zemeljski poldnevnik. Marca 1791 je skupščina sprejela načela, ki jih je predlagal odbor za novi decimalni sistem meril, vključno z metrom, ki je definiran kot 1/10.000.000 dolžine četrtine zemeljskega poldnevnika skozi Pariz, in odobrila geodetski projekt, ki naj določi natančno dolžino poldnevnika. Julija 1792 je odbor predlagal iumena za merske enote, in metre, are, litre in grave za enote dolžine, površine, prostornine in mase. Odbor je tudi predlagal, da se večkratniki in delni večkratniki teh enot označijo z decimalnimi predponami, kot so centi za stoti del in kilo za tisoč. Kasneje, med postopkom odobritve metričnega sistema, sta latinski gram in kilogram zamenjala z nekdanji državni imeni gravet (1/1000 grave) in grave. Junija 1799 so na podlagi meritev poldnevnika v francoskem državnem arhivu deponirali standarda mètre des Archives in kilogram des Archives. Kasneje istega leta je bil metrični sistem v Franciji sprejet z zakonom. Francoski sistem je bil zaradi svoje nepriljubljenosti kratkotrajen. Napoleon ga je posmehoval in leta 1812 uvedel nadomestni sistem, mesures usuelles ali "običajne ukrepe", ki je obnovil veliko starih enot, vendar na novo opredeliti v smislu metrični sistem. V prvi polovici 19. stoletja izbira najprimernejših mnogokratnikov osnovnih enot ni bila enotna. Mnogokratnik miriameter ( m) se je uporabljal v Franciji in delih Nemčije, za maso pa se je uporabljal kilogram ( gramov) in ne miriagram. Leta 1832 je nemški matematik Carl Friedrich Gauss, ki mu je pomagal Wilhelm Weber, implicitno določil sekundo kot osnovno enoto, ko je za magnetno polje zemlje uporabil enoto na osnovi milimetrov, gramov in sekund. Pred tem je bila moč zemeljskega magnetnega polja opisana le relativno. Tehnika, ki jo je uporabil Gauss, je bila uravnovesiti navor na suspendiranem magnetu z znano maso, ki ga povzroča magnetno polje zemlje, z vrtilnim navorom, kot posledico vpliva težnosti na enakovreden sistem. Izračunani rezultati so mu omogočili, da za magnetno polje določi dimenzije, ki temeljijo na masi, dolžini in času. Kandela kot enota osvetljenosti je bila prvotno določena leta 1860 v angleškem pravosodju kot svetlost čiste sveče iz kitove masti, ki tehta 1/6 funta (76 gramov) in gori z navedeno hitrostjo. Francoski svetlobni standard je tedaj temeljil na svetlosti oljne svetilke Carcel. Enota je bila opredeljena kot svetlost svetilke, ki z določeno hitrostjo porablja čisto olje iz oljne repice. Deset standardnih sveč naj bi bilo približno enako eni svetilki Carcel. Konvencija o metru Na francosko pobudo za mednarodno sodelovanje v metrologiji je leta 1875 17 držav podpisalo Konvencijo o metrih, imenovano tudi Pogodba o Metru, za 17 držav. Sprva je konvencija zajemala le standarde za meter in kilogram. Leta 1921 so Konvencijo o Metru razširili na vse fizične enote, tako da je CGPM dobil možnost lotiti se nedoslednosti v rabi metričnega sistema. Britansko podjetje za specialno metalurgijo je iz zlitine platine (90%) in iridija (10%) izdelalo 30 prototipov za meter in 40 prototipov za kilogram, , ki jih je CGPM leta 1889 odobrila. Po enega njih so izbrali naključno za uradni mednarodni prototipni meter in mednarodni prototipni kilogram, ki sta nadomestil mètre des Archives oziroma kilogramme des Archives. Vsake države članica so dobile pravico do enega od preostalih prototipov, ki naj bi jim služil kot nacionalni prototip za njihove potrebe. Pogodba je vzpostavila tudi številne mednarodne organizacije, ki nadzirajo upoštevanje mednarodnih meril: Sistemi cgs in MKS V 60. letih 19. stoletja so James Clerk Maxwell, William Thomson (kasnejši Lord Kelvin) in drugi pod pokroviteljstvom britanskega združenja za napredek znanosti gradili na temeljih Gaussovega dela in formalizirali koncept skladnega sistema enot z osnovnimi in izpeljanimi enotami, ki so ga leta 1874 krstili centimeter – gram – sekunda sistem enot. Načelo koherentnosti so uspešno uporabili za definiranje številnih merskih enot, ki temeljijo na CGS, kot je energijo erg za energijo, dyne za silo, barye za tlak, poise za dinamično viskoznosti in stokes za kinematično viskoznost. Leta 1879 je CIPM objavil priporočila za pisanje simbolov za dolžino, površino, prostornino in maso, vendar pa so priporočila za druge količine bila izven njegovih kompetenc. Od leta 1900 so fiziki, ki so dotlej uporabljali simbol "μ" (mu) za "mikrometre" ali "mikron", "λ" (lambda) za "mikroliter" in "γ" (gama) za "mikrogram", začeli uporabljati simbole "μm", "μL" in "μg". Konec 19. stoletja so obstajali trije različni sistemi merskih enot za električne meritve: CGS-sistem za elektrostatične enote, znan tudi kot Gaussov ali ESU-sistem, CGS-sistem za elektromehanske enote (EMU) in Mednarodni sistem, na temelju enot, predeljenih v Konvenciji o metrih. za električne distribucijske sisteme. Poskusi z uporabo dimenzijske analize razgraditi električne enote na osnovi dolžine, mase in časa, so bremenile težave - dimenzije so bile odvisne od tega, ali se uporablja sistem ESU ali EMU. Ta anomalija je bila rešena leta 1901, ko je Giovanni Giorgi objavil članek, v katerem je zagovarjal uporabo četrte osnovne enote ob obstoječih treh osnovnih enotah. Kot četrto enoto lahko izberemo električni tok, napetost ali električno upornost. Kot osnovna enota je bil izbran električni tok z imenovano enoto „amper“, druge električne količine pa so bile izvedene iz fizikalnih zakonov. Ta odločitev je postala temelj sistema enot MKS. V poznem 19. in v začetku 20. stoletja so se pojavile številne neskladne merske enote, ki so temeljile na gramu/kilogramu, centimetru/metru in sekundo, kot na primer Pferdestärke (metrična konjska moč) za moč, darcy za prepustnost in " mmHg" za barometrični in krvni tlak; nekatere med njimi so vključevale standardno težnost v svoje definicije. Ob koncu druge svetovne vojne se je po vsem svetu uporabljalo veliko različnih sistemov merjenja. Nekateri med njimi so bili različni metrični sistemi; drugi so temeljili na običajnih sistemih merjenja, kot sta običajni sistem ZDA in ikmperialni sistem Združenega kraljestva in britanskega imperija. Praktični sistem enot Leta 1948 je 9. CGPM naročil študijo za oceno potreb po meritvah znanstvenih, tehničnih in izobraževalnih skupnosti ter "za priporočila za enoten praktični sistem merskih enot, ki bo primeren za sprejetje v vseh državah, ki se držijo Konvencije o Metru". Ta delovni dokument je bil Praktični sistem merskih enot. Na podlagi te študije je 10. CGPM leta 1954 sprejel mednarodni sistem, ki izhaja iz šestih osnovnih enot, poleg enot za maso, dolžino in časovne enote sistema MKS in Giorgijevo enoto za tok še enoti za temperaturo in optično sevanje. Priporočilo navaja šest osnovnih enot: meter, kilogram, sekunda, amper, stopinja Kelvin in kandela. Deveti CGPM je odobril tudi prvo uradno priporočilo za pisanje simbolov v metričnem sistemu, potem ko je bil sprejet temelj za pravila, kot so zdaj znana. Ta pravila so bila pozneje razširjena in zdaj zajemajo simbole in imena enot, znake in imena za predpone, kako se pišejo in uporabljajo simbole za količine ter kako se vrednosti za količine izražajo. Rojstvo SI Leta 1960 je 11. CGPM rezultate 12-letne študije spojil v niz 16 resolucij. Sistem je bil imenovan Mednarodni sistem enot, skrajšano SI, na osnovi francoskega imena . Opombe Sklici Zgodovina Mednarodni standardi Sistemi enot Strani z nepregledanimi prevodi Merilne priprave


text: Metrska konvencija je diplomatski sporazum med 51 državami, ki poverja pristojnosti na področju metrologije generalni konferenci za uteži in mere (francosko Conférence Générale des Poids et Mesures, CGPM), srečanju predstavnikov držav članic, ki poteka vsake štiri do šest let; mednarodnemu uradu za uteži in mere (fr. Bureau International des Poids et Mesures, BIPM), mednarodnemu metrološkemu središču s sedežem v Sévresu v Franciji, in mednarodnemu komiteju za uteži in mere (fr. Comité International des Poids et Mesures, CIPM), administrativnem komiteju, ki se v uradu letno sestane. Konvencijo so leta 1875 podpisali v Parizu predstavniki 17 držav. Obenem z ustanovitvijo mednarodnega urada za uteži in mere ter ureditve njegovega upravljanja in financiranja je konvencija vzpostavila stalno organizacijsko strukturo, ki državam članicam omogoča usklajeno delovanje na vseh področjih, ki zadevajo merske enote. Skupaj z dopolnitvami, sprejetimi leta 1921 na 6. generalni konferenci za uteži in mere je konvencija sprejela sistem enot, za katerega je 11. generalna konferenca za uteži in mere leta 1960 predlagala ime mednarodni sistem enot (fr. Système International d'Unités). Države članice Pridružene članice generalne konference Belorusija Ekvador Filipini Hongkong Kenija Kuba Latvija Litva Malta Panama Slovenija Tajvan Ukrajina Ustanovni predstavniki konference 20. maja 1875 Zunanje povezave http://www.bipm.fr/enus/1_Convention/foreword.html Meroslovje Leto 1875 Mednarodni sporazumi


text: Lòmni zákon v optiki govori o lomu valovanja ob prehodu čez mejo med dvema snovema z različnima lomnima količnikoma. Vpadni žarek PO doseže mejno ploskev v točki O. V tej točki se lahko potegne vpadno pravokotnico na površino. Kot med vpadno pravokotnico in smerjo vpadnega žarka PO je vpadni kot θ1. Žarek nadaljuje pot v snovi 2; kot med vpadno pravokotnico in smerjo lomljenega žarka OQ je lomni kot θ2. Lomni zakon povezuje vpadni in lomni kot z lomnima količnikoma snovi 1 in 2: Lahko se opazi, da za pravokotni vpad žarka velja θ1 = θ2 = 0, da se žarek torej ne glede na vrednosti lomnih količnikov ne lomi. Lomni zakon velja tako za prehod svetlobe iz optično redkejše v optično gostejšo snov kot tudi obratno, iz optično gostejše v optično redkejšo snov. V drugem primeru se lahko hitro prepriča, da zgornja enačba nima rešitve za vpadne kote, večje od mejnega kota θ0: Kadar je vpadni kot večji od mejnega (θ1 > θ0), ne pride do loma, in svetloba se v celoti odbije skladno z odbojnim zakonom nazaj v snov 1. Pojav je znan kot popolni odboj. Lomni zakon se lahko izpelje iz Fermatovega načela, po katerem potuje svetloba med dvema točkama po taki poti, da zanjo potrebuje najkrajši čas. Znani ameriški fizik Richard Phillips Feynman je Fermatovo načelo parafraziral s kopališko primerjavo, v katerem ustreza optično redkejši snovi plaža, optično gostejši pa morje. Kopališki mojster, ki priteče na pomoč utapljajoči se kopalki, bo potoval točno po poti, ki jo določa lomni zakon. Lomni zakon se lahko prav tako izpelje iz Huygensovega načela. V tujejezični literaturi se za lomni zakon pogosto uporablja ime Snellov zakon, po nizozemskem matematiku, fiziku in astronomu Willebrordu Snellu van Royenu, ki je leta 1621 zakon odkril. Glej tudi Fresnelove enačbe dvojni lom geometrijska optika Optika Fizikalni zakoni Willebrord Snell van Royen 1621 v znanosti


text: Spodaj je seznam fizikalnih zakonov, odkritih v znanosti in še posebej v fiziki. Po navadi rečejo, da so edini resnični »zakoni« znanosti podrejeni znanstvenih metodi. Dulong-Petitov zakon cV = 3R/M (specifična toplota pri konstantni prostornini), Einstein Teorija relativnosti (energija = masa · hitrost svetlobe2) Keplerjevi zakoni (gibanje planetov), Newton Newtonovi zakoni gibanja (pospešek, F = ma, akcija in reakcija), Splošni gravitacijski zakon Fg = G m1 m2/r2 (splošna gravitacijska sila), Zakon prevajanja toplote dQ/dt = K Δ T (toplotni tok), Coulombov zakon (F = q1q2/4πε0r2), Ohmov zakon (U = R I), Kirchhoffova zakona (zakona o električnem toku in napetosti), Maxwellove enačbe (električna in magnetna polja: v vakuumu ·E = 0, ·B = 0, ×E = -∂B/∂t, ×B = c−2∂E/∂t), Navier-Stokesove enačbe v mehaniki tekočin Poiseuillov zakon ΦV = (π r4/8 η)(Δp*/l) (prostorninski pretok pri laminarnem stacionarnem toku nestisljive enakomerno viskozne tekočine skozi gladko valjasto cev s stalnim krožnim presekom), Optika Geometrijska optika Lomni zakon (lom, lom svetlobe), Snellov zakon (lom svetlobe preko Huygensovega načela), Valovna optika Beer-Lambertov zakon (absorpcija svetlobe), Lambertov (kosinusni) zakon (svetlost, gostota svetlobnega toka), Sevalni zakoni Kirchhoffov zakon sevanja Planckov zakon (spektralna gostota sevanja črnega telesa), Stefan-Boltzmannov zakon (celotno sevanje črnega telesa), Sakuma-Hatorijeva enačba Wienov zakon ; (največja valovna dolžina ali frekvenca sevanja črnega telesa), Termodinamika Plinski zakoni Boylov zakon p1 V1 = p2 V2 (tlak in prostornina idealnega plina), Charles-Gay-Lussacov zakon T1/V1 = T2/V2 (plini se razširjajo sorazmerno s spremembo temperature), Amontonsov zakon p1/T1 = p2/T2 (tlak in temperatura idealnega plina pri stalni prostornini), Toplotni zakoni termodinamike Ničti zakon termodinamike Prvi zakon termodinamike (drugi postulat termodinamike) Drugi zakon termodinamike (entropijski zakon) Tretji zakon termodinamike (Nernstov zakon) Onsagerjeve recipročne zveze (četrti zakon termodinamike) Glej tudi potenčni zakon Zakoni


text: Hendrik Antoon Lorentz [héndrik ánton lórenc], nizozemski fizik, * 18. julij 1853, Arnheim, Nizozemska, † 4. februar 1928, Haarlem, Nizozemska. Lorentz je raziskoval sevanje v magnetnem polju. Z Lorentzevimi transformacijami (, ) je prispeval k nastanku Einsteinove posebne teorije relativnosti. Skupaj s Pietrom Zeemanom je leta 1902 prejel Nobelovo nagrado za fiziko za raziskave o vplivu magnetizma na sevanje. Leta 1912 ga je na Univerzi v Leidnu nasledil Ehrenfest. Za svoje znanstvene dosežke je Lorentz leta 1918 prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve družbe iz Londona. Glej tudi Lorentzev faktor Lorentzeva sila Lorentzeva teorija etra Sklici Zunanje povezave Akademsko drevo Hendrika Antoona Lorentza na Physics Tree Rojeni leta 1853 Umrli leta 1928 Nizozemski fiziki Diplomiranci Univerze v Leidnu Predavatelji na Univerzi v Leidnu Tuji člani Kraljeve družbe Člani Kraljeve švedske akademije znanosti Člani Kraljeve nizozemske akademije umetnosti in znanosti Nizozemski univerzitetni učitelji Nizozemski akademiki Nobelovi nagrajenci za fiziko Prejemniki Copleyjeve medalje Prejemniki Medalje Benjamina Franklina Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


text: Percival Lowell, ameriški astronom in diplomat; * 13. marec 1855, Boston, Massachusetts, ZDA, † 12. november 1916, Flagstaff, Arizona, ZDA. Življenje in delo Lowell je izhajal iz bogate družine. Na Univerzi Harvard je diplomiral iz matematike in se po končanem študiju pridružil očetovi družbi, ki je trgovala z bombažem. Delo v njej ga je pripeljalo na Daljni Vzhod. Deset let je preživel na Japonskem, med drugim precej časa kot ameriški diplomat. Leta 1893 se je vrnil domov in napisal nekaj odličnih knjig o svojih potovanjih. Lahko bi nadaljeval svojo kariero kot diplomat, če ga ne bi zasvojila astronomija - predvsem zgodbe o kanalih na Marsu, ki jih je odkril Schiaparelli. Ker Lowell ni nikoli naredil ničesar samo na pol, je preskušal različna mesta po celi Ameriki, predno se je leta 1894 odločil, da je pri Flagstaffu v Arizoni zgradil glavni observatorij. Zgradil ga je na svoje stroške in ga imenoval po sebi. Opremil ga je z odličnim 610 mm refraktorjem in leta 1895 je bil pripravljen za opazovanje Marsa. Seveda ni raziskoval sam. Njegov observatorij je zaposlil mnoge astronome in pomočnike, kot na primer Pickeringa, brata Slipher in druge. Lowell je bil prepričan, da so kanali na Marsu umetno narejeni in da so Marsovci zgradili planetarni namakalni sistem, ki črpa vodo iz polarnih predelov v naseljena področja okoli ekvatorja. Napisal je: »Da je Mars naseljen z neke vrste bitji, je tako gotovo, kot je negotovo, kaj ta bitja so.« Njegove knjige in članki so povzročili, da se je zanimanje za astronomijo zelo povečalo, kljub temu da je mnogo astronomov ugovarjalo njegovi teoriji. Mnogi kljub opazovanju niso videli kanalov. Lowell je bil precej vročekrven človek in ni prenesel kritike. Seveda se je glede kanalov motil. Kljub tej svoji zmoti je naredil veliko za razvoj astronomije. Bil je briljanten govornik in pisatelj, dober organizator in matematik. Iz motenj v gibanju Neptuna je predvidel obstoj devetega planeta (planeta X) in izračunal njegov položaj. Planet, ki je dobil ime Pluton, je odkril Tombaugh iz njegovega observatorija 14 let po njegovi smrti. Danes je Lowllov observatorij eden pomembnejših v Ameriki. V njem še vedno opazujejo predvsem planete. Pomembni so njegovi doprinosi k poznavanju Osončja, mrkov, Merkurja, Venere, Saturna in posebno Marsa. Organiziral je astronomske odprave. 9. april 1907 je odkril svoj edini asteroid, ki nosi ime 793 Arizona. Priznanja Poimenovanja Po njem se imenujeta kraterja na Luni (Lowell) in na Marsu (Lowell), ter asteroid glavnega pasu 1886 Lowell. Opombe in sklici Zunanje povezave Rojeni leta 1855 Umrli leta 1916 Ameriški astronomi Ameriški diplomati Diplomiranci Univerze Harvard Odkritelji asteroida Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu


text: Planet X je domnevni planet za Plutonom. Njegov obstoj so predvidevali na podlagi navideznih motenj Neptunovega tira. Razlogi za obstoj planeta X Ob koncu 19. stoletja je veliko astronomov razglabljalo o obstoju planeta X. Pred manj kot petdesetimi leti so odkrili nov planet Neptun s pomočjo Adamsovih in Le Verrierjevih izračunov na podlagi motenj tirov Urana, Saturna in Jupitra. Enako so razmišljali ob nepravilnostih Neptunove orbite in so menili, da jih bodo lahko samo s pomočjo računov razlik teoretičnih in resničnih orbit pojasnili z novim, neznanim planetom. Iskanje planeta X Lowell je imenoval ta domnevni planet planet X (X za neznano). Planet je poskušal dvakrat neuspešno odkriti, prvič ob koncu leta 1909 in drugič v začetku leta 1913 po popravkih lastne napovedane lege. Z odkrivanjem je končal leta 1915 in takrat je objavil parametre svojih teoretičnih rezultatov za planet X. Kot v posmeh so prav na njegovem observatoriju že istega leta posneli dve medli sliki Plutona. Nov planet je prepoznal šele 14 let po njegovi smrti leta 1930 Tombaugh prav tako iz Lowllovega observatorija. Zaključek iskanja Izvirno so menili, da je Pluton planet X, vendar je njegova masa premajhna za pojasnitev Neptunove orbite. Tako se je iskanje nadaljevalo. Medplanetarna vesoljska sonda Voyager 2 je precej natančneje izmerila maso Neptuna. Zaradi zadostne mase Neptuna ni bilo več potrebe po novem planetu, ki bi pojasnil Neptunovo orbito. Drugi možni planeti X Z najmočnejšimi opazovalnimi pripomočki lahko odkrijemo planet velikosti Zemlje na razdalji 70 a.e. od Sonca in planet velikosti Jupitra do razdalje 120 a.e., če zanemarimo njegove gravitacijske vplive na Sonce. Seveda je nebo veliko in najmočnejši daljnogledi lahko naenkrat opazujejo samo njegov majhen del. Pluton je trenutno oddaljen 45 a.e. Če deseti planet obstaja, je malo verjetno, da je član Osončja. Naredili so obširen pregled ekliptične ravnine in so ugotovili, da do razdalje 60 a.e. ni nobenega planeta velikosti Zemlje ali večjega. Zaradi tega bi katerikoli deseti planet imel zelo nagnjeno orbito in bi bil verjetno ujeto nebesno telo v Osončju. Planeti Osončja Domnevni planeti


text: Domnévni planéti so planeti ali druga nebesna telesa, katerih možen obstoj so predlagali, vendar jih nikoli niso uspeli najti. Sem štejemo tudi telesa, za katera so pozneje pokazali da ne obstajajo. Primeri takšnih domnevnih planetov v astronomiji ali v starodavnih mitologijah so navedeni spodaj. Telesa v Osončju Planeti, ki so lahko imeli neposreden vpliv na Zemljo: Protizemlja: Zemlji podoben planet na Zemljinem tiru, vendar na drugi strani za Soncem (o njem so govorili pitagorejci; zamisel o njem je uporabil John Norman pri svojih romanih o Goru), Teja, domnevni planet, ki se je po teoriji velikanskega trčenja pri trku z Zemljo uničil, Nibiru/Marduk in Tiamat, dva planeta iz sumerske mitologije, ki sta domnevno trčila in tvorila Zemljo (večina znanstvenikov to dvomljivo teorijo zavrača). Planeti z neodvisnim vplivom: Faeton, planet med Marsovim in Jupitrovim tirom, iz katerega naj bi ob uničenju nastal asteroidni pas, Deveti planet, katerega vpliv pojasni neobičajno orbitalno razporeditev čezneptunskih teles, planet X (deseti planet za Plutonom), Vulkan, znotraj Merkurjevega tira (enako kot planet X so ga predlagali za pojasnitev nepravilnosti tirov) Druga nebesna telesa: Nemeza, Sončeva zvezdna spremljevalka v dvozvezdju Neith, predlagana Venerina luna Telesa zunaj Osončja pulzarjev planet pulzarja PSR 1829-10, četrti pulzarjev planet PSR 1257+12d, planet, velikosti treh Zemljinih mas kot posledica mikrolečene slike gravitacijskega lečenja Dvojčenega kvazarja (Q0957+561). Glej tudi domnevna nebesna telesa. Glej tudi astronomsko telo Tom Van Flandern naseljivi planet planeti v znanstveni fantastiki zemeljski planet zunajosončni planet Zunanje povezave Prevod strani Billa Arnetta, Gregor Rakar: http://users.volja.net/k4fg0152/devetplanetov/namisljeni/index.html Paul Schlyter, Hypothetical Planets Planetologija Planeti