text: Gjennomsnittsvin til 250 kroner flasken, vodka til 850. Alkoholbruk koster Norge 65 milliarder i året. Hvis vi regner med de samfunnsøkonomiske kostnadene bak alkoholbruken, så koster en 3⁄4 liters flaske vin med 12% alkohol over 250 kroner – og dette er en gjennomsnittspris som inkluderer hjemmelaget vin og taxfree innkjøp. En 3⁄4 liters flaske vodka med 40% alkohol koster tilsvarende 850 kroner. Til grunn for tallene ligger et omfattende regnestykke med mange usikkerhetsfaktorer, så prislappene må ikke tas for bokstavelig, men de indikerer størrelsesorden. De samlede samfunnsøkonomiske kostnader ved alkoholbruk i Norge kan anslås til rundt 65 mrd kroner pr år. Vi skal prøve å forklare hvordan dette er anslått, men starter med hva vi måler og hva vi ikke måler. Hva kan meningsfullt måles i kroner og øre? Det er mange sider ved alkoholbruk som ikke er målbare i kroner og øre. Hva er den økonomiske verdien av ubehaget ved en hangover? Hva er verdien av barns frykt når de opplever en beruset, voldelig far? Hva er verdien av tapet av en nærstående person som blir drept i trafikken av en påvirket sjåfør? Vi kan derfor selvfølgelig ikke gi en fullstendig beskrivelse av hva alkoholbruk koster. Det er imidlertid mange faktorer som kan tallfestes med større eller mindre grad av usikkerhet. Selv om vi ikke kan lage et totalregnskap over alkoholens plass i samfunnet, kan det likevel være interessant og tankevekkende å se hvor mye av samfunnets økonomiske ressurser den krever. Folk kjøper alkohol frivillig, men i et samfunnsøkonomisk regnestykke inngår hvilke ressurser som medgår til produksjon, import og distribusjon. Dette er ressurser som har alternativ anvendelse. I en tenkt situasjon uten alkoholholdige drikker, ville folk og samfunnet ha brukt pengene på andre tjenester og varer, som de føler at de har glede av. For vårt regnestykke er det likegyldig hva disse pengene ville ha gått til, om det ville være flere ferie-reiser, flere barnehaveplasser, mer klær, mer utdannelse, bedre eldreomsorg eller andre ting. Hvis folk i stedet for alkohol valgte å bruke narkotika like hyppig som de drikker, ville de samfunnsøkonomiske kostnadene trolig vært enda større. Vi tar ikke stilling til hva folk alternativt ville bruke ressursene til; vi skal bare se på beregninger over hvilken ressursbruk alkoholen faktisk krever. Følgende økonomiske konsekvenser av alkoholbruk er med i beregningene: Det medgår ressurser til alkoholfremstilling, distribusjon og import. Dette er ressurser som ellers kunne vært brukt til andre ting. Alkoholbruk fører til flere personskader, økt sykelighet og uførhet. Dette innebærer økt fravær fra arbeid. Samfunnsøkonomisk representerer den tapte arbeidsinnsatsen en kostnad. Alkoholbruk fører til redusert arbeidsproduktivitet. Dette er også en samfunnsøkonomisk kostnad. Økt skadefrekvens og sykelighet pga alkoholbruk medfører økte pleie- og behandlingskostnader. Økt skade- og ulykkesfrekvens pga alkoholbruk forårsaker økte materielle skader. Samfunnet bevilger penger til forebyggende tiltak. Ekstra utgifter til rettsvesen og politi påløper pga lovbrudd som i hovedsak skyldes alkoholbruk. Det er ikke enkelt å tallfeste de ulike faktorene selv om man kan bli enige om hva som i prinsippet skal være med. Undersøkelser som har vært foretatt i ulike land, gir ulike resultater. Dels henger dette sammen med ulik statstikk, dels hvilke poster som er tatt med i regnestykket. I vårt naboland er det blitt foretatt en interessant beregning over hva alkoholbruken kostet Sverige i 1988, foretatt av sosialøkonomen Anders Johnson (100 miljarder kostar supen, Sober Förlag, Stockholm 1991). Ingen har laget en tilsvarende analyse for Norge. Vi skal derfor gå litt nærmere inn på den svenske undersøkelsen og se hvordan tallene herfra blir hvis de overføres til Norge. Fremstilling, distribusjon og import av alkohol Det samlede beløp folk betaler for alkoholen – fratrukket alkoholavgiftene til staten – er et mål på hvor mye fremstilling, distribusjon og import koster. Vi kaller dette produksjonskostnadene. Det er viktig å forstå at dette er samfunnsøkonomiske kostnader. Arbeidskraften, kapitalen og råvarene som brukes til å skaffe folk alkohol i butikkene, på restaurantene, fergene osv, kunne vært brukt til å produsere andre varer og tjenester som vi ville ha vært interesserte i. Perspektivet blir galt hvis man sier at etterspørselen etter alkohol skaper arbeidsplasser, og at dette er positivt i samfunnsøkonomisk sammenheng. Hvis alkohol ikke fantes, ville folk ha etterspurt andre ting og skapt andre arbeidsplasser. For Sverige ble produksjonskostnadene i 1988 anslått til 16,4 mrd kroner. Tapt arbeidsinnsats Siden alkoholforbruk fører til større sykelighet og uførhet, blir fraværet fra arbeid større enn det ellers ville vært. De årsverk som går tapt på denne måten, kunne ellers ha vært brukt til å produsere varer og tjenester. Dette produksjonstapet er en samfunnsøkonomisk kostnad. Enkelte vil kanskje tenke at når noen har sykefravær, så gir det arbeid til noen som ellers ville vært arbeidsløse, slik at det ikke blir noe produksjonstap. Dette resonnementet er imidlertid misvisende. Da tillegger man ikke arbeidskraften noen verdi. Arbeidsledigheten i samfunnet skyldes ikke at sykefraværet er for lavt; det er helt andre faktorer som bestemmer ledigheten. For dem som er i yrkesaktiv alder, men likevel ute av arbeidsmarkedet pga uførhet, langvarig sykdom og arbeidsløshet, er den offisielle begrunnelsen sjelden alkoholproblemer eller alkoholskader. Ulike lokale undersøkelser i Sverige tyder imidlertid på at det reelle tallet er vesentlig høyere. Grunnen kan være at en betydelig del av alkoholmisbruket forsøkes holdt skjult, og at alkoholmisbruk ofte utelates i diagnoser og trygdebeslutninger av hensyn til personene det gjelder. Johnson anslår at 23% av de mannlige førtidspensjonerte er blitt førtidspensjonert pga alkoholbruk og 5% av de kvinnelige. Dette summerte seg til en verdi på den tapte arbeidsinnsatsen på 10,7 mrd kroner i 1988. For det registrerte sykefraværet anslår Johnson at alkoholrelatert fravær for menn er fire ganger så stort som for kvinner. Totalt antas 15% av sykefraværet å skyldes alkoholbruk. Tillagt en viss andel av sykeforsikringens administrasjonskostnader ble verdien av den tapte arbeidsinnsatsen som kunne henføres til denne årsak, på 14 mrd kroner. I tillegg ble det antatt at 13% av arbeidshandicap kunne tilskrives alkoholbruk, tilsvarende 1 mrd kroner. Redusert produktivtet Når alkoholbruk gir redusert arbeidsproduktivitet, blir det produsert mindre enn det ellers ville vært gjort. Dette er også et produksjonstap i samfunnsøkonomisk forstand. Personer med alkoholproblemer som fortsatt befinner seg i jobb, vil ofte arbeide med redusert produktivitet pga tretthet, konsentrasjonsproblemer, ustabilt stemningsleie osv. Faktorer som forstørrer produktivitetstapet, kan være at en person med alkoholproblemer i noen situasjoner medfører hindringer for arbeidskameraters innsats, eller vedkommende kan forårsake at råvarer og maskiner blir skadet. Hvis personen har en høyere stilling, kan vedkommende fatte uheldige beslutninger for virksomheten. Fravær pga alkohol skaper også økte omstillings-, utdannelses- og adminstrasjonskostnader for bedriftene. Åpenbart er det meget vanskelig å anslå omfanget av slike forhold. Johnson refererer til en undersøkelse i Sverige som viser at mer fravær medfører at en person får svakere lønnsvekst, som igjen kan reflektere at vedkommende har lavere produktivitet i arbeidet enn andre. En undersøkelse i USA kom frem til at alkoholskadene for en bedrift beløp seg til 2,5% av de totale lønnskostnader, men dette inkluderer også sykepenger. Johnson mener han gjør et forsiktig anslag når han setter denne type produksjonstap vi her snakker om, til 7 mrd kroner i 1988. Pleieutgifter Hvor store sykehusutgifter som påløper for å behandle og pleie tilfeller der alkoholen er primær faktor i sykdomsbildet, er også vanskelig å beregne. Det finnes en rekke spredte undersøkelser som viser hvor mange innleggelser for hhv menn og kvinner som skyldes alkoholskader for ulike aldersgrupper. For middelaldrende menn kan prosenten være ganske høy, f eks 40%, på enkelte avdelinger enda høyere. De som innlegges med alkoholbakgrunn, har gjerne lengre behandlingstid enn andre. Deres tilfeller er gjennomgående mer alvorlige, personene har dårligere almentilstand, og de er mindre flinke til å følge instruksjoner. Direkte berusede personer kan være vanskelige for helsepersonalet å behandle, de kan forstyrre virksomheten og kommer oftere til pleie på ubekvemme tidspunkter. På den annen side knytter størstedelen av sykehusenes utgifter seg til behandling av eldre mennesker, og de alkoholrelaterte tilfellene utgjør en mindre andel av de eldre innlagte. Videre opptar kvinner flere sykehusplasser enn menn, og kvinner har langt lavere antall alkoholrelaterte innleggelser. Alkoholtilfellene kan imidlertid lett bli undervurdert, fordi man av hensyn til pasienten selv og de pårørende ikke fører opp alkoholbruk som medvirkende årsak til sykdommen. Dessuten vet heller ikke alltid helsepersonalet hvor mye vedkommende pleier å drikke. Mange skader kan også henføres til høyt alkoholkonsum tidligere i livet, selv om personen for tiden har et lavere forbruk. Johnson setter et sannsynligvis meget forsiktig anslag for alkoholens andel av sykehusutgiftene til 7% av totalen. I 1988 utgjorde det 7 mrd kroner i Sverige. Sosial pleie, som her omfatter behandlingshjem for rusmisbrukere, rehabiliteringsprogrammer, oppsøkende virksomhet, omsorg for psykisk utviklingshemmede, administrative utgifter knyttet til sosialkontorer og andre ledd i sosialforvaltningen, sosial boligformidling osv, kan henføre en betydelig del av sine utgifter til alkoholbruk. Enkelte barn fødes med skader pga morens alkoholforbruk. Barn må ofte tas hånd om pga foreldres alkoholmisbruk. Alkoholmisbrukere er hyppige klienter ved sosialkontorene. Johnson anslo at 6,8 mrd kroner i 1988 i sosial pleie kunne tilskrives alkoholen. Materielle skader En stor del av trafikkulykkene skjer under påvirkning av alkohol. Foruten skade på liv og helse medfører det materiell skade. Ofte skjer hærverk i beruset tilstand, og materielle skader ved ulykker på arbeidet, i hjemmet og andre steder skjer ofte pga alkoholbruk. Tilsammen mener Johnson at 1,6 mrd kroner i 1988 var verdien på materielle skader der alkohol var primær årsaksfaktor. Forebyggende tiltak Johnson regner med utgifter til forebyggende tiltak på tilsammen 4 mrd kroner i 1988. Dette inkluderer bl a kostnader til alkoholopplysning, forskning og støtte til avholdsforeninger. Videre antas 15% av offentlige utgifter til fritidsvirksomhet for ungdom å være motivert av å forhindre alkoholmisbruk. Anslag gjøres for politiets og tollvesenets kontroll- og overvåkningsutgifter knyttet til alkohol, og endel andre utgifter. Politi og rettsvesen Alkohol pådrar også endel kostnader i rettsvesenet ved at mange lovbrudd blir begått under påvirkning av alkohol. Brudd på trafikklover er ett område. En god del forbrytelser foretatt av berusede personer ville selvfølgelig kunne ha blitt begått også i edru tilstand, men særlig for voldskriminalitet er alkohol en sentral faktor. Alkohol reduserer dømmekraften og har en voldsutløsende effekt. Johnson anslo at utgifter til politi og domstoler utgjorde 1 mrd kroner i 1988 for lovbrudd der alkohol var en vesentlig faktor. Sluttresultat Johnson kommer frem til at de totale kostnader i Sverige i 1988 forårsaket av alkoholbruk var på 81,6 mrd kroner. Omregnet til prisnivået ved bokens utgivelse utgjorde beløpet 100 mrd kroner, derav bokens tittel "100 miljarder kostar supen". Beløpet tilsvarte over 7% av bruttonasjonalproduktet. I totalbeløpet ligger en post på 12,1 mrd kroner i tapt arbeidsinnsats som henger sammen med at alkoholbruk forårsaker tidlig død for en del mennesker. Tidlig død gjør at bruttonasjonalproduktet – verdien av alle varer og tjenester som blir produsert i løpet av et år – blir mindre, men samtidig blir det færre mennesker denne verdien skal fordeles på. Belastningen for de gjenlevende blir derfor ikke nødvendigvis større. Således kan det være naturlig å holde denne posten utenfor regnestykket. Gjør vi det, reduseres summen i 1988 til 69,5 mrd kroner, tilsvarende noe over 6% av BNP. Dette tallet er langt høyere enn det forbrukerne betalte for alkoholen, som i 1988 ble anslått til 26 mrd kroner inkludert alkoholavgiften og den uregistrerte omsetningen. Alkoholkostnadene som Johnson regnet ut for Sverige, er større enn endel tilsvarende beregninger for andre land, hvor sluttresultatet ofte kan ligge mellom 0,5% og 5% av BNP. Dette henger bl a sammen med at de andre undersøkelsene som regel ikke regner med ressurser som medgår til produksjon av alkoholen, og ofte kanskje heller ikke produksjonstapet, selv om begge faktorer er høyst relevante i et samfunnsøkonomisk regnskap. Videre inkluderer den svenske undersøkelsen tall også for endel faktorer det er vanskelig å anslå med særlig sikkerhet, og slike faktorer kan være utelatt i de andre undersøkelsene. Det kan også tenkes at alkoholbruken gir større produksjonstap over tid, fordi også den økonomiske vekst trolig ville ha vært større i et samfunn uten alkohol. Slike langsiktige effekter er ikke med i de refererte beregningene. De store ressursene som medgår pga alkoholen, reduserer sannsynligvis samfunnets samlede sparing, og derigjennom fremtidige inntekter. Likeledes ville man kunne ha greid seg med lavere skatter for å finansiere de offentlige utgifter, som ville redusere det samfunnsøkonomiske effektivitetstapet knyttet til skattene. Disse resonnementene forutsetter at folk ikke ville ha brukt tilsvarende ressurser på andre rusmidler hvis alkohol ikke var tilgjengelig. Dette blir temmelig hypotetisk, fordi det er vanskelig å tenke seg at alkoholen kan forsvinne fra samfunnet igjen. Men det er blitt argumentert med at alkoholmisbruk kan bidra til å lede personer inn i andre typer rusmidler, slik at redusert alkoholforbruk snarere ville kunne medføre redusert enn økt misbruk av andre stoffer. Alkohol bidrar til dårligere oppvekstmiljøer. Barn fra hjem med alkoholmisbruk er mer utsatt for selv å bli rusmisbrukere, begå kriminelle handlinger og oppleve sosial mistilpasning. Dette har langsiktige negative økonomiske konsekvenser utover de rent menneskelige faktorer. Alkoholbruk kan bidra til større spredning av f eks HIV pga nedsatt dømmekraft. Kostnadene i Norge Samfunnsforholdene i Norge og Sverige er på mange måter ganske like. Det er derfor ikke grunn til å forvente at skadevirkning-ene og kostnadene skal være særlig forskjellige. Gjennomsnittlig årlig registrert alkoholomsetning pr innbygger over 15 år regnet i antall liter ren alkohol er større i Sverige enn i Norge. I Norge var tallet i 1988 5,16 liter og i Sverige 6,40 liter. I 1993 var tallet for Norge sunket til 4,47 liter etter jevn nedgang. Tallet for Sverige i 1993 var 6,22 liter. I Norge har imidlertid omsetningen steget igjen fra 1993 til 1996, med tilsammen over 12%. De viktigste elementer av det uregistrerte forbruket består av hjemmeproduksjon, egenimport fra utenlandsreiser og smugling. Ifølge Johnson ligger de ulike estimatene for uregistrert forbruk i Sverige på 20–30% av det registrerte, regnet i antall liter ren alkohol. Han selv gjør et anslag som ligger godt under 20% når man ser bort fra svenskenes forbruk av alkohol i utlandet. I Norge har Sturla Nordlund foretatt en estimering av det uregistrerte forbruket i Norge (Metoder og metodeproblemer ved estimering av alkoholforbruk, SIFA rapport nr. 3/92). Nordmenns forbruk av alkohol i utlandet er ikke med her. For 1991 presenteres et estimat som innebærer at det uregistrerte forbruket regnet i antall liter ren alkohol utgjør 31% av det registrerte forbruket. Det ligger i sakens natur at slike anslag er meget usikre. Nordlunds estimat ligger altså noe høyere enn anslagene for Sverige. Hvis dette er riktig, kan det ha sammenheng med noe høyere alkoholpriser i Norge og ulike tradisjoner for hjemmeproduksjon. I gjennomsnitt for årene 1988 og 1993 lå det registrerte forbruket pr innbygger over 15 år i Norge 24% lavere enn i Sverige. Regner vi med forskjellen i uregistrert konsum, blir imidlertid den antatte forskjellen vesentlig mindre. På denne bakgrunn går vi ut fra at de samfunnsmessige alkoholkostnadene i Norge utgjør 6% av BNP, eller rundt 65 mrd kroner. Det kan være grunn til å gjenta at det som ikke kommer med i dette beløpet, er den menneskelige lidelse som følger med alkoholmisbruk, både for misbrukeren og omgivelsene. Målbare økonomiske fordeler? Har alkoholbruk samfunnsøkonomiske plussider som burde trekkes fra kostnadene? Noen påstår at et relativt moderat alkoholforbruk kan redusere visse typer sykdommer, og at samfunnet derfor sparer pleieutgifter og får redusert produksjonstap pga dette. Uten å være medisinsk ekspert kan man vel likevel si at det virker som om disse konklusjonene ikke er allment aksepterte i fagmiljøene, og at det er langt større enighet om mange av de helseskadelige effektene av alkohol. Noen vil kanskje hevde at alkoholbruk i enkelte sammenhenger kan bidra til høyere produktivitet i arbeidslivet. Felles konsum av alkohol kan gjøre at medarbeidere eller forretningsforbindelser blir bedre kjent og får sterkere fellesskapsfølelse, noe som kan gjøre samarbeidet mer effektivt. Betydningen av dette kan man ha ulike oppfatninger om, men det er vel vanskelig å forestille seg at en slik mulig positiv effekt har noen særlig styrke sammenlignet med de negative effektene. Nytelsen Om alkoholbruk ikke gir nevneverdige målbare samfunnsøkonomiske inntekter, gir den nytelse for mange. Det er det ingen tvil om. Opp mot ulempene i form av målbare økonomiske kostnader på 65 mrd kroner og den ikke-målbare menneskelige lidelse skal nytelsen ved alkoholbruk veies. Folk kjøper og drikker alkohol frivillig så de synes iallfall nytelsen er verd det de må betale i dag. Hvis prisene ble satt så høyt at de faktisk dekket de samfunnsøkonomiske utgifter ved alkoholbruken, ville sikkert forbruket ha gått noe ned, men fortsatt ville det sannsynligvis blitt konsumert en god del. En annen sak er i hvilken grad den menneskelige smerte i form av ulykker, død og sykdommer, nedsatt dømmekraft og produktiv evne, arbeidsløshet, vold og fornedrelse for en selv og omgivelsene, som for noen kan komme på ulike tidspunkter i livet som følge av alkoholbruk, egentlig er med i folks vurderinger når de kjøper sin alkohol og danner sine drikkevaner og drikkekulturer. Man kan også stille spørsmål om hvor frivillig alkoholforbruket er for én som er blitt avhengig. I eksistensielt perspektiv må man vel si at frivilligheten og ansvaret for egne handlinger er der, men for den enkelte oppleves vel alkoholen mer som noe man bare må ha, selv om man merker mange av de negative konsekvensene knyttet til misbruket. Hvor mye er det egentlig? Å foreta en beregning av hvor mye alkoholen koster samfunnet betyr ikke at man tror at det er realistisk at all alkoholbruk kan forsvinne. I den refererte analysen sammenligner man dagens samfunn med et tenkt samfunn helt uten alkohol, som om alkoholen ikke var oppfunnet. Det er ikke antatt noe om hva samfunnet ville ha brukt de innsparte ressurser til. Men det kan likevel være tankevekkende å se hvor mye alkoholbruken egentlig koster oss rent økonomisk. 65 mrd kroner – selv i det oljerike Norge er dette en anselig sum penger. Det tilsvarer ca 15.000 kroner i gjennomsnitt pr nordmann, liten som stor. For en familie på fire utgjør gjennomsnittet altså 60.000 kroner i året. Det store politiske debattspørsmålet om minstepensjonistene skal få 1.000 kroner ekstra pr måned, dreier seg til sammenligning om 3–4 mrd kroner i året. Våre beregnede økonomiske kostnader kan omregnes til kostnader pr flaske. Forbruket av ren alkohol i Norge er på anslagsvis 23 millioner liter pr år, inkludert det uregistrerte forbruket. De samfunnsøkonomiske kostnadene er i gjennomsnitt altså på noe under 2.200 kroner pr liter ren alkohol. I gjennomsnitt koster derfor en rødvinsflaske over 250 kroner, en flaske vodka 850 kroner osv. I dag utgjør det folk faktisk betaler for alkoholbruken, anslagsvis 18 mrd kroner i året, hvorav avgiftene på alkohol til staten tar ca 7,5 mrd kroner. I tillegg kommer utgiftene til det uregistrerte forbruket, d v s til taxfree innkjøp og hjemmelagede alkoholholdige drikkevarer samt smuglervarer. Inkludert dette kan kanskje de samlede utgiftene dreie seg om noe over 20 mrd kroner. Det betyr at folk betaler under en tredjedel av hva alkoholbruken egentlig koster samfunnet. Et allment akseptert prinsipp som gjelder forurensninger, er at ideelt sett bør forurenseren betale for skadevirkningene. Det skal bare være lønnsomt å drive forurensende virksomhet hvis den kaster mer av seg enn det som trenges for å kompensere for ulempene som skapes for andre. Parallelt kunne man si at de som drikker alkohol, skulle betale så mye at beløpet ikke bare var verdt nytelsen de synes de har av alkoholbruken, men også de utgifter de påfører andre. Alkoholavgiftene måtte ha vært mer enn femdoblet (momsen kommer på toppen) for at folks utgifter til alkohol skulle ha dekket de samfunnsøkonomiske kostnadene. Til slike priser ville nok forbruket, og dermed skadevirkningene, vært mindre, slik at avgiftene kunne vært satt noe lavere. Men det er nok likevel helt urealistisk å tenke seg slik priser. Følgen ville være meget sterk oppblomstring av illegal produksjon og smugling. Men tallene sier noe om hvilken økonomisk belastning alkoholbruken legger på oss alle. Tor Hersoug er dr. philos., utredningsdirektør i Næringslivets Hovedorganisasjon, professor II i samfunnsøkonomi ved Handelshøyskolen BI. Med i Acems faglige ledelse.


source: fineweb

text: Beliggende i Wanchai, Grand Hyatt Hong Kong er det perfekte stedet å oppleve Hongkong og dens omgivelser. Kun 35. Km bort, kan dette 5-stjerners hotellet tilby enkel adkomst fra flyplassen. Et fristed for hvile og avslapning, - hotellet tilbyr total fornyelse bare noen skritt fra byens mange attraksjoner som HK Exhibition and Convention Centre, Mexico konsulat, Pao Galleries. På Grand Hyatt Hong Kong, anstrenger vertskapet seg for at gjestene skal være komfortable. For å gjøre dette, tilbyr hotellet det beste innen tjenester og fasiliteter. Viktige funksjoner på hotellet inkluderer røykeområde, barnevakt, VIP-rom, valutaveksling, familierom. Gjestene kan velge fra 539 rom, som alle utstråler en atmosfære av total fred og harmoni. Hotellet tilbyr mange unike fritidsmuligheter for eksempel treningssenter, utendørs svømmebasseng, lekeplass, svømmebasseng (barn), spa. Når du ser etter komfortable og praktiske steder i Hongkong, gjør Grand Hyatt Hong Kong til ditt andre hjem. Please note that renovation works on certain guestroom floors are currently in progress and is expected to be completed in 2014. Noisy work is expected between 10:00 AM and 5:00 PM Mondays to Fridays. Intermittent noise is expected during weekends and public holidays. Restaurants and bars, Plateau Spa, fitness studios, outdoor swimming pool and business centre will remain in normal operations.


text: Dramaturgi Dramaturgi betegner læren om en teaterforestillings eller et skuespills oppbygging. Det skjelnes mellom scenisk dramaturgi, som beskjeftiger seg med komposisjon av scenisk-teatrale handlinger og litterær dramaturgi, som beskjeftiger seg med skuespillets oppbygging som en litterær dramatisk tekst. I utgangspunktet betegner dramaturgi teatrets fortellemåte og skuespilltekstens funksjon i teatret. På 1900-tallet har det også blitt utviklet en filmdramaturgi og fjernsynsdramaturgi. Videre finnes også dramaturgi i andre typer litterære fortellinger som for eksempel romaner. Det har også innen sosiologien og antropologien blitt vanlig å snakke om dramaturgien i ulike sosio-kulturelle hendelser som sosiale sammenkomster, fester, seremonier ritualer, sportsarrangementer og lignende. Begrepet om dramaturgi stammer ikke direkte fra antikkens Hellas, men ordet har greske røtter. Det greske ordet «drama» betyr handling, mens andre delen av ordet (urg eller urgi) er avledet fra det greske ordet «ergon» som betyr å være virksom. Etymologisk betyr dramaturgi således «virksomme handlinger». Aristoteles' avhandling Poetikken danner grunnlag for den senere utviklingen av dramaturgisk teori i europeisk teater. Aristoteles selv benyttet ikke begrepet dramaturgi, men ble først formulert av Gotthold Ephraim Lessing gjennom hans skrift Hamburgische Dramaturgie (1767–1769). Innhold - 1 Poetikken eller Om diktekunsten - 2 Klassisk dramaturgi - 3 Realismens dramaturgi - 4 Reteatralisering og nye dramaturgiformer - 5 Bertolt Brecht og den episke dramaturgien - 6 Absurdismens dramaturgi - 7 Likestilt dramaturgi - 8 Postdramatisk teater - 9 Dramaturgi i film - 10 Referanser - 11 Litteratur om dramaturgi - 12 Se også - 13 Eksterne lenker Poetikken eller Om diktekunsten[rediger | rediger kilde] I Poetikken, skrevet omkring år 335 f.Kr., sammenlikner Aristoteles tragedien (dramaet) med andre litterære sjangrer som den episke diktningen og lyrikken. Han skriver at all diktning er etterliknende kunst, som har sin «årsak» i menneskets iboende trang til etterlikning, som Aristoteles betegner med begrepet mimesis. Også andre kunstarter som billedkunst, skulptur, dans og musikk forstår Aristoteles som etterlignende kunstarter. Det som skiller de ulike kunstformene er hvilke virkemidler de benytter til etterlikning. Diktekunstens virkemidler er ord, rytme, melodi og versemål. Aristoteles skriver videre i Poetikken at det som karakteriserer den dramatiske diktningen er at den etterlikninger handlende mennesker. I tragedien etterliknes handlende mennesker som har en høyere moralsk standard enn vanlige mennesker, mens komedien avbilder mennesker med en lavere moral enn gjennomsnittsmennesker. Imidlertid beskriver også den episke diktningen handlende mennesker, sier Aristoteles. Men i epikken veksler forfatteren mellom å la personer opptre som handlende og selv å «handle» som forteller. Fortellerens stemme er altså til stede, beskrivende og forklarende, i den episke diktningen. Den dramatiske diktningen derimot består bare av handlende personer og deres stemmer. Tragedien har ifølge Aristoteles 6 hovedelementer: - Handlingen (fabelen) - Karakterene - Tenkemåten - Den språklige fremføring - Sang- og musikkkomposisjonen - Scenebildet/den visuelle utformingen (opsis). Av disse karakteriserer Aristoteles fabelen som det viktigste, karakteren det nest viktigste mens scenebildet er det minst viktigste. Fabelen eller handlingen skal utgjøre en enhet, med en begynnelse, midte og slutt. Jo bedre logisk sammenheng der er i fabelen, desto bedre tragedie. Aristoteles bruker en del kraft på at forklare hva han mener med handlingens enhet og hvordan handlingen bør være bygget op fram til et vendepunkt (peripeti), som er et omslaget fra en harmonisk og lykkelig tilstand til ulykke. Karakteristisk for en tragedie er nettopp en utvikling fra lykke til ulykke. Årsaken til ulykken kan være mange. For grekerne var det selvfølgelig gudene, som i siste instans hersker over menneskenes skjebne, som iverksetter ulykken. Men helten må ikke være helt uskyldig. Selv om han skal være et edelt og moralsk høyverdig menneske, bør han også, sier Aristoteles, ha en svakhet eller blindhet, som for eksempel hovmod eller overmot (hamartia), som medvirker til å utløse ulykken. Men det er viktig, sier Aristoteles, at helten gjennom den tragiske handling kommer til erkjennelse av sannheten (om seg selv). Handlingens vendepunkt (peripeti) bør derfor, sier Aristoteles, være knyttet til hovedpersonen gjennom erkjennelse eller gjenkjennelse (anagnorisis), som forårsaker en utvikling hos ham fra uvitenhet til viten. Hensikten med fremstillingen av en tragisk handling er å bringe katarsis eller renselse hos publikum. Identifikasjon med helten gjennom frykt og medlidenhet skal utløse opplevelsen av katarsis. Nå skriver Aristoteles ikke om «frykt og medlidenhet» – slik han senere er blitt tolket av latinske og kristne oversettere av Poetikken. Hos Aristoteles står det «éleos» og «phóbos» som ikke direkte betyr medlidenhet og frykt, men kanskje heller redsel («skrekk og gru») og gysninger («gåsehud»). Begrepene frykt og medlidenhet kommer fra latinske oversettelser hvor de opprinnelige greske begrepene er oversatt med «misericordia» (medlidenhet) og «metus» (frykt). Hva katarsis egentlig er, har vært mye diskutert gjennom tidene. Sannsynligvis menes med katarsis som renselse, en slags utladning av følelsesmessig spenninger, som gir en mental eller åndelig lettelse. Begrepet hadde opprinnelig både en åndelig, medisinsk og med Aristoteles en kunstnerisk betydning. Klassisk dramaturgi[rediger | rediger kilde] Til langt inn i senmiddelalderen (tidlig på 1400-tallet) ble de antikke dramaer lest og forstått som rene litterære diktverk. Man oppfattet ikke disse gamle tekstene som sceniske verk. Men etter at man på slutten av 1400-tallet gjenoppdaget Poetikken begynte man ved de humanistisk inspirerte fyrstehoff i de norditalienske bystater å eksperimentere med sceniske fremføringer av tragedier og komedier. Dette var sannsynligvis i begynnelsen utpreget opplesningsaktig. Men humanistene var også interessert i hvordan de antikke tragedier og komedier var blitt fremført. Samtidig ble det også skrevet nye komedier og tragedier etter forbilde av de antikke tekstene. Kanskje derfor fikk begrepet om mimesis i renessansen en bestemt betydning, nemlig som kopiering av antikke forbilder. Det fantes imidlertid etablerte teaterformer i middelalderen og tidlig italiensk renessanse, bestående av katolske liturgiske spill, gjøgling, karnevalsforestillinger og folkelige farser. Typisk for middelalderteatret var blant annet at «alt» – naturlig og overnaturlig – ble vist om hverandre. Dette vendte de klassisk skolerte humanistene seg imot, idet de fremmet et krav om at dramaets handling og personer skal være sannsynlig. Begrepet om sannsynlighet bygde man blant annet på hva Aristoteles hadde skrevet om dette i Poetikken. De italienske humanistenes forståelse av sannsynlighet kom til uttrykk i at dramaets handling og personer skulle likne den fysisk-sanselige virkeligheten. På grunnlag av lesninger av Poetikken formulerte man etter hvert dramaturgiske regler, som for eksempel kravet om de tre enhetene: handlingens, tidens og stedets enhet). Det var sannsynligvis Lodovico Castelvetro (ca. 1505-1571) som først i sin utgivelse av Poetikken omkring 1570 i Poetica d’Aristotele formulerte prinsippet om de tre enhetene, som senere i den franske klassisismen ble stadfestet som en dramaturgiske hovedregler. Også prinsippet om fem akter og kravet om rene sjangrer (komedie og tragedie må ikke blandes) ble først formulert av italienske renessansehumanister. De litterære og kunstneriske impulser fra den italienske renessansehumanismen spredte seg til andre europeiske land. I Frankrike utviklet den humanistiske filosofien og kunstforståelsen seg i mer rasjonalistisk retning, og førte til det som har fått betegnelsen «fransk klassisisme». Den fransk klassisistiske kunstteorien skulle kommet til å få stor innflytelse på kunst og teaterutviklingen fra siste halvdel av 1600-tallet og videre fremover. 1635 etablertes det franske akademi av den maktfulle kardinal Richelieu (1585–1642). Akademiets formål var å ivareta fransk språk, litteratur, kunst og klassisk dannelse. Toneangivende medlemmer i det franske akademi, blant andre Jean Chapelain (1595–1674) og Nicolas Boileau (1636–1711), formulerte normer og regler for god litteratur og dramatikk. Et viktig prinsipp var kravet om rene sjangrer. Det ble trukket klare skillelinjer mellom komedie og farse. Man var kritisk til blandingsformer som tragikomedien. Komedien skulle renses som sjanger, og skilles fra farser og andre komisk-burleske teaterformer som inneholdt for mye vulgær humor for en dannet smak som akademiet ville fremme. Komediens personer skulle i likhet med tragedien også være dannede. En elegant og overraskende intrige med en kunstferdige poeng ble viktig, i stedet for farsens komiske virkning gjennom burleske typer og «klovnenumre». Viktigste for de franske klassisister var naturligvis tragedien, som ble ansett som den høyeste litterære sjanger, i samsvar med hva Aristoteles skrev i Poetikken. I tragedien var kravet om personenes verdighet og dannelse absolutt. Aristoteles skrev at personene skulle være bedre enn gjennomsnittet. Hos de franske klassisister ble dette til at de nødvendigvis måtte være adelige eller kongelige. I avhandlingen Art poètique (1674) sammenfatter Nicolas Boileau (1636-1711) den franske klassisismens krav til kunst og litteratur. Med utgangspunkt i begrepet om mimesis, oversatt til imitatio på latin, definerte Boileau kunstens oppgave som etterligning av virkeligheten gjennom fornuftens filter. I praksis anbefalte han etterligning av de antikke og klassiske forbilder. Ettersom disse var uovertrufne i naturlighet og fornuft. Boileau krevde «naturlighet» og «sannhet» av kunsten, hvilket bare kunne oppnås gjennom en fornuftmessig regulering av kunsten. Det «naturlige» menneske var for Boileau et menneske med dannede omgangsformer - med dannet smak, sjarm og fornuft. De to viktigste tragediediktere som assosieres med klassisismen var Pierre Corneille (1606–1684) og Jean Racine (1639–1699), og den viktigste komediedikter var Jean-Baptiste Molière (1622–1673). Mye av tidens dramaturgiske regler ble formulert som forord til utgivelser av eller som kritikk av disse dramatikere. Realismens dramaturgi[rediger | rediger kilde] I løpet av 1700- og 1800-tallet ble det aristokratisk-klassisistisk teater forvandlet i retning av det borgerlig-realistiske teater. I Frankrike var opplysningsfilosofene Voltaire (1694-1778) og Denis Diderot (1713-1784) talsmenn for en mer naturlig teaterstil enn det som hadde etablert seg med det klassisistiske teater. Diderot reiste i flere teoretiske skrifter om dramatikk og teater krav om naturlighet og gjenkjennelighet av samtidens virkelighet og mennesker på scenen. Han forkastet kravene om tidens og stedets enhet. Han mente at man gjennom dekorasjonsbytte kunne forflytte handlingen i et skuespill fra et sted til et annet. Diderot mente at man måtte legge mer vekt på det visuelle i teatret og introduserte forståelsen av teatret som levende bilder (tablåer). Liknende krav om naturlighet og illusjon av virkelighet i teatret ble formulert av tyske Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781). I 1765 var han blitt knyttet til det nyåpnede Hamburgische Nationaltheater som forfatter og kritiker. Selv definerte han sin rolle ved teatret som «dramaturg». Etter 2 års virksomhet ved teatret ga han ut Hamburgische Dramaturgie, som består av godt og vel 100 små artikler, formet som kritikk av forestillingene ved teatret 1765-1767. I disse artiklene formulerte han grunnprinsippene for en ny borgerlig-realistisk dramaturgi. Lessing mente at de italienske og franske klassisister hadde misforstått Aristoteles. Deres «tyranniske regler», som han skrev, hadde ikke rot i naturen og virkeligheten, og var derfor også uten støtte hos Aristoteles. Med hensyn til mimesis sa Lessing seg enig med Aristoteles i at fabelen eller handlingen er det viktigste i et godt drama. Men han understreket at det først og fremst er menneskelige handlinger som dramatikeren og teatret skal etterlikne og at disse må være sannsynlige og gjenkjennelige. Lessing ville se alminnelige borgerlige samtidsmennesker på scenen og ikke adelige helte og konger, slik som klassisistene mente. Lessing var opptatt av teatrets virkning på publikum og hans tolkning av Aristoteles var at katarsis virker gjennom publikums innlevelse og medlidenhet. Klassisistenes krav om rene sjangrer mente Lessing ikke burde opprettholdes. Han argumenterte for blandingssjangrer, og hovedargumentet er at en sannferdig og naturlig fremstilling av mennesker nødvendigvis må være en blanding av tragisk og komisk, primitivt og edelt. Før realismen i tiden etter 1850 slo igjennom i litteratur og teater, kom det et absolutt brudd med klassisismens normer gjennom den tyske Sturm und Drang-bevegelsen og romantikken. Sturm und Drang-dikterne avviste alle regler og de eneste prinsipper de anerkjente var den kunstneriske inspirasjon og det kunstneriske geni. I det romantiske teater ble alle fornuftsbaserte regler og begrensinger av dramaet og teatret, etablert gjennom den franske klassisismen, avvist. I stedet for et fornuftig og verdig teater, søkte man i romantikken det pittoreske, spektakulære og det individuelle. Det historiske drama ble viktig under romantikken og i tillegg oppstod en rekke nye former på tvers av de klassiske sjangrer tragedie og komedie, for eksempel melodramaet, som ble en viktig sjanger i 1800-tallets teater. Melodramaet har en enkel, men spenningsfylt og overraskende, handling basert på konflikter mellom gode og onde krefter. I løpet av 1800-tallet utviklet det seg etter hvert et borgerlig samtidsdrama. Først som det såkalt velskrevne drama (la piece bien faite) senere som det naturalistiske og psykologisk-realistiske drama. Overgangen mellom melodrama og velskrevne samtidsdramaer er flytende, men i det velskrevne drama er det mindre vekt på det pittoreske og spektakulære og mer fokus på den gode handlingen (den aristoteliske fabelen). Teorien om det velskrevne drama ble blant annet formulert av Gustav Freytag i Technik des Dramas (1863), med dens berømte handlingspyramide. Et nytt trinn i utviklingen av det borgerlige drama kom med problemdramaet (pièce a thèse) som var mer radikal og samfunnskritisk. Problemdramaet var representert ved en rekke franske dramatikere som Alexander Dumas fils og Victorien Sardou og i Norge Bjørnstjerne Bjørnson og Henrik Ibsen. I problemdramaet diskuteres samfunnsmessige problemer og ideer, idet personene representerer ulike standpunkter. Det realistiske problemdrama ble utviklet i en stadig mer sosialkritisk og naturalistisk form. Blant naturalister var der en sterk tro på vitenskapens frigjørende potensial – erkjennelsesmessig og teknologisk. Naturalistiske ideer om litteratur og kunst ble lansert av den franske litteraturkritiker Hippolyte Taine (1828–1893) og forfatter Emil Zola (1840–1902). Bjørnson og Ibsen ble populære på de europeiske scener i 1880-årene, og flere av deres samtidsskuespill ble tatt til inntekt for naturalismen. Den danske litteraturhistoriker Georg Brandes (1842–1927) var også talsmann for realismen og naturalistiske ideer. Han lanserte den nye nordiske litteraturen som Det moderne gjennombrudd. Det nye lå i at se mennesket i forhold til arv og miljø (samfunnet). Kunsten skulle belyse samfunnsmessige misforhold og problemer, samfunnsmoral, religionens rolle, kvinnens stilling og lignende. Henrik Ibsen ble med sin samtidsdramatikk, skrevet i slutten av 1870-tallet og 1880-tallet, tatt til inntekt for naturalismen. Men Ibsen markerte tidlig at han ikke var naturalist. Hans intensjoner var ikke å avbilde den ytre virkeligheten, og heller ikke å formulere en samtidsaktuell samfunnskritikk. I Ibsens senere samtidsdramer blir den ytre realistiske handlingen til en ramme omkring de indre psykologiske motiver eller underliggende symbolske motiver. Den psykologiske individualismen og ideen om individuell frihet er vesentlige motiver hos Ibsen. Individet hos Ibsen kan ikke reduseres til et produkt av arv og miljø, men det kan, og kommer ofte i konflikt med arv og miljø. I den «ytre» handlingen er Ibsens samtidsdramaer tilsynelatende naturalistiske og problemorienterte, men det avgjørende innholdet er av en dybdepsykologisk, symbolsk og ofte mytologisk karakter. Slik markerer Ibsens samtidsdramaer en overgang mellom realisme, symbolismen og den tidlige ekspresjonismen i begynnelsen av 1900-tallet. Ibsens samtidsdramaer følger klassiske aristoteliske prinsipper som handlingens sannsynlighet, tidens og stedets enhet og prinsippene om gjenkjennelse og vendepunkt. Hovedprinsippet i den aristoteliske dramaturgitradisjon – i både klassisismen og realismen – er handlingens enhet. Dette prinsippet spiller fortsatt en stor rolle i mye dramatikk og teater på 1900-tallet, og især i den moderne avlegger av teatret: spillefilmen. Dramaturgisk ligner mange moderne spillefilm 1800-tallets melodrama og det velskrevne drama. Den aristoteliske handlingsdramaturgien ble videreført i den engelsk-amerikansk playwrite-tradisjon, representert ved blant annet William Archers play-making, som har vært en sentral lærebok i skriving av teater- og filmmanus på 1900-tallet. Reteatralisering og nye dramaturgiformer[rediger | rediger kilde] På 1900-tallet utviklet det en ny, mer teaterrelatert og mindre litterær dramaturgiforståelse. Denne utviklingen begynte med den såkalte reteatraliseringsbevegelsen i europeisk teater fra omkring år 1900 hvor teaterutøvere søke å utvikle teatrets egenart og ikke bare som en litterær representasjon. Dramaturgiske tenkning forble dog knyttet til utviklingen av ny dramatikk. Den modernistiske dramatradisjon regnes ofte å ta sin begynnelse med August Strindberg, som med sine stasjonsdramaer Til Damaskus (1898) og Et drömspel (1902) brøt med prinsippene i den aristoteliske handlingsdramaturgi. I stedet for en enhetsmessig og logisk sammenhengende handling består disse stykker av sceniske stasjoner som er knyttet sammen av en hovedperson, og som går gjennom de forskjellige stasjoner. Slik etablerte Strindberg et subjektivt perspektiv i disse stykkene. Strindbergs stasjonsdramaturgi ble en viktig inspirasjon for den tyske ekspresjonisme som blomstret 1910-1925. Mye av den ekspresjonistiske dramatikken er blitt karakterisert som «Jeg-dramatikk» på grunn av det sterke subjektive perspektiv. I den tidlige ekspresjonismen finner man en nærmest grenseløs subjektivisme og tro på det subjektive som utgangspunkt for en ny virkelighetsoppfatning. I løpet av 1920-årene foregikk det hos mange kunstnere og forfattere i sammenheng med de sosiale og politiske kriser etter den første verdenskrig en vending bort fra subjektivismen til en sosiologisk og politisk ideologi. Det skjedde især i Tyskland hvor ekspresjonismen ble videreutviklet i en mer politisert retning av blant annet Erwin Piscator og Bertolt Brecht. På grunnlag av en marxistisk analyse antar samfunnet og de samfunnsmessige kreftene hos Piscator og Brecht dramaturgisk form og begynner å spille hovedroller i dramatikken, mens personene fremstår som produkter av og offer for samfunnsmessige krefter. Bertolt Brecht og den episke dramaturgien[rediger | rediger kilde] Bertolt Brechts tidlige dramatikk (Baal, Trommeln in der Nacht og In Dickicht der Städte) var preget av ekspresjonismen. Det var også en skarp kritikk av subjektivismen til fordel for et sosialt standpunkt, som Brecht etter hvert videreutviklet i en sosiologiske og marxistisk preget dramaturgi. I perioden 1925-1933 hvor Brecht intensivt studerte marxistisk teori skrev han sine såkalte lærestykker hvormed han ville innføre proletariske og dialektiske prinsipper i teaterarbeidet. Etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i Tyskland 1933 måtte Brecht flykte fra Tyskland. Først til Danmark og senere videre til Finland og USA hvor han ble fram til krigen var over. I disse eksilårene skrev han sine mer modne episke stykker som Fru Carrars geværer, Mor Courage og barna hennes, Livet til Galileo Galilei, Det gode menneske fra Sezuan, Den kaukasiske krittringen og flere. Etter hvert formulerte Brecht også prinsippene for sin episke dramaturgi i en lang rekke teoretiske skrifter. Brecht betegnet selv sin dramaturgi som episk og noen ganger som sosiologisk eller «vitenskapelig», hvilket innebærer at objektive samfunnsmessige krefter skal synliggjøres. Det skal vises hvordan for eksempel religion, kapitalisme og klassekamp bestemmer den samfunnsmessige utvikling og individenes tenke- og handlemåte. Brecht ønsket et teater som vakte refleksjon frem for innlevelse, som i det tradisjonelle dramatiske teater. Han utviklet Verfremdung, fremmedgjøring, som en teaterteknikk som skulle forhindre publikum i å henfalle til innlevelse og estetisk nytelse. Fremmedgjøring betyr hos Brecht framstillingen av en hendelse eller en person på en slik måte at det ikke fremstår som noe gitt, men på en måte som vekker undring og refleksjon.[1] Fremmedgjøring ble av Brecht utarbeidet (både teoretisk og praktisk) som en spillestil og iscenesettelsesstil. I spillestilen besto fremmedgjøring blant annet i at skuespillerne ikke skulle forvandle seg til de personer de spiller, men at de skal demonstrere eller fremvise personen. Brecht utviklet også fremmedgjøringsteknikker gjennom andre sceniske virkemidler som bruken av plakater med tekst, visuelle projeksjoner og kommenterende sanger. Et sentralt dramaturgisk aspekt ved fremmedgjøring er at selve teaterfremstillingen fremvises som det den er: en scenisk presentasjon av en fortelling (fabel). Typisk for det episke teater, sier Brecht i essayet «Det moderne teater er det episke teater» at elementene (teksten, bevegelsene, bildene, musikken og videre) skal skilles fra hverandre. Slik blir det synlig at forestillingen er en montasje av ulike sceniske element. Selv om Brecht skiller elementene i en forestilling fra hverandre, er det imidlertid alltid en grunnleggende fabel eller ide som styrer montasjen av forestillingens enkeltelementer. Brecht ønsket at teatret skulle vekke politisk engasjement. Publikum skal erkjenne at den politiske, økonomiske og kulturelle situasjonen mennesket til enhver tid befinner seg i ikke er noe gitt av skjebnen, men kan forandres gjennom politisk handling. Absurdismens dramaturgi[rediger | rediger kilde] Det finnes også en annen utviklingslinje innen dramatikken etter reteatraliseringen som vektlegger det subjektivistiske perspektivet. Denne utviklingen finnes innen surrealismen, den eksistensialistiske og absurde dramatikken med tyngdepunkt i fransk dramatikk og teater. Den italienske dramatikeren Luigi Pirandello vakte med sitt stykke Seks personer søker en forfatter enorm oppsikt i Frankrike i slutten av 1920-årene. Pirandello tematiserte teatraliteten i livet og teatraliteten i teatret: Hvis livet og samfunnet er et teater, er teater et teater i teatret! Denne teatrale tematisering ble videreutviklet i fransk dramatikk gjennom surrealismen (Roger Vitrac og Antonin Artaud), og videre hos Jean Giradoux, Jean Anouilh og Jean Cocteau, og i den absurdistiske tradisjonen, representert ved Eugène Ionesco, Jean Genet og Samuel Beckett. I absurdismen tematiseres individets eksistensielle ensomhet og den moderne livssituasjon beskrives som uten mening. Denne tematikken utvikles både som idemessig innhold og som dramaturgisk form. Karakteristiske trekk i det absurde drama er - oppløsning av behandlingsmessig linearitet (det klassisk aristoteliske handlingsprinsippet), - språkets (dialogens) oppløsning som meningsbærende (form og innhold skiller lag) - oppløsning av forskjellen mellom person og objekt. Likestilt dramaturgi[rediger | rediger kilde] Fra slutten av 1960-årene har det utviklet seg nye teaterformer som vektlegger det scenisk-teatrale frem for det tekstlige. Disse nye mer teatrale dramaturgiformene kan være vanskelig å definere enhetsmessig. På engelsk snakker man om «devised theatre». Et begrep om «simultan dramaturgi» har kommet i anvendelse og den norske teaterviteren Knut Ove Arntzen lanserte på 1980-tallet begreper som «visuell dramaturgi» og «likestilt dramaturgi» for å definere nye ikke-litterære teaterformer.[2] Likestilt dramaturgi betegner at teksten ikke har noen overordnet dramaturgisk status, men utgjør et virkemiddel på linje med andre virkemidler som bevegelser, objekter, musikk og lignende som inngår i en teaterforestilling. Som regel dreier likestilt dramaturgi seg om teaterformer som ikke har en fast tekst som utgangspunkt, men hvor skuespillerne bygger opp sin egen «tekst» – det vil si sin egen forestilling – enten gjennom et kollektivt arbeid, eller gjennom en regissør, som forestillingens «auteur». Postdramatisk teater[rediger | rediger kilde] Den tyske teaterforskeren Hans-Thies Lehmann har formulert begrepet om «postdramatisk teater» som en samlebetegnelse for nye dramaturgiformer som arbeider direkte med performative uttrykk og teatrale virkemidler, i stedet for som i den dramatiske tradisjonen, med utgangspunkt i en dramatisk tekst. Postdramatisk teater kan imidlertid ikke karakteriseres som en enhetsmessig dramaturgi. I boken Postdramatisches Theater (1999) identifiserer og eksemplifiserer Hans-Thies Lehman en rekke forskjellige kunstneriske trekk i postdramatisk teater. Blant teaterutøvere som Hans-Thies Lehmann regner som postdramatiske finner man Jerzy Grotowski, Eugenio Barba, Richard Schechner, Peter Brook, Robert Wilson, Robert Lepage, Jan Fabre, Pina Bausch, Richard Forman, Wooster Group, Forced Entertainment med flere.[3] I norske sammenheng finnes blant annet Baktruppen, Verdensteatret, Grusomhetens Teater, Jo Strømgren Kompani, Verk Produksjoner, og Transiteatret. I postdramatisk teater er handling i tradisjonell aristotelisk (dramatisk) forstand ikke avgjørende. I stedet for handlingsforløp og psykologiske karakterer fokuseres det på teatral komposisjon av elementer som rom, kropp, bevegelse, dans, stemmebruk, ord, musikk, objekter, film- og videoprojeksjoner og lignende. Mye postdramatisk teater har utviklet seg i dynamikken mellom teater og performancekunst eller i dynamikken mellom teater og andre kunstarter. Noe postdramatisk teater er typisk fokusert på teater som konkrete sosiale hendelser, eller jobber bevisst med den teatrale dobbeltheten mellom «estetisk verk» (teaterfiksjonen) og teater som en konkret sosial hendelse. Postdramatisk teater er ikke bare en avantgardistiske eller eksperimentell teatersjanger, som har oppstått ved siden av det tradisjonelle teater, fortrinnsvis utenfor institusjonene. Enhver teaterforestilling, tradisjonell eller avantgardistisk er alltid en sosial hendelse i tillegg til teaterfiksjonen. Alt teater har en iboende dobbelthet, det er både fiksjon og virkelighet samtidig. Denne dobbeltheten kan utnyttes, fremmes eller usynliggjøres i en teaterforestilling. Hvis for eksempel en skuespiller i en klassisk teaterforestilling henvender sig direkte til publikum, da forholder han seg til virkelighetsnivået i teatret. I enhver teaterforestilling, selv en lukket naturalistisk Ibsen-forestilling, kan dette sosiale ved teaterhendelsen, samlingen av mennesker her og nå i denne teaterhendelsen, på ulike måter innarbeides dramaturgisk. En tekstbasert teaterforestilling kan således få postdramatiske trekk gjennom at deltakere (skuespillere eller tilskuere) bryter med konvensjonen om den teatrale fiksjon og forholder seg til forestillingshendelsen som en sosial hendelse. Vektlegging av teater som sosiale hendelser er et sentralt aspekt ved det postdramatiske. I det tradisjonelle dramatiske teater fokuseres den teatrale fiksjon eller illusjon, mens det hendelsesmessige fokuseres i postdramatisk teater. Det er mange måter å arbeide dramaturgisk med relasjonen mellom hendelses- og fiksjonsnivåene i teater. Derfor er mange ulike dramaturgiske former mulige i postdramatisk teater. Dramaturgi i film[rediger | rediger kilde] Klassisk fortellende film (Hollywoodfilm) har en sterkt standardisert dramaturgi basert på salgsstatistikk og testvisninger av filmen for et utvalg mennesker. I nesten alle filmer følges denne oppskriften. Sterkt forenklet er dramaturgistrukturen for moderne Hollywoodfilm bygget opp av deler som er knyttet opp til en forhåndsbestemt spenningskurve. D. W. Griffith regnes som grunnleggeren av moderne Hollywood-dramaturgi innen film. - Vignett - Anslag - Fordypning og konfliktopptrapping - Klimaks - Oppløsning, konfliktløsning - Avslutning, konklusjon Referanser[rediger | rediger kilde] - ^ Brecht skriver mange steder om Verfremdung. Se f.eks. artiklene «Skuespilkunstens nye teknikk», s. 96 eller § 44 (s. 127) i «Lille Organon for teater» i Brecht, Bertolt (1973: Om tidens teater, København, Gyldendal, ISBN 87-00-41041-1 - ^ Se eksempelvis Arntzen, Knut Ove (1991): «A Visual Kind of Dramaturgy: Project Theatre in Scandinavia» i: Small is Beautiful, Theatre Studies Publications, red. C. Schumacher og D. Fogg, Glascow. - ^ Lehmann, Hans-Thies (2006): Postdramatic Theatre. New York: Routledge. ISBN 0-415-26813-3. Litteratur om dramaturgi[rediger | rediger kilde] - Aristoteles, Sam. Ledsaak og Jostein Børtnes (2004): Om diktekunsten (oversatt fra gresk med innledning og anmerkninger av Sam. Ledsaak og med essayet «Om å lese poetikken» av Jostein Børtnes. Oslo: Cappelen akademisk forlag. ISBN 82-02-24619-9 - Brecht, Bertolt (1973): Om tidens teater. København: Gyldendal. ISBN 87-00-41041-1 - Evans, Michael (2006): Innføring i dramaturgi: teater, film, fjernsyn. Oslo: Cappelen akademisk forlag. ISBN 978-82-02-19875-6 - Gladsø, Svein, Ellen K. Gjervan, Lise Hovik og Annabella Skagen (2005): Dramaturgi: forestillinger om teater. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 82-15-00616-7 - Lehmann, Hans-Thies (2006): Postdramatic Theatre. New York: Routledge. ISBN 0-415-26813-3


text: Høringssvar skolestruktursaken FAU Iddevang skole V/ Anne Cathrine Høvik Fagerholtvn. 105 1765 HALDEN Halden 14.1.2009 Halden kommune Skole- og Barnehagefaglig stab Storgt. 8 1771 HALDEN Høringsuttalelse vedr. Forslag om endring av opptaksområder for skolene i Halden Først og fremst ønsker vi å vise til Iddevangs svar på den forrige høringsrunden. Iddevang FAU er meget fornøyd med Iddevang skole. Vi setter pris på at Iddevang er en liten og oversiktlig skole med et meget godt miljø. Iddevang skole ligger over gjennomsnittet i Halden kommune når det gjelder trivsel. Fordeler ved en liten skole Mange foreldre har valgt å bosette seg i skolekretsen nettopp fordi de ønsker at barna skal få gå på en liten oversiktlig skole med et trygt skolemiljø der alle barna blir sett. I saksdokumentene til høringsinvitasjonen blir det vist til forskning som taler for store skoler. I forrige høringssvar av 14.03.08 fra Iddevang skole, etterlyste vi forskning til fordel for små skoler for å nyansere debatten. Vi kan ikke se at dette har kommet frem i denne høringsrunden. Som eksempel på en god liten skole, kan vi vise til Stenby skole som er kåret til landets beste barneskole. Dette er en liten skole og elevene her mener de har landets beste læringsmiljø. FAU ønsker å påpeke at etter erfaring fra egen skole mener vi at den optimale klassestørrelsen må være ca. 17 - 20 elever. Uteområder på Iddevang Iddevang skole har et eksepsjonelt flott uteområde som brukes flittig. Vi har nærhet til både fjord og skog. Nærområdene blir mye brukt i både ordinær undervisning og i tematisert undervisning hvor ungene for eksempel lærer om nærområdene på Idd. I skogen er det opparbeidet egne stier og naturløyper og på Ystehede har vi tilgang til velodromen. Det er både lavvo og gapahuk i skogen. I skolegården er det rikelig plass til utfoldelse med bl.a. egen ballbinge. Iddevang et samlingspunkt på Idd Vi vil minne om at også Iddevang skole er et samlingspunkt i lokalmiljøet på Idd. Skolen brukes blant annet 4 kvelder i uken av lag og foreninger fra nærmiljøet og er nært knyttet opp mot Idd sportsklubb slik også Prestebakke skole er. Utviklingsmuligheter på Iddevang I hørings innbydelsen står det at en eventuell ny skole på Idd, skal plasseres sentralt på Idd. FAU sin oppfatning av hva som er sentralt på Idd, vil være i området rundt Idd kirke. Dette er et knutepunkt hvor veiene fra byen, Prestebakke, Kornsjø, Enningdalen, Bakke og Aspedammen møtes. Vi vil igjen minne om at det er stat og kommune som eier områdene rundt dagens Iddevang skole. Her vil det være god plass til å bygge en ny storskole på Idd. Det ville da ikke være nødvendig og ekspropriere privat grunn. I denne forbindelse, viser vi til HA av 9 jan. 2009. ”Nei til bygging på mer dyrket mark”. Fylkesmannen sier her at det ikke er nødvendig å bruke mer dyrket mark til utbyggingsformål i kommunen. Videre ønsker vi at prosjekterte byggefelt på Iddesiden blir tatt med i betraktning ved en ny skolestruktur på Idd. Viktige momenter ved en eventuell ny storskole på Idd Vi ser av høringspapirene at en ny storskole på Idd anbefales ved å slå sammen Prestebakke, Øberg og Iddevang skoler. Iddevang FAU verken kan eller vil uttale seg i forhold til en sammenslåing av skoler som innbefatter nedleggelse av Prestebakke skole. Vi mener at en nedleggelse av Prestebakke skole er en mye større diskusjon enn kun en skole politisk diskusjon. Når dette er sagt, vil vi også motsette oss enhver løsning som innebærer at Iddevang skole legges ned og at elvene vil bli fordelt mellom Øberg og Prestebakke skoler, slik et av alternativene fra rådmannen antyder. Vi etterlyser en plan på en eventuell etterbruk av byningsmasser som blir nedlagt. Ved en eventuell ny skolestruktur på Idd, ønsker vi at prinsippet om fritt skolevalg skal gjeninnføres for elevene på Iddesiden. Ingen bør tvinges til å kjøre motsatt vei av det som er naturlig for dem. Hvis resultatet av denne høringsrunden blir at det skal bygges en ny skole på Idd, ønsker vi i denne omgang å peke på følgene momenter som viktige: - Gode nok fremtidige utvidelses muligheter. - Beliggenhet. Gode og store nok uteområder med nærhet til skogen og kanskje spesielt fjorden som jo er sentral her på Idd. - En eventuell ny skole bør hvis mulig, bygges på en flate. - Skolen bør bygges med seksjoner for å skille f. eks. stor- og småskolen. - Gode og utviklende ute arealer med mulighet til variert lek og fritidssysler. - Gode spesial rom og nok grupperom. - Tilrettelagte undervisningsrom med høyde for fremtidens undervisnings tilbud. For eksempel i forhold til IKT. Mest av alt ønsker vi en forutsigbar skole for dagens og fremtidens elever på Idd. Med vennlig hilsen For FAU Iddevang skole Anne Cathrine Høvik


text: Såing Såing er å tilføre et ryddet og klargjort stykke land frø av ønsket art og sort. I alle jordbrukskulturer har såing vært omfattet med stort alvor, og det har vært ritualer preget av magisk tenkning knyttet til handlingen og til tidspunktet for såingen. I Bibelen og i kunsten er det mye symbolikk knyttet til såing. «Hør!» sa han. «En mann gikk ut for å så. Og da han sådde, falt noe ved veien, og fuglene kom og tok det. Noe falt på steingrunn hvor det var lite jord, og det skjøt snart opp, fordi jordlaget var tynt (Mark. 4, 3-4) I ikke-mekaniserte landbrukskulturer har såing normalt vært utført ved breisåing (eng. broadcasting), dvs. ved at man kaster frø ut med hendene. En økning i frøprisene i England på 1600-tallet resulterte i at man begynte å eksperimentere med maskiner som kunne så mer presist og dermed med mindre mengde frø. Såmaskinen regnes å være oppfunnet av Jethro Tull i 1701. Moderne såmaskiner består av ei såkasse, et utmaterverk og rørformede sålabber som går i jorda i ønsket dybde. Ved maskinell såing kommer altså frøet i jorda i rader (radsåing). Det er vanlig å utstyre såmaskiner med dobbel såkasse og to sett labber for samtidig utsåing av kunstgjødsel (kombimaskin). Vanligvis er såbedet klargjort ved pløying og harving, men det finnes kraftige såmaskiner som kan så direkte i stubbåker (direktesåing). Etter såing er det vanlig å tromle. Vanlig radavstand er 12 cm for korn og opptil 60 cm for rotvekster. I norsk jordbruk er det mest vanlig å så om våren (vårsæd), men både gras og korn kan såes om høsten og overvintre som unge spirer (høstsæd). Isbrann kan da være et problem. Se også[rediger | rediger kilde] - Urbanus (sådagen)


text: Vi nordmenn er heldige som har det så bra som vi har det i dette vakre landet vårt. Men er vi lykkelige? Forskerne som forsker på dette tema er samstemte i sine resultat. Nordmenn er ikke lykkeligere enn andre. - Vi nordmenn har det vi trenger og vel så det. De aller fleste som er i full jobb har bedre økonomi enn på lang tid grunnet svært lav rente. Denne renten ser ut til å vare inn i uoverskuelig framtid. - Derfor er det lykke vi higer etter, fordi det ligger i vår natur å ønske å få det best mulig. Jeg mener det er feil å fokusere på å oppnå en status, eller ekstrem lykke til enhver tid. VI bør være lykkelig nok for det vi har etter mitt syn. Har man mat på bordet og klær på kroppen så holder vel det? MÅ vi på død og liv ha en hytte på fjellet, båt på fjorden og minst en bil hvert til alle over 18 år? Blir man lykkelig om man har iPhone, iPad, de feteste høretelefonene og ræva ful lav penger? Noen vil si ja, men jeg tror ikke på det. Materialistisk lykke er kunstig lykke som går veldig fort over. For ifølge en ny undersøkelse som er utført av Gallup og som er presentert av magasinet «Forbes» havner Norge på pallen med en tredjeplass. Undersøkelsen har kartlagt hvor lykkelige innbyggerne i de forskjellige landene er. Fornøyde nordmenn har sikret seg plassen bak Danmark, som er på førsteplass og Finland, som er på andreplass. Imidlertid har vi ingen grunn til å klage; vi har havnet foran både Sverige, Nederland og 150 andre land. Livets vei blir til mens du går. Du eller jeg har ingen garanti for morgendagen. Det er i dag du lever, akkurat i dag er du midt i ditt liv uansett alder, det er i disse dager du har sjansen til å påvirke livet ditt i riktig retning, hvorfor utsette det? I dag er den første dagen i resten av ditt liv. Ingen vet når det er over. Ikke bruk mer tid på å søke etter lykka. Vær heller lykkelig nå. - Når du har helsen i behold, du har et sted å bo, du har både en partner og kanskje barn som du ser har det bra. Bør ikke det feks gjøre deg lykkelig? Det er det helt sikkert mange som er enig i. Problemet er at mange jager videre og vil ha mer lykke. Stopp opp et øyeblikk og tenk over hvordan du egentlig har det. Selvsagt må vi ha drømmer og mål i livet, men ikke la det bli en evig jakt etter lykke, det vil til slutt gjøre deg ulykkelig. Noen velger bort det trygge livet, og jakter alene. Tror kanskje at man finner lykken i bunnen av en spritflaske, og leter nettopp der oftere og oftere. Uforståelig for alle andre. - Livet er uransakelig. Det kan ta brå vendinger, og vi henger alle sammen i en tynn tråd eller balanserer på livets knivsegg. Noen ganger går det galt og vi mister fotfeste. Hva hjelper det da med Mercedes i garasjen og penger på bok? - Når uforutsette ting skjer, eller man havner i uføre for egne handlinger eller uforskyldt. Da trenger du mennesker rundt seg som bryr seg om deg. Først da kan det hende du merker i hjerte den riktige og ekte lykka. Først da kan det hende du skjønner hva lykke er. - Noen blir lykkelige ved lukten av kaffe, andre av barnelatter, og fuglekvitter. Andre av å ha regningsskuffen under kontroll, eller «når jeg ringer noen og håper de ikke tar telefonen, og de ikke gjør det», eller å se barna endelig sovne, for så å åpne en øl. Lykke kan være alt mulig for hver og en. Da Aftenposten.no ønsket å få forslag fra sine lesere om hva som gjør de lykkelig, så var svaret tydelig. Det var hverken penger, hytte, båt eller hus med svømmebasseng. To ord utmerket seg som større enn de andre da avisen lagde en «ord-sky» der de mest brukte ordene ble størst. Det ble ordene «SAMMEN» og «VENNER«. Heldigvis! Derfor mener jeg det viser at det faktisk er håp for oss nordmenn, at vi faktisk setter mer pris på menneskelige relasjoner når vi skal definere lykke, enn ting og tang. Hva gjør deg lykkelig? Vargas Kilde


text: Koropletkart Et koropletkart er et tematisk kart som viser den geografiske fordeling av en variabel ved hjelp av arealsymboler, koropleter (av gresk χώρος (khoros), 'rom, område' og πληθαίν (pletein), 'fylles, være full'), som refererer seg til administrative eller andre statistiske enheter, og som fyller hele enhetens kartareal. Det er vanlig å dele variabelens verdier inn i klasser. Hvilken klasseinndelingsmetode som blir brukt er avgjørende for hvilket geografisk mønster som framtrer i kartet. Variabelens verdier bør være relative, for eksempel innbyggere per km2 eller bruttonasjonalprodukt per innbygger. Koropletkart er sammen med isolinjekart og prikkekart vanlige typer tematiske kart.


text: Sett av tid til en aktivitet og stol på at den tiden er verdt å bruke på nettopp dette. Tid sammen skaper et samhold gjennom lek og moro. Tid til aktivitet som blir snakket om i ettertid, igjen og igjen. Når dere byr på egen tid gjennom aktiviteter, kommer dere nærmere hverandre. Gi oss tiden og vi gir dere opplevelsen.


text: Dwight Howard vokste opp med sin mor og far som begge var svært sportsinteresserte. Hans far var sportslig direktør på Southwest Atlanta Christian Academy. En skole med et av USAs beste basketballprogram. Dwight Howard ble trukket opp som den første spilleren i NBA-draftet i 2004 av Orlando Magic, men spiller i dag for Houston Rockets. Howard spiller oftest center, men også noen ganger power forward. Howard ble tatt opp til Orlando Magic i første opptaksrunde som nykommer til NBA i 2004, og ble etterhvert den første spilleren til å starte hver av de 82 kampene til et lag som nykommer. Han har blitt stemt på av tilskuere til å delta i NBA all-star game to ganger, og blitt utnevnt som den beste forsvarsspilleren i posisjonen power forward i NBA. Etter 2008–2009-sesongen ble Howard også valgt til NBAs beste defensive spiller. Han er hovedsakelig kjent for sine høytflygende blokkeringer, men er også kjent for sin seier i NBA 2008 Slam Dunk Contest der han kledde seg ut som Supermann og fikk etter det kallenavnet «Superman». Av mange ses Howards spillestil som noe lik en rask versjon av Shaquille O'Neal.etter sesongen 2011-2012 ble howard en medlem av NBA mest berømte lag Los Angeles Lakers.