text: Nevada er en delstat i USA som ligger sørvest i landet. Den grenser til Oregon og Idaho i nord, Utah i øst, Arizona i sørøst og til California i sør og vest. Nevada er blant annet kjent for Las Vegas og Area 51. Den har fått kallenavnet «Silver State» etter de rike mineralforekomstene, først og fremst av sølv, som ble oppdaget på 1800-tallet. Nevada ligger øst for fjellkjeden Sierra Nevada som staten også har fått sitt navn etter. Landskapet består til store deler av ørken og fjell og er tynt befolket. Området har vært befolket av indianere i over 20 000 år, og de første nybyggerne fra Europa kom på slutten 1700-tallet. Disse var først og fremst spanske misjonærer og pelshandlere. På 1800-tallet var det nybyggere og gullgravere som bosatte seg i området, og i 1848 avstod Mexico det til USA. I 1859 ble det gjort store sølvfunn i Comstock Lode, noe som resulterte i en stor økning i antallet nybyggere. I 1870-årene var det nedgangstider i sølvindustrien, og det ble da satset på kvegdrift. Da inntjeningen i begge disse næringene senere viste seg å ikke være god nok, ble mange byer forlatt, og en rekke spøkelsebyer ble resultatet. På begynnelsen av 1930-tallet vedtok delstatsforsamlingen lover som tillot prostitusjon og gambling. Det ble også innført nye lover som gjorde det enklere å inngå ekteskap og skilsmisse. Dette førte til at kapital fra andre deler av USA ble investert i luksushoteller og kasinoer rundt byene Las Vegas og Reno. Turismen førte til et kraftig oppblomstring av økonomien, og den tradisjonelle industrien fikk et oppsving da den fikk tilgang til billig strøm da Hooverdammen i Coloradoelven ble bygget. Mesteparten av befolkningen bor i området rundt Las Vegas og Reno. De store, folketomme områdene i staten har blitt brukt til militære formål som prøvesprenging av atomvåpen. Geografi Nevada består av mange fjell, og det finnes over 150 fjellkjeder i delstaten, blant annet Sierra Nevada på grensen mellom Nevada og California. Mange av fjelltoppene stiger over 3000 moh. Store deler av Nevada er tørt og består av ørken, og det svært tørre området Great Basin dekker mesteparten av delstaten. Sørlige deler av Nevada dekkes av Mojaveørkenen, som strekker seg over grensen fra California. Elva Humboldt i det nordlige Nevada starter i Humboldt Wells i Elko County øst i delstaten og munner ut i Humboldt Sink vest i delstaten, nordøst for Reno. Coloradoelva går langs grensen mellom Nevada og Arizona, hvor Hooverdemningen er bygd. Den kunstige innsjøen Lake Mead har blitt demmet opp på grunn av demningen. Lake Mead er den største menneskeskapte innsjøen i verden og USAs største vannreservoar. Innsjøen ligger øst for Las Vegas. Andre store innsjøer i Nevada er Tahoesjøen vest for Carson City, på grensa mellom Nevada og California, og Pyramide Lake nord for Reno. Klima Nevada er den tørreste delstaten i USA. På grunn av Nevadas beliggenhet i ørkenen er det forholdsvis varmt om sommeren. Om vinteren er det mildt i de sørlige områdene, mens de nordlige områdene av delstaten er kaldere og lengre. Flora og fauna I Nevadas skogområder vokser det ulike typer furutrær, blant annet Pinus monophylla, Nevadas offisielle delstatstre. Kreosotbusker er vanlige i det sørlige Nevada, og Artemisia tridentata er også vanlig i mange deler av delstaten. Ulike blomster, som gudeblom og ulike fioler, er også vanlige. Planter fra slektene Prosopis og Yucca er vanlige, og over 30 ulike kaktusarter finnes også i Nevada. Noen av de større pattedyrarter i Nevada er tykkhornsau, gaffelbukk og ulike typer hjorter, blant annet mulhjort. Det finnes også rundt 250 svartbjørner på Nevada-siden av Tahoesjøen. Delstaten er også hjem til flere kaninarter og andre gnagere. Det finnes også små områder med snøgeit, og rovdyr som prærieulv, rødgaupe og puma finnes også i staten. I ørkenområdene ulike krypdyr, blant annet gekkoer, paddeiguaner, landskilpadder og flere ulike klapperslanger. Nevadas delstatsfugl er fjellblåfugl. Andre fuglearter i Nevada inkluderer salviejerpe, ulike dykkerarter, trompetersvane og vaktel. Vanlige fiskearter i Nevada er lakseabbor, svart lakseabbor og andre lignende fiskearter, ørret og noen mallearter. Byer Den største byen i Nevada er Las Vegas. Størsteparten av befolkningen i Nevada bor i områdene rundt Las Vegas og Reno og Carson City. Over to tredjedeler av Nevadas nesten tre millioner innbyggere bor i Clark County, fylket hvor Las Vegas ligger. Historie Før-europeisk tid Før europeerne utforsket området av det som i dag er Nevada, var området bebodd av innfødte amerikanere, blant annet av paiute-, shoshone- og washoefolkene. Europeisk utforsking De første europeerne som utforsket Nevada-området, var fra Spania. De kalte området ‘’Nevada’’ (‘’snøfall’’) på grunn av snøen som la seg over fjellene Sierra Nevada om vinteren. Senere ble området underlagt Ny-Spania Misjonærer og pelshandlere dro også til Nevada, blant annet en gruppe spanske fransiskanere, som fulgte ruten brukt av Francisco Garcés misjonsreiser fra New Mexico til California i 1775 og 1776. I 1825 ble nordre og sentrale deler av Nevada utforsket av pelshandlere fra Hudson Bay Company, og et par år senere ledet Jedediah Smith en gruppe amerikanske handlere inn i Las Vegas Valley og Great Basin. Flere handlere kom langs handelsruter fra Santa Fe og Los Angeles, og flere områder av Great Basin-ørkenen og Sierra Nevada ble utforsket. 1800-tallet Da Mexico ble selvstendig fra Spania i 1821, ble Nevada en del av Mexico. I 1848, etter den meksikansk-amerikanske krigen og freden i Guadalupe Hidalgo, ble Nevada underlagt USA, og i 1850 ble området en del av Utah-territoriet. I 1949 ble en liten bosetting opprettet på Mormon Station (nå Genoa i Carson Valley vest i Nevada, sør for dagens Carson City). Området hadde svært få innbyggere inntil funnet av en stor sølvåre i 1959. Gullrushet i California på midten av 1800-tallet gjorde at flere av de gamle handels- og utforskingsrutene i Nevada ble brukt av personer som kom fra østsiden av USA for å delta i gullrushet. Byen Virginia City sørøst for Reno vokste fram, og mange som dro mot California, slo leir her. Tilstrømmingen av skjerpere og bosettere gjorde at folketallet steg, og i 1861 ble Nevada skilt ut fra Utah-territoriet, og det nye Nevada-territoriet ble dannet. Under den amerikanske borgerkrigen mellom 1861 og 1865 var det nyopprettede territoriet strategisk viktig. President Abraham Lincoln ønsket å innlemme territoriet som delstat, slik at han kunne få stemmene derfra til sitt gjenvalgsforsøk i 1864. I tillegg var Nevadas mineralforekomster viktige for unionen under krigen. Selv om Nevada bare hadde en femtedel av befolkningen som var nødvendig for å bli en delstat, godtok Kongressen ønsket, og i 1864, bare åtte dager før presidentvalget, ble den akseptert som USAs 36. delstat. 1900-tallet Se også: Nevada Test Site På starten av 1900-tallet ble det igjen funnet sølv i Nevada, denne gangen i nærheten av Tonopah, og det ble funnet kobberårer i Ely og gull i Goldfield sør for Tonopah. Flere skjerpere kom deretter til Nevada, og jernbaner ble bygget til disse områdene for å frakte malm. Tilgang til jernbane og lave fraktpriser førte til en oppgang i kvegdrift, og rancheiere i Nevada begynte med større produksjon. Etter den store depresjonen i 1930-årene begynte Nevadas overgang til moderne økonomi. I 1931 ble gambling lovlig i Nevada igjen, etter at den ble forbudt i 1909, og det ble enklere å inngå skilsmisse. Reno ble etablert som et turistsenter og et sted for kasinoer og gambling. Nevada ble satt i søkelys blant kriminelle, som kunne tjene på prostitusjon og gambling i delstaten. Byggingen av Hooverdemningen i Coloradoelva mellom 1930 og 1936 var også viktig for økonomien i det sørlige Nevada. Under den kalde krigen ble Nevada brukt som testområde for atomvåpen, og mellom 1951 og 1992 ble både atmosfæriske og underjordiske prøvesprengninger foretatt i de folketomme ørkenområdene i det sentrale Nevada. Soppskyer etter prøvesprengningene kunne bli sett mange mil unna, blant annet i Las Vegas. I dag er fremdeles store deler av ørkenområdene i Nevada militærområder, hvor Area 51 sannsynligvis er den mest kjente blant dem. Økonomi Kilde: The World Almanac 2008, side 45 og 555-587. Justis Nevada praktiserer dødsstraff. Metoden som brukes er giftsprøyte Kjente personer Andre Agassi Jenna Jameson Abby Dalton Thomas Ian Nicholas Brendon Urie Matthew Gray Gubler Kjente band Imagine Dragons The Killers Galleri Se også Area 51 Referanser Eksterne lenker Stater og territorier etablert i 1864 1864 i Nevada


source: wikipedia

text: Norden er et geografisk og kulturelt område som utgjøres av de nordeuropeiske landene Norge, Sverige, Finland, Danmark og Island. De danske selvstyrte områdene Grønland og Færøyene samt det finske selvstyrte området Åland regnes også som tilhørende Norden. Disse områdene har til sammen over 26 millioner innbyggere og et areal på 3,5 millioner km2. Befolkningstettheten er dermed 7,1 innb/km2. Grønland utgjør alene ca. 62 % av arealet. Myntenhetene i de nordiske landene heter krone, med unntak av Finland som bruker euro. Foreningen Norden og Foreningene Nordens Forbund arbeider for å fremme vennskap, samarbeid og kunnskap om de enkelte lands språk, kultur og samfunnsliv i hele Norden. De nordiske landenes parlamenter har siden 1952 samarbeidet i Nordisk råd, og de nordiske regjeringene har siden 1971 samarbeidet i Nordisk ministerråd. Den nordiske passunionen sikrer at statsborgere i de nordiske landene kan reise fritt over grensene i Norden uten å medbringe pass og bosette seg i hele Norden uten å måtte søke om oppholdstillatelse. Avtalen gjelder fortsatt, men er ikke lenger så enestående siden de nordiske landene også er med i Schengensamarbeidet som i praksis har erstattet passunionen i forhold til passkontroll og kontroll av andre reisedokumenter ved grensene mellom Schengenlandene. Når det gjelder arbeidstillatelse har de nordiske reglene blitt erstattet av EUs regler om fri bevegelse. Geografi Bosetning Norden har til sammen over 26 millioner innbyggere og et areal på 3,5 millioner km2. Befolkningstettheten er dermed 7,1 innb/km2. De fire største byene i Norden er også hovedsteder - Stockholm, København, Helsingfors og Oslo. Reykjavik kommer på 11. plass, imellom Bergen og Stavanger/Sandnes. Nøkkeltall Internasjonalt samarbeid De nordiske landene er medlemmer av Europarådet, FN, OECD, WTO, EØS-avtalen og del av Schengen-området. Norge, Danmark og Island er medlemmer av NATO. Europeisk integrasjon Til tross for det tette samarbeidet i Nordisk råd og Nordisk ministerråd finnes betydelige forskjeller i landenes tilnærming til europeisk integrasjon. Danmark, Finland og Sverige er medlemmer av den europeiske union (EU), mens Norge og Island er medlemmer av det europeiske frihandelsforbund (EFTA). Alle landene er medlemmer av det europeiske økonomiske samarbeidsområde (EØS) og del av Schengen-området. Norge og Island er med i Schengen-området gjennom en assosieringsavtale med EU. Schengen, fri bevegelighet for arbeidstakere og direktivet om fri personbevegelighet har på mange måter "oppslukt" den nordiske passunionen og det fellesnordiske arbeidsmarkedet. Det finnes ingen bestemmelse i Traktaten om Den europeiske union eller Traktaten om Den europeiske unions virkemåte som tar hensyn til det nordiske samarbeidet. Traktatene sier dog at internasjonale avtaler medlemsstatene har inngått før de blir medlemmer i unionen fortsetter å være gyldige, selv om de er i strid med unionsrettens bestemmelser. Enhver medlemsstat må likevel gjøre alle nødvendige tiltak for å så snart så mulig korrigere eventuelle motsigelser. Nordisk samarbeid kan derfor i praksis kun utformes i den grad den samsvarer med unionsretten. I EØS-avtalen sier artikkel 21 at bestemmelsene i EØS-avtalen ikke skal være til hinder for samarbeid innen rammen av det nordiske samarbeidet i den utstrekning samarbeidet ikke svekker muligheten for at avtalen kan virke tilfredsstillende. Nordisk råd og Nordisk ministerråd arbeider aktivt med EU-spørsmål. Nordisk råd har siden september 2017 et kontor i Brüssel. Hensikten med Brüsselkontoret er å etablere kontakter mellom Nordisk råd og Europaparlamentet. Nordisk råds første representant i Brüssel er Matilda af Hällström. Samarbeid med de baltiske landene De nordiske landene og de baltiske landene utgjør tilsammen regionen kalt baltoskandia. Disse har gjennom organisasjonen Nordic-Baltic Eight (NB8) et regionalt samarbeid også med de baltiske landene Estland, Latvia og Litauen. Estland spesielt har et nært bånd til Finland da finsk og estisk begge tilhører den finsk-ugriske språkgruppen, og nasjonene er beslektet på samme måte som de skandinaviske landene seg imellom. Estland er også på grunn av sin plassering nært Finland det landet som har hatt mest kontakt med Norden. Estlands tidligere president Toomas Hendrik Ilves mente også at Estland ville vært et nordisk land på lik linje med Finland, hadde det ikke vært for at Estland havnet under Sovjetunionen etter andre verdenskrig. Historie Kalmarunionen Under Kalmarunionen fra 1397 til 1523 var hele Norden samlet i et tronfellesskap som forente de tre kongedømmene Danmark, Norge (med Island, Grønland og Færøyene), og Sverige (med Finland). Politisk kronologi 1: De opprinnelige bosetterne av Færøyene og Island var av nordisk (hovedsakelig norsk) opprinnelse, med et betydelig innslag av Kelterne eller piktiske opprinnelse (fra Irland og Skottland). 2: nybyggere av Jämtland er av norsk-mer spesifikt Trøndersk opprinnelse og deres forfedre grunnla sin egen stat svarer til den islandske en styrt av Jamtamot samling av frie menn. Religion Evangelisk-luthersk kristendom er etter den protestantiske reformasjonen fra Romersk-katolsk kristendom den dominerende religionen i hele Norden. Norden i kunst Se også Skandinavia Referanser Eksterne lenker Den nordiske maktkampen på 1500- og 1600-tallet, artikkel hos Norgeshistorie.no Subregioner Nordisk samarbeid


text: NSF er en forkortelse med en rekke betydninger: Fag-/yrkesorganisasjoner Norsk Sangerforbund Norsk Sjømannsforbund Norsk Sykepleierforbund Norsk statistisk forening Norsk statsvitenskapelig forening Norske Siviløkonomers Forening, nå Siviløkonomene Sportsforbund Norges Seilforbund Norges Sjakkforbund Norges Skiforbund Norges Skytterforbund Norges Skøyteforbund Norges Styrkeløftforbund Norges Sykkelforbund Hobbyforbund Norsk Scrabbleforbund Norsk Slektshistorisk Forening Norges speiderforbund Norsk Speidergutt-Forbund I USA National Science Foundation Annet Norges Skogeierforbund Norsk Standariseringsforbund Norsk Syndikalistisk Føderasjon


text: «Newzealandsk» omdirigeres hit, se også newzealandsk engelsk New Zealand, eller Ny-Zealand, er en uavhengig stat og en del av Kongeriket New Zealand. Landet ligger i det sørvestlige Stillehavet. Maoriene kaller landet Aotearoa, som gjerne oversettes «den lange hvite skyens land». New Zealand består i hovedsak av Nordøya og Sørøya. Hovedstaden er Wellington, som ligger sør på Nordøya. New Zealand har 4,7 millioner innbyggere (2018). Det bor flere på Nordøya enn på Sørøya, og over 50 % av befolkningen bor i Auckland-regionen på Nordøya. De to øyene er blant de største i verden. Det sammenlagte arealet er sammenlignbart med De britiske øyer. Landet er et parlamentarisk demokrati. New Zealand har to avhengige områder, Tokelau og Ross Dependency. To stater er assosiert med New Zealand, Cookøyene og Niue. Etymologi I tillegg til Aotearoa finnes det et annet maorinavn for New Zealand: Niu Tireni, en oversettelse av det engelske navnet. Da Abel Tasman oppdaget New Zealand i 1642 kalte han landet Staten Landt. I 1645 døpte nederlandske karttegnere om landet til Nova Zeelandia etter den nederlandske provinsen Zeeland. Den britiske utforskeren James Cook anglifiserte senere navnet til New Zealand. Naturgeografi New Zealand består av to hovedøyer og flere mindre øyer. Sørøya har det største geografiske arealet. Den er delt på langs av Søralpene (Southern Alps). Landets høyeste fjelltopp Aoraki/Mount Cook ligger i denne kjeden med en høyde på 3724 moh. Det finnes 18 fjelltopper på Sørøya med en høyde på 3000 moh. eller mer. Nordøya har færre fjell enn Sørøya, men er preget av vulkansk aktivitet. Nordøyas høyeste fjell er den aktive vulkanen Mount Ruapehu (2797 moh.). New Zealands totale landareal er kvadratkilometer. Dette er omtrent det samme som Japan eller De britiske øyer. Landet er mer enn 1600 kilometer langt målt etter nord-nordøst-aksen det strekker seg etter. Australia ligger på den andre siden av Tasmanhavet 2000 kilometer unna i nordvestlig retning fra hovedøyene. Eneste landmasse i sør er Antarktis, og i nord er de nærmeste naboene øyene Ny-Caledonia, Fiji og Tonga. New Zealands eksklusive økonomiske sone er på 4 millioner kvadratkilometer. Det finnes flere nasjonalparker i landet. Innsjøer på New Zealand Elver på New Zealand Øyer New Zealand består av flere mindre øyer i tillegg til de to hovedøyene. De mest betydelige av disse er: Stewart Island ligger like sør for Sørøya. Den er den tredje største øya arealmessig og har en fastboende befolkning på rundt 200. Waiheke Island ligger i Haurakigolfen utenfor Auckland. Med 7000 innbyggere er det den tredje i folketall. Om sommeren er innbyggertallet mye høyere. Great Barrier Island ligger øst for Haurakigolfen og er sparsomt befolket. Akkurat som Waiheke Island, er den et populært feriemål om sommeren. Chathamøyene er en frittliggende øygruppe øst for Sørøya med ca. 750 innbyggere. Landskap New Zealands varierte landskap har vært med i en rekke filmer og TV-program. Serier som Hercules og Xena ble filmet rundt Auckland. Filmen Heavenly Creatures ble filmet i Christchurch, og TV-serien The Tribe ble filmet i Wellington. Peter Jackson lagde den episke trilogien Ringenes herre på flere lokaliteter rundt om i landet. Mount Taranaki ble brukt som stand-in for det japanske fjellet Fuji-san i filmen Den siste samurai. Storfilmene King Kong og Legenden om Narnia – Løven, heksa og klesskapet og Ringenes Herre er spilt inn der. Klima Klimaet på de to øyene er ikke særlig dramatisk, men ofte ustabilt. På breddegradene der Sørøya ligger er det svært lite landområder ellers på jorda, bortsett fra Patagonia, så den vestlige luftstrømmen kan ferdes nesten uforstyrret rundt jorda før den treffer New Zealand, som dermed ofte rammes av fronter. Siden landet ligger midt i store havområder blir det ikke så store temperaturendringer i forbindelse med frontene, men ofte kommer det mye regn og regnbyger, og nedbør som snø i de høye fjellene som dekker mye av landet. New Zealand dekker et godt stykke fra sør til nord. Auckland er derfor i snitt et par grader varmere enn Christchurch. Fjellene har en god del å si for klimaet. Enkelte områder ligger i regnskygge og får så lite som 400 mm nedbør i året. De fleste områdene får derimot nedbør omtrent hver andre eller tredje dag og litt mer nedbør om vinteren enn resten av året. Vestsiden av øyene er en god del våtere enn de større byene, særlig på Sørøya. Hokitika, som ligger på kysten like vest for nasjonalparken Arthur's Pass, har en årlig nedbørsnormal på rundt 2800 mm. Isbreer og snø dekker fjellkjeden Søralpene der den totale årlige nedbøren (inkludert snøsmelting) kommer over 8000 mm. Det faller også snø i de lavereliggende områdene på østkysten et par gangar hver vinter. Tordenvær er sjelden i dette maritime landet. Vind er en viktig klimatisk faktor på New Zealand, og ofte øker vinden på til kuling gjennom Cooksundet. Av og til kan en tørr og varm fønvind strømme ned på østsiden av Alpene. Her blir denne vinden kalt «norwester», og den fører ofte til langt mildere forhold om vinteren. Om sommeren kan den gi perioder med uvanlig høye temperaturer. Den mest spektakulære hendelsen var da restene av en tropisk syklon gikk over Søralpene 7. februar 1973. Christchurch og andre byer fikk da temperaturer opp mot 42 °C, langt over den tidligere nasjonale varmerekorden. Nordøya ligger nærmere subtropiske strøk og har sjelden slike temperatursvingninger. Ved havnivå går temperaturen sjelden under 0 °C eller over 30 °C, men frost er mer vanlig i indre områder, og de høye vulkanske toppene er enda kaldere. De østlige områdene kan komme opp i 35 °C i fønvindsituasjoner. Flora og fauna Lang isolasjon har gitt New Zealand en unik flora og fauna. Da maoriene ankom New Zealand omkring år 1280, var 80 prosent av landarealet skogbevokst. Det fantes ikke landlevende pattedyr, bortsett fra to flaggermus, og skogene var okkupert av fugler, hvorav flere flygeudyktige arter, reptiler og insekter; noen på størrelse med mus, som wetaene. I dag er det anslått at det finnes om lag 116 hekkende fuglearter på New Zealand, hvorav 72 endemiske. Kivier utgjør noen av dem, og alle fem artene er flygeudyktige. Mange forskere mener at siden New Zealand først i nyere tid fikk pattedyr, så har mange fugler i stedet tatt pattedyrenes økologiske nisje. Før de første menneskene kom til øyene regner man med at det var rundt 260 ulike fuglearter på New Zealand. Da maoriene kom til New Zealand brakte de blant annet med seg rotter (Rattus exulans). De begynte også å jakte på fuglene, som ikke hadde en naturlige forsvarsmekanisme til beskyttelse mot menneskene. Moaene og mange andre endemiske arter døde derfor raskt ut, eksempelvis waitahapingvinen. De to siste gjenlevende broøgleartene i verden er også endemiske for New Zealand. Jakttrykket på artene eskalerte ytterligere da kaptein Cook brakte med seg europeerne til øyene i 1769. De introduserte flere rovpattedyr og husdyr, som hunder, katter, kveg og geiter med mer. I 2016 lanserte regjeringen en plan om å utrydde introduserte rovdyr som rotte, røyskatt, fritte, possum og forvillede katter, innen 2050. Demografi New Zealands befolkning er på 5,084 millioner mennesker. Omkring 80% av befolkningen er av europeisk avstamning. Maorier er den nest største etniske gruppen med 14,7 % av befolkningen. I tiden mellom folketellingene i 1996 og 2001 vokste antallet mennesker med asiatisk opphav til 6,6 %. De er nå en større gruppering enn de med herkomst fra stillehavsøyene. (Merknad: Folketellingene godtar at folk identifiserer seg med mer enn én etnisk gruppe.) Kristendom er den dominerende religionen på New Zealand, selv om mer enn 25 % av befolkningen ikke har noen religiøs tilknytning. Hovedgruppene innenfor kristendommen er anglikanere, presbyterianere, romersk-katolikker og metodister. Den newzealandskbaserte Ratana-kirken har også mange trofaste tilhengere blant maoriene. Av minoritetsreligionene er de største hinduisme, buddhisme og islam. Historie New Zealand er den siste av de store landmassene som ble befolket. Polynesiere ankom omkring år 1280 og utviklet maorikulturen. I 2021 kom det frem nye opplysninger etter undersøkelser av sot fanget i isen i Antarktis. Undersøkelsen konkludert med at det var en markert økning i sot fra år 1297 og at soten med stor sikkerhet kom fra New Zealand. Konklusjonen var at soten skrev seg fra maorienes skogrydding på New Zealand da de etablerte seg der. Denne dateringen er en av de mest sikre for når maoriene kom til New Zealand. De første europeere som nådde New Zealand, var ledet av nederlenderen Abel Tasman som seilte opp vestkysten av Sørøya og Nordøya i 1642. Nederlenderne kalte landet Staten Landt. Navnet ble senere endret til Nieuw Zeeland, etter provinsen Zeeland i Nederland. I 1769 foretok kaptein James Cook omfattende undersøkelser av New Zealand. Dette førte til hvalfangstekspedisjoner og med tiden betydelig europeisk kolonisering på 1800-tallet New Zealand ble en britisk koloni ved undertegnelsen av Waitangitraktaten i 1840. Denne lovet Tino Rangatiratanga til maoristammene på New Zealand. Denne frasen, som ble oversatt landforvaltere av britene, betyr på maorisk tilnærmet selvstyre. Forskjellen i oversettelse har forårsaket uenigheter frem til nå. New Zealand ble en uavhengig dominion 26. september 1907. Full uavhengighet ble gitt av det britiske parlamentet med The Statute of Westminster i 1931. Denne ble så fullbyrdet av det newzealandske parlamentet i 1947. Siden har New Zealand vært et uavhengig konstitusjonelt monarki, som deler monark med andre samvelderiker. Politikk og administrasjon New Zealand er et konstitusjonelt monarki og parlamentarisk demokrati. Ifølge Royal Titles Act 1974 er Charles III konge av New Zealand. Monarken blir representert som statsoverhode av generalguvernøren. New Zealands parlament består av 120 representanter i New Zealand House of Representatives. Fra disse utpekes et kabinett med om lag 20 ministere. Det finnes ingen skriftlig grunnlov. New Zealands kabinett er ledet av statsministeren. Fra januar 2023 er dette Chris Hipkins, som også (fra 2023) er leder for New Zealand Labour Party. På New Zealand blir valg avholdt hvert tredje år. Det er fem politiske partier representert i nasjonalforsamlingen, kalt House of Representatives. Ved valget i 2020 fikk New Zealand Labour Party rent flertall med 65 av nasjonalforsamlingens 120 seter. New Zealand er medlem av FN og Samveldet av nasjoner. Landet har inngått sikkerhetspakten ANZUS med Australia og USA. Fra 1985 har New Zealand nektet amerikanske atomdrevne fartøyer å ankomme landets havner. I 1986 frasa derfor USA seg sine ANZUS-forpliktelser overfor New Zealand. New Zealand har ikke formelt brutt pakten. New Zealand er medlem av APEC og OECD. Rettssystem I 2003 ble loven om opprettelsen av en ny høyesterett vedtatt i landets parlament med godkjennelsen av Supreme Court Act. Tidligere var landets høyeste rettsinstans Privy Council i London. Fra og med 2004 er Supreme Court of New Zealand i Wellington høyeste rettsinstans. Lokale styresmakter I begynnelsen av kolonitiden ble New Zealand delt opp i provinser. Av finansielle grunner ble disse avskaffet i 1876 slik at makten kunne bli sentralisert. Resultatet av dette er at New Zealand ikke har noen forvaltningsnivå mellom riksnivå og lokalnivå. Folk identifiserer seg imidlertid ennå med provinsene, og det er rivalisering mellom disse på idrettsarenaene. Siden 1876 har det vært kommunalt selvstyre. På grunn av sin arv fra den britiske kolonitiden, har de kommunale enhetene vært basert på britisk modell. I årenes løp har en del av disse lokale enhetene blitt slått sammen eller fått nye grenser. Noen få nye områder er også blitt opprettet. I 1989 reorganiserte regjeringen det lokale styresettet. Dette er det nåværende todelte systemet med regioner, regional councils og mindre geografiske områder kalt territorial authorities. New Zealand har tolv regional councils som har som hovedoppgave å administrerer miljø og transport. Det finnes 74 territorial authorities som administrerer veinett, kommunale tjenester og har andre lokale ansvarsområder. Av de 74 territorial authorities er det 16 bystyrer, 57 distriktstyrer og Chatham Islands Council. Regionene er: Northland Auckland Waikato Bay of Plenty Gisborne* Hawke's Bay Taranaki Manawatu-Wanganui Wellington Tasman* Marlborough* Nelson* West Coast Canterbury Otago Southland Chathamøyene* (Regioner markert med * utgjør en enhetlig myndighet.) Næringsliv New Zealand har en moderne og velutviklet økonomi. Landets primære eksportindustrier er jordbruk, hortikultur, fiske, skogbruk og informasjonsteknologi. Andre viktige næringer inkluderer turisme og internasjonale studenter/eksport av utdanning. To nye og lovende inntektskilder er industriene film og vin. Siden 1984 har alle regjeringer bidratt til stor økonomisk restrukturering. Dette har ført til at New Zealand har gått fra å være en lukket og regulert økonomi, til en liberalisert frihandelsøkonomi. Til tross for perioder med dynamisk vekst på midten av 1980-tallet og tidlig på 1990-tallet har den gjennomsnittlige økonomiske veksten vært lavere enn forventet. Landet har derfor vært avhengig av stor innvandring for å styrke BNP. Siden 1999 har forøvrig New Zealand nytt godt av en sterk økonomisk vekst. Et av målene for den sittende regjeringen er å heve landet opp fra den nedre delen av listen over OECD-land rangert etter økonomi, til en plass på den øvre halvdel av listen. Strategiene for å lykkes med dette er å inngå frihandelsavtaler, å «lukke gapet» mellom etniske grupper samt å bygge en «kunnskapsøkonomi». Til forskjell fra tidligere tiår har New Zealand nå innført inflasjonsdempende verktøy, noe som betyr at tosifrete inflasjonstall hører fortiden til. New Zealand er tungt avhengig av handel, spesielt innenfor jordbruk, for å fremme veksten. Landet har derfor blitt påvirket av den globale økonomiske mangelen på vekst og fall i råvarepriser. Siden jordbrukeksport er sensitiv til valutakurser og en stor andel av konsumentvarer er importert, fører dette til at den minste endring i kursen på newzealandsk dollar har en stor innvirkning på økonomien. I 2004 begynte New Zealand å forhandle om frihandel med Kina som et av de første landene i verden. På slutten av 1980-tallet solgte den newzealandske staten mange av sine største bedrifter. Dette inkluderte det statlig eide telekommunikasjonsselskapet, jernbaneverket, flere radiostasjoner og finansinstitusjoner. Den newzealandske stat eier fremdeles et betydelig antall bedrifter. Disse blir kollektivt beskrevet som State-Owned Enterprises. De blir imidlertid holdt på arms avstand gjennom aksjeeierskap. Det blir også krevd at de greier å operere med profitt, akkurat som privateide selskap. Forskjellige beskyttende lover gjør at regjeringen ikke kan blande seg inn i den daglige driften av sine bedrifter. Post, elektrisitetsverk, TV- og radiokringkastere, og sykehus drives på denne måten. De grunnleggende tjenestene som staten direkte involverer seg i er, statsdepartementer, justis- og politi- samt sosialtjenester. Samfunn Utdanning I 1877 ble det innført obligatorisk og avgiftsfri skolegang for alle barn mellom 7 og 13 år. Dette har senere blitt endret til alle barn mellom 6 og 16 år, men det fins også barn som begynner i 5-årsalderen. 99 prosent av den voksne befolkningen kan lese og skrive, og over halvparten av befolkningen i alderen 15-29 har skolegang ut over grunnskolen. I den voksne befolkningen har 14,2 prosent har en bachelorgrad eller høyere, 30,4 prosent har en form for videregående utdanning som høyeste kvalifikasjon og 22,4 prosent har ingen formell kvalifikasjon. Transport New Zealand har et veinett av statlige veier med totalt litt i underkant av km lengde, hvorav 170 km er motorvei. Dessuten er det cirka km lokale offentlige veier. Landet har venstrekjøring. Det newzealandske jernbanenettet er på cirka 4 000 km og når alle hoveddeler av landet. Jernbanedriften står det statlige selskapet KiwiRail for. Det er ingen fast forbindelse mellom Nordøya og Sørøya, men det er en fergeforbindelse som tar passasjerer, kjøretøy og tog. Fergen tar cirka tre timer mellom havnene. Det finnes ingen bilferger fra andre land, men det går andre fraktfartøy. Nesten alle besøkende fra andre land kommer med fly, et transportmiddel som også er viktig for innenriksreiser, framfor alt mellom de to hovedøyene. New Zealand har over hundre flyplasser og sju av dem er internasjonale, men i dag er det bare to av dem som tar imot trafikk fra andre land enn Australia og Fiji. Tidssone New Zealands standardtid er UTC+12, det vil si 12 timer foran UTC. Mellom den siste søndagen i september og den første søndagen i april det følgende året brukes sommertid, og New Zealand ligger da 13 timer foran UTC. Chathamøyene har sin egen tidssone, 45 minutter foran standard- og sommertid for resten av landet. Offentlige helligdager Disse helligdagene er lovfestet av det newzealandske parlamentet. Det er også provinsielle helligdager, Provincial Anniversary Days, der man feirer opprettelsesdagen, eller dagene de første kolonistene ankom de forskjellige provinsene på New Zealand. Feiringen av slike helligdager varierer til og med innenfor samme provins. Dette henger sammen med lokal skikk, fritid og hvor nær dagen er andre sesongbetonte arrangementer eller helligdager. Markeringsdagen kan derfor være en annen enn den historiske eller de hendelser som blir feiret. Kultur Newzealandsk kultur er en sammensmelting mellom maorikultur og den som de hovedsakelig britiske innflytterne brakte med seg. Britisk kultur på New Zealand er mindre preget av klasseforskjeller enn i Storbritannia. Selv om britisk kultur er den dominerende, er maorikultur i fremvekst og blir ofte identifisert med New Zealand. Dette kan sees i sammenheng med haka-framvisningen utført av newzealandske idrettslandslag og de titusener av besøkende som hvert år opplever, filmer og fotograferer maoritilstelninger på steder som Rotorua. Britisk kultur på New Zealand har også opplevd betraktelig påvirkning fra maoriske og andre polynesiske kulturer. Den skotske innflytelsen er sterk på Sørøya med hovedsete i områdene rundt Otago og Dunedin. Tidlige innvandrere fra andre deler av Europa, Asia og flyktninger etter andre verdenskrig (spesielt nederlendere) ble raskt assimilert. Små lommer av disse tidlige immigrantkulturene består den dag i dag som øyer i en sjø av britisk kolonikultur. Til forskjell fra Australia har ikke New Zealand opplevd særlig immigrasjon fra middelhavslandene i Sør-Europa og Lilleasia. I de senere år har det vært en strøm av immigranter fra Asia. Disse utgjør nå en betydelig del av befolkningen, spesielt i Auckland. Etter andre verdenskrig begynte en utstrakt immigrasjon fra stillehavsøyene. Dette har ført til at det i dag er flere mennesker fra enkelte øyer som bor på New Zealand enn på opprinnelsesøyene. Denne store sammensmeltningen av stillehavskulturer har utviklet seg til en distinkt subkultur som er avskilt fra maorikulturen. Av forskjellige grunner har mange maorier og stillehavs-immigranter blitt sosiale tapere og en underklasse i enkelte områder. For å rette på dette har nå kultursensitive innflytelser blitt vektlagt innen utdanning og helsevesen i en politisk manøver kalt «closing the gaps». Dette gjelder spesielt i områder med høy konsentrasjon av disse befolkningsgruppene. New Zealands immigrasjonspolitikk har ofte vært kontroversiell. Enkelte politikere hevder at innvandringsstrømmen er for stor til å bli absorbert i det newzealandske samfunnet og at nye immigranter har problemer med å bli assimilert. Dette er av andre sett på som en kynisk appell for å samle stemmer rundt valgtider. Generelt sett er heller ikke dette synet støttet av flertallet i den newzealandske befolkningen. Idrett New Zealands mest populære sport er rugby, primært rugby union. Men også rugby league er populært. Fotball (den mest populære sporten blant barn), cricket (de blir også kalt som Black Caps), og netball (sporten med flest aktive utøvere) vinner stadig ny grunn. Ellers praktiseres sportsgrener som golf, tennis, roing, seiling, slalåm og snøbrett av en del. New Zealand har en bronse og to sølvmedaljer i Oseaniamesterskapet i håndball for herrer. Dessuten har New Zealand et kjent internasjonalt navn innenfor hestesport, med storheter som Mark Todd. Rugby Rugby er som sport nært knyttet til landets identitet. Det nasjonale rugbylaget går under navnet All Blacks og har flest seire av noe internasjonalt rugby lag i verden. «All Black» eller «helsvarte» på norsk har bestemt navnestilen for andre sportslag fra New Zealand. Fargene på New Zealands sportsdrakter er ikke hentet fra flagget, men er svart og hvitt. Hvitt er hentet fra nasjonalplanten sølvbregne. Før sportsstevner eller kamper starter blir ofte en haka utført. Dette er en tradisjonell maori-utfordring. Yachting, America's Cup Seiling er en av nasjonalidrettene på New Zealand og seierne i America’s Cup i 1995 (San Diego, USA) og 2000 (Aukland) var store nasjonale begivenheter. I 2003 tapte man imidlertid i Aukland til båten Alinghi fra Sveits. På dette laget ledet av Ernesto Bertarelli var styrmannen Russel Coutts og navigatøren Brad Butterworth, to tidligere Team New Zealand-medlemmer. Disse var i stor grad å takke for de to foregående seirene til Team New Zealand i 1995 og 2000. Deltagelsen deres på det sveitsiske laget var derfor kontroversiell blant mange newzealendere. Oppføring på UNESCOs liste Verdensarvsteder Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder. Te Wahipounamu (Aoraki/Mount Cook nasjonalpark, Westland nasjonalpark, Mount Aspiring nasjonalpark og Fiordland nasjonalpark) Tongariro nasjonalpark New Zealands subantarktiske øyer (Snares Islands, Bounty Islands, Antipodeøyene, Aucklandøyene og Campbelløyene) Bilder Referanser Eksterne lenker Te Ara, newzealandsk leksikon Newzealandske myndigheters portal Turisme på New Zealand Te Puna webkatalog En katalog over newzealandske websider Aktuell newzealandsk musikk Offisiell statistikk Newzealandsk værtjeneste Krigsminnesmerke fra første verdenskrig Konstitusjonelle monarkier Øystater Polynesia Samveldet av nasjoner 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Forskerforbundet (tidligere Norsk forskerforbund) er en norsk fag- og interesseorganisasjon for kunnskapsarbeidere: ansatte innen forskning, høyere utdanning og kunnskapsformidling. Forskerforbundet har over medlemmer som er ansatt i vitenskapelige, administrative og bibliotekfaglige stillinger ved universiteter, høgskoler, forskningsinstitutter, museer, arkiver, helseforetak og i offentlig forvaltning. Forskerforbundet har også mer enn studentmedlemmer. Forskerforbundet har som formål å arbeide for høyere lønn og bedre arbeidsvilkår for medlemmene, og å ivareta medlemmenes interesser i forsknings- og utdanningspolitiske spørsmål. Forskerforbundet er tilsluttet Unio, som ble stiftet 1. juli 2005. Forbundet var tidligere tilsluttet Akademikerne, men meldte seg ut i 2005 sammen med Presteforeningen grunnet uenighet knyttet til lønnspolitikk, arbeidsvilkår og offentlig forvaltning. Forskerforbundet er også medlem i Education International, i Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond (SAIH) og Scholars at Risk (SAR) Norway. Forskerforbundets engelske navn er Norwegian Association of Researchers (NAR). Forskerforbundets nordsamiske navn er Dutkiidsearvi. Forskerforbundet utgir fagbladet Forskerforum, som kommer med ti årlige utgaver. Professor Petter Aaslestad ble i 2012 valgt til leder av Forskerforbundet. Han overtok etter Bjarne Hodne som ledet Forskerforbundet i perioden 2006-2012. Aaslestad ble høsten 2015 gjenvalgt for en ny treårsperiode, og var leder i seks år (2013-2018). Høsten 2018 ble biologen Guro Elisabeth Lind valgt til leder av Forskerforbundet for perioden 2019-2021. Hun er den andre kvinnelige lederen gjennom tidene og den første på 35 år. Lind (f. 1977) er gruppeleder ved Institutt for kreftforskning, Oslo universitetssykehus og har en bistilling som professor II ved Institutt for biovitenskap ved Universitetet i Oslo. Høsten 2021 ble hun gjenvalgt som leder for perioden 2022-2024. Kristian V. E. Mollestad er nestleder i perioden 2022 til 2024, styremedlemmer er Ann Cecilie Bergene (NIFU), Kristin Lofthus Hope (Høgskulen på Vestlandet), Belinda Eikås Skjøstad (UiO), Tord Mjøsund Talmo (NTNU), Hugues Verdure (UiT Norges arktiske universitet), og varamedlemmer Tony Burner (USN), Bente O. Skogvang (Høgskolen i Innlandet) og Brynjar Kulset (Nasjonalbiblioteket). Birgitte Olafsen er generalsekretær. Hun overtok etter Hilde Gunn Avløyp 10. desember 2021. Avløyp overtok etter Sigrid Lem 1. august 2014. Referanser Eksterne lenker Forskningspolitikk Norske fagforbund Etableringer i 2005 Unio


text: Norges handelshøyskole (NHH) er Norges eldste vitenskapelige høyskole innen bedriftsøkonomiske og administrative fag, historisk kalt handelsfag. Skolen ble grunnlagt i 1936 etter stortingsvedtak fra 1917 og åpnet 7. september 1936. Den ble plassert i Bergen til dels på grunn av byens lange handelstradisjoner, men også etter et ønske om å spre de ulike utdanningsinstitusjonene rundt om i landet. NHH tildelte opprinnelig den toårige, senere treårige, graden handelskandidat. Graden fikk navnet siviløkonom i 1963 og ble i 1975 en fireårig grad. I dag tildeler NHH grader på bachelor-, master- og ph.d.-nivå. NHH har en internasjonal profil og samarbeider med mer enn 130 universiteter og høyskoler i mer en 30 land. 40 prosent av NHH-studentene tar minst ett semester utveksling i utlandet. Siviløkonomstudiet ved NHH var i årene 2006–2013 Norges meste søkte studium.<ref>Stadig gode opptakstall for NHH – Paraplyen (internavis), NHH., 19.07.2012.</ref> Mens andelen kvinnelige studenter i 2009 var 29 prosent, var 42 prosent av søkerne kvinner i 2012, der 48 % av studietilbudene ble gitt til kvinner. I 2013 var kvinneandelen blant førsteprioritetssøkerne 41 prosent. Over halvparten av studentene er medlem av studentforeninger, deriblant Norges Handelshøyskoles studentforening, som ble grunnlagt i september 1936. Historie Norges handelshøyskole har en lang forhistorie, med bakgrunn dels i næringslivets bestrebelser og dels i organiseringen av det to-årige statsøkonomiske studium som Stortinget vedtok opprettet ved Universitetets juridiske fakultet i 1905. Dette skulle være et alternativ til det lange sosialøkonomiske studiet, og skulle ikke gi enerett til spesielle stillinger. Ønsket var å skape en yrkesrettet, praktisk utdanning for næringslivets behov, som ikke krevde artium. Utviklingen i Bergen og Kristiania/Oslo I 1875 ble Christiania handelsgymnasium etablert for å utdanne praktisk rettede ledere for handelsstanden, og et tilsvarende Bergen Handelsgymnasium kom til i 1904. Mot slutten av 1800-tallet startet modningen i næringslivet av tanken om en norsk handelshøyskole, etter den tyske handelshochschule-modellen som ble realisert med opprettelse av Handelshögskolan i Stockholm (1909) Helsingfors Handelshögskola (1911) og Handelshøjskolen i København (1917). Utvalgsarbeid i næringslivet i Kristiania (dagens Oslo) og Bergen ledet parallelt til konkrete ønsker om handelshøyskoler, og i Bergen var Kristofer Lehmkuhl en sentral forkjemper. Stortinget vedtok i prinsippet oppretting av en norsk handelshøyskole i 1917, men krigen og etterkrigskrisen i 1920-årene umuliggjorde en realisering av vedtaket. Samtidig underviste Ingvar Wedervang i mer næringslivsrettet sosialøkonomi ved Christiania handelsgymnasium, og i statsøkonomi ved Det Kongelige Frederiks Universitet (dagens Universitetet i Oslo). Øvrige forelesere var Nicolai Rygg og Gunnar Jahn. Blant dem som startet med denne utdanningen som sitt første fag, var Ragnar Frisch (1919), og statsøkonomien hadde tung, men praktisk rettet undervisning i statistikk og sannsynlighetsregning. Dette siste førte til at studiet fra 1916 kom til å fungere som førsteavdeling for påbygging med det nye aktuarstudiet. Det store flertallet som tok statsøkonomi, havnet i det private næringsliv, selv om antallet som ble rekruttert til offentlig virksomhet steg utover mellomkrigstiden – og da særlig til statsbedriftene og Statistisk sentralbyrå. En del selvstendige næringsdrivende tok faget, men alt i alt var studentene en lite homogen gruppe. Statsøkonomi ble «en handelshøyskole før Handelshøyskolen». Sosialøkonomien og statsøkonomien skilte lag i 1930-årene, i takt med den økende teoretiseringen og spesialiseringen av embetsstudiet i sosialøkonomi som skjedde ved universitetet – etterhvert under innflytelse av Ragnar Frisch. I 1934 ble den økonomiske embetseksamen i sosialøkonomi opprettet, opprinnelig av Ingvar Wedervang for å styrke undervisningen i bedriftsøkonomi, og historiske, sosiologiske og institusjonelle aspekter av økonomien. Han ville tegne et skarpere skille mellom politikk og fag og konsentrere utdanningen om det strengt økonomisk-faglige, og reagerte både mot Frisch' politiske ambisjoner for faget og mot den overdrevne matematiseringen. Etterhvert stod den kortvarige statsøkonomi-utdanningen tilbake som det eneste tydelige praktisk rettede alternativet. Wedervang stilte seg i spissen for et opprør mot de teoretisk orienterte «keynesianerne» (Osloskolen) og den mer tverrfaglige, historisk-juridiske skolen som hadde utgangspunkt i juristutdanningen. Wedervang ble til slutt en forkjemper for å bringe det praktisk rettede økonomistudiet ut av Universitetet i Oslo, og opprette et helt eget lærested med siviløkonomisk utdanning etter utenlandsk modell. Da Norges handelshøyskole ble opprettet 7. september 1936, ble derfor tradisjonen fra statsøkonomi-faget videreført der med mange av lærekreftene som hadde undervist i den historisk-juridiske tradisjonen i det statsøkonomiske studium. Wedervang ble den nye skolens første rektor. Det startet da også med et toårig studium for de 60 studentene, som fikk tittelen handelskandidat. Etter bare to år ble det derimot igangsatt et ettårig tilleggsstudium. Etterkrigstiden Fra 1946 ble handelskandidatstudiet ved NHH utvidet til tre år. En annen nyvinning var Solstrandprogrammet for videreutvikling av ledere, som hadde sitt grunnlag i behovet for gjenoppbygging etter krigen og ble etablert i 1953. Samtidig ble innflytelsen fra såkalte «business schools» i USA stadig sterkere. Handelshøyskolen fikk i 1956 tillatelse til å tildele doktorgrad, og den første dr.oecon. fra høyskolen ble senere finansminister Ole Myrvoll. Siste halvdel av 1950-tallet gikk ellers med til å utvikle et eget, større campus nord for Bergen. Mange kandidater tok doktorgraden i USA, og kom tilbake til NHH med nye ideer og faglige perspektiver – ikke minst økt fokus på forskning. En av dem var Finn E. Kydland, senere norsk nobelprisvinner i økonomi. Kandidattittelen Siviløkonom'' ble innført fra 1963, og ti år senere ble Høyere Revisorstudium etablert. Foreløpig siste akt i modningen av fagutviklingen skjedde da siviløkonomstudiet i 1975 ble økt fra tre til fire år. Utover 1980-årene ble forskningen stadig bredere i flere nye institutter og stiftelser, og handelshøyskolen oppnådde etterhvert høy rangering i studier av høyere økonomiske læresteder. Utvekslingsavtaler med utenlandske høyskoler ble etablert, og NHH ble del av det prestisjefulle Community of Management Schools (CEMS). Utdanningsprogrammer i samarbeid med andre ble etablert i Warszawa i 1992 og St. Petersburg i 1995. På denne tiden ble det også utviklet mer tverrfaglige studieløp sammen med Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Rektorer Ingvar Wedervang (1936–1956) Eilif W. Paulson (1956–1957) Rolf Waaler (1957–1963) Dag Coward (1964–1972) Olav Harald Jensen (1973–1978) Gerhard Stoltz (1979–1984) Arne Kinserdal (1985–1990) Leif Methlie (1990–1995) Carl Julius Norstrøm (1995–1998) Victor Norman (1999–2001) Per Ivar Gjærum (2001–2005) Jan I. Haaland (2005–2013) Frøystein Gjesdal (2013–2017) Øystein Thøgersen (1. august 2017–) Rangeringer Financial Times European Masters in Management-rangering MBA NHH tilbyr ikke et fulltids MBA-program (kun Executive MBAs), og er dermed ikke listet i hovedrangeringene. Studentliv Norges Handelshøyskoles studentforening UKEN NHH-Symposiet K7 Bulletin NHH Aid Norges Handelshøyskoles Idrettsforening Svæveru’ Direksjonsmusikken Studentlekene Bergen Challenge Personer Kjente forskere Roger Bivand Karl H. Borch Olav Brattegard Dag Coward Gunnar Eskeland Nicolai Foss Johan Giertsen Rögnvaldur Hannesson Terje Rein Hansen Fritz Hodne Leif Holbæk-Hanssen Einar Hope Jan Ubøe Thore Johnsen Arne Kinserdal Jan Tore Klovland Odd Langholm Kåre Lilleholt Jostein Lillestøl Christine B. Meyer Anton Mohr Jan Mossin Ole Myrvoll Odd Nordhaug Victor Norman Carl Julius Norstrøm Erling Petersen Thorolf Rafto Agnar Sandmo Guttorm Schjelderup Leif Sletsjøe Erling Steigum Gerhard Stoltz (1923–1991) Arnljot Strømme Svendsen Axel Sømme Sten Thore Øystein Thøgersen Svein Ulset Rolf Waaler Bernt Øksendal Knut Aase Alumni Akademia Karl H. Borch Ola Honningdal Grytten Thore Johnsen Finn E. Kydland Jan Mossin Odd Nordhaug Victor D. Norman Agnar Sandmo Guttorm Schjelderup Kunst og underholdning Jo Nesbø Agnar Mykle Anders Hoff Øyvind Rafto Raske Menn Næringsliv Jon Fredrik Baksaas Arne Fredly Inge K. Hansen Alf Hildrum Finn Jebsen Morten Karlsen Sørby Idar Kreutzer Helge Lund Dag Mejdell Dag J. Opedal Olaug Svarva Jens Ulltveit-Moe Svein Aaser Svein Støle Offentlig forvaltning, juss, ideelt arbeid Hallvard Bakke, politiker (Ap) Nina Bjerkedal, ekspedisjonssjef i Finansdepartementet Kristin Clemet, politiker (H) Kristin Krohn Devold, politiker (H) Knut Arild Hareide, politiker (KrF) Heikki Holmås, politiker (SV) Thorolf Rafto, menneskerettighetsaktivist og økonomisk historiker Matz Sandman, politiker (Ap) og fylkesrådmann i Buskerud Knut Vollebæk, politiker (KrF) Siv Jensen, politiker (FrP) Torstein Dahle, politiker (Rødt) Se også Stiftelsen Administrativt Forskningsfond ved Norges Handelshøyskole Referanser Eksterne lenker Landsverneplan for Kunnskapsdepartementet – NHH Bergens Tidende: NHH og Adam Smiths styringsprinsipp Oversikt over NHHs mest fremtredende forskere, skrevet ved 75-årsjubileet av Kalle Moene 4.10.2011 Handelshøyskoler Kulturminner i Bergen Ytre Sandviken


text: Nødhjelp er hjelp i en nødsituasjon hvor det er personskade. Nødhjelp utføres for det meste av hjelpekorps eller redningtjenesten; spesielt har brannvesenet en viktig rolle. Hjelpen kan og bør også utføres av vanlige folk som ankommer ulykkessted før redningspersonell. Hvordan de eller den som først kommer til et ulykkessted handler, kan ofte avgjøre forskjellen på liv og død. Nødhjelp omfatter også større innsaster og aksjoner ved regionale og internasjonale kriser. Se også Førstehjelp Redningstjeneste U-hjelp (utviklingshjelp, bistand) Eksterne lenker FN-sambandet: Temasider om humanitært arbeid Førstehjelp Redningstjeneste Utviklingshjelp


text: De olympiske vinterleker er en stor internasjonal multisportskonkurranse som arrangeres hvert fjerde år i sammenheng med Den internasjonale olympiske komités tradisjon med de olympiske leker. Historie Det var allerede avholdt konkurranser i vinteridretter i Sommer-OL 1908 i London (kunstløp) og Sommer-OL 1920 i Antwerpen (kunstløp og ishockey). Den internasjonale olympiske komité (IOK) drøftet innføring av vintersport i de olympiske leker på den 7. olympiske kongress i Lausanne i Sveits 2.- 7. juni 1921. Det var blandede meninger, der de mellomeuropeiske landene var positive mens de nordiske landene var skeptiske. Særlig Sverige, Norge og Finland forsøkte å stoppe innføringen av olympiske vinterleker, da de fryktet at dette ville være til skade for De nordiske lekene, Holmenkollrennene og Lahtisspelen. IOK besluttet at de ville støtte et arrangement i forbindelse med Sommer-OL 1924 i Paris, en «Internasjonal vintersportsuke» (fransk: Semaine Internationale des Sports d'Hiver) i Chamonix i Frankrike fra 25. januar til 5. februar 1924. Konkurransene ble organisert av Frankrikes nasjonale olympiske komité. Vintersportsuken ble sett på som meget vellykket både sportslig og arrangementsmessig. På den 8. olympiske kongress i Praha i Tsjekkoslovakia i 1925 var det derfor stor enighet om at IOK skulle innføre egne olympiske vinterleker, uavhengig av sommerlekene. Innføring av olympiske vinterleker ble behandlet på IOKs 24. sesjon i Lisboa i Portugal, og 6. mai 1926 ble dette vedtatt. Senere samme dag ble først St. Moritz valgt som vertsby for Vinter-OL 1928, og straks etter vedtok IOK et forslag om å gi vintersportsuken i Chamonix i 1924 status som de første olympiske vinterleker, med 21 stemmer for og 2 stemmer mot. De olympiske vinterlekene ble arrangert hvert fjerde år fra 1924 til 1936, mens Vinter-OL 1940 og Vinter-OL 1944 ble avlyst grunnet andre verdenskrig. I motsetning til sommerlekene blir ikke de avlyste vinterlekene tatt med i den offisielle nummereringen med romertall. Fra 1948 fortsatte lekene å bli arrangert hvert fjerde år helt frem til 1992, da ble syklusen forskjøvet slik at vinterlekene og sommerlekene ikke lenger arrangeres samme år. De neste vinterlekene ble derfor arrangert allerede i 1994. Siden den gang har lekene igjen blitt arrangert med fire års mellomrom. En rekke land har arrangert de olympiske vinterlekene gjennom tidene. USA har arrangert lekene fire ganger (i 1932, 1960, 1980 og 2002), mens Frankrike har arrangert lekene tre ganger (1924, 1968 og 1992). Seks land har dessuten avholdt lekene to ganger, Sveits (1928 og 1948), Norge (1952 og 1994), Italia (1956 og 2006), Østerrike (1964 og 1976), Japan (1972 og 1998) og Canada (1988 og 2010). De olympiske vinterlekene ble i 2014 avholdt i Sotsji, første gang Russland arrangerte lekene. Pyeongchang i Sør-Korea arrangerte lekene i 2018, og Beijing i Kina arrangerte i 2022. Milano og Cortina d'Ampezzo er valgt til arrangør av vinterlekene i 2026. Arrangørbyer Idretter Det konkurreres i følgende idretter (per 2018): Tallene i tabellen indikerer hvor mange øvelser det er arrangert i hver idrettsgren i de respektive lekene. En stjerne i tabellen angir leker hvor grenen har vært demonstrasjonssport. Tre av de sju idrettene består av flere disipliner. Disipliner under samme idrett er sortert under samme farge: Bobsleigh — Skøyter — Ski Medaljefordeling Medaljestatistikken består av tall hentet fra Den internasjonale olympiske komités egen medaljedatabase, inkludert medaljefordeling nasjonsvis ifølge IOKs egne lagkoder. Databasen består av flere sammenstilte nasjonsvise medaljefordelinger, én for hver av de enkelte olympiske lekene. IOK er den øverste og eneste autoritet vedrørende utdelinger, fordelinger og omfordelinger av olympiske medaljer.. Medaljer vunnet i kunstløp under Sommer-OL 1908 og Sommer-OL 1920, samt ishockey under sommer-OL 1920 er ikke med i denne tabellen, da de er ført under medaljefordelingen for sommerlekene. Kursiv skrift angir nasjoner som ikke lenger eksisterer. Oppdatert per Vinter-OL 2022 Se også Liste over norske flaggbærere i de olympiske vinterleker Olympiske leker Olympiske sommerleker Ungdoms-OL Vinter-OL for ungdom Sommer-OL for ungdom Referanser Eksterne lenker «Hyller norsk OL-innsats» NRK.NO, 25. februar 2010 «Is America Really Ahead in the Olympic Medal Count?» The Atlantic, 26. februar 2010 «How Norway Won the Winter Olympics» The Aspen Institute, 27. februar 2018 OL-relaterte lister


text: Ost er et melkeprodukt som i utgangspunktet er laget av melk, løpe og melkesyrebakterier. Forskjeller i produksjonsprosessen og etterbehandlinger har ført til om lag 5 000 forskjellige sorter ost i verden. Ost er også et konsentrert melkeprodukt – det går med omtrent 10 liter melk til 1 kg ost. 27 – 28.10.2023 blir Oste-VM 2023 avholdt i Trondheim Spektrum. Historie Ost er en svært gammel matvare. Man mener at de første ostene ble fremstilt i forhistorisk tid. Både Europa, Sentral-Asia og Midtøsten har vært foreslått som opphavssted for osteproduksjon, men ingen har så langt lyktes i å fastslå hvor i verden det først ble laget ost. Man vet imidlertid fra Plinius den eldres nedtegnelser at det ble laget ost i Europa før romersk tid, og at produksjonen hadde nådd et avansert nivå da Romerriket tok form. I dagens Polen er det funnet levninger av ost som synes å være 7500 år gammel. Funnet består i rester av melkefett i skår fra de karene som oldtidens polakker samlet melka i. Dette er de hittil eldste tegn på osteproduksjon. Osteproduksjon Ost fremstilles ved ysting, og for de fleste osteprodukter følges ystingen av lagring og modning. Produksjonen kan også omfatte tilsetning av muggsopp eller bakteriekulturer (melkesyrebakterier tilsettes ikke, men finnes naturlig i melken), røyking eller andre produksjonsmetoder. Ysting Melken til ost kommer helst fra ku, geit, sau eller bøffel, men det lages også ost på melk fra andre pattedyr, eksempelvis kameldyr og hester. Ysting starter med å få melken til å skille seg, det vil si at melkeproteinet kasein koagulerer slik at det dannes en gel som omslutter fettet i melken. Koaguleringen kan skje gjennom naturlig syrning (surmelk skiller seg selv) eller, mer vanlig, ved tilsetning av løpe. Løpen består av enzymet chymosin, som er en proteinase. En proteinase kan spalte proteiner, i dette tilfellet kasein. Under løpingen dannes en protein-gel. Ved en bestemt fasthet på gelen, skjæres denne opp med et kamaktig verktøy og myse vil lekke ut av protein-nettverket. Fastheten og vanninnholdet i osten er avhengig av hvor mye myse man får ut av ostemassen. Bruker man en grov "kam" vil mindre myse renne ut enn hvis man bruker en fin. Det vil da henholdsvis resultere i mykere og hardere oster. Temperaturen er viktig også for å kontrollere uønsket mikroflora med pasteurisering. Ikke-pasteuriserte oster krever enda større renslighet i produksjonen, men til gjengjeld får det ferdige produktet mer karakter. Hvor mye man rører ostestoffet (ystilen) har også innflytelse. Små forskjeller i produksjonsmåten kan gi store utslag i fasthet, konsistens og smak. Etter at mysen er rent av, presses osten inn i ønsket form og settes til lagring. Det er proteinene i melken som er hovedbyggestenene i ost. Proteininnholdet er derfor av stor betydning for hvor mye ost det blir av hver liter melk. Ulike feraser gir melk med ulikt proteininnhold. Noen raser gir mer av det proteinet som man ønsker mest av til ysting. Ysterier er i dag vanligvis fabrikker med en stor grad av automatisering. Småskalaproduksjon er imidlertid også av betydning, og gir som regel ost med mer karakter. All osteproduksjon krever nøyaktighet og svært strenge, hygieniske produksjonsprinsipper. En annen produksjonsmetode består i å la melken skille seg ved syrning. Da lar man bestemte (ønskelige) bakteriekulturer utvikle seg i melken. Surmelksoster er typisk oster som pultost og gammelost. Pultost lages helst av friskt ostestoff, mens gamalosten tradisjonelt ble laget av vellagret ostestoff fra skummet surmelk. Prosessen beskrevet ovenfor fører til såkalte løpeoster, de mest vanlige ostene. Mysen var egentlig et avfallsprodukt fra produksjon, som tidligere gjerne ble brukt til dyrefôr, men i dag foredles det til mysepulver. Mysen brukes også til produksjon av mysost og prim. Ricotta er eksempel på en ost basert på myse. Det finnes unntak fra dette, se analog ost. Mikroorganismer Starterbakteriene som tilsettes ystemelken, vil lysere proteinene under modningen. Når bakteriene lyserer, vil enzymer frigjøres og disse enzymene vil, sammen med løpeenzymet chymosin, hydrolysere kaseinet. Kaseinet brytes da ned til peptider og aminosyrer, som er forløperne til smakskomponenter i ost. Stammer av Lactococcus lactis subsp.cremoris lyserer raskere en stammer av Lc. lactis subsp.lactis, noe som kan forklare hvorfor den førstnevnte er ment å gi ost med bedre smak enn den sistnevnte. Melkesyrebakterier De fleste eller alle osteslag inneholder melkesyrebakterier som ikke er tilsatt, såkalte «Non starter lactic acid bacteria (NSLAB)». Disse bakteriene er hovedsakelig fakultativt heterofermentative laktobasiller, og kommer fra råmelken og produksjonsomgivelsene. De er også referert til som mesofile, for å skille de fra de tilsatte termofile laktobasillene. NSLAB bidrar til modning, men i hvilken grad er ennå ikke fastlagt. Andre bakterier, mugg og gjær er noen av ostens uønskede organismer som det gjøres mye for å unngå. Annen mikroflora Mange ostesorter inneholder også annen mikroflora enn melkesyrebakterier. Slik mikroflora skal føre til spesifikke, karakteristiske omdannelser i osten, som overflatevekst, vekst av CO2, propionat og acetat. Det er CO2 som fører til at det danner seg huller i oster av sveitser-type. I alle ostene er smaksutviklingen et resultat av den metabolske aktiviteten til den sekundære floraen. Flere mikroorganismer, herunder bakterier, gjær og mugg, medvirker til ostens modning. Ved å sette inn overflaten til halvfaste oster med muggsoppen Penicillium camemberti oppnår osteprodusenten den typiske, fløyelsaktige overflaten til camembert og brie. Innsprøyting av Penicillium roqueforti i osten gir de typiske blåmuggstrukturene i roquefort eller stiltonoster. Setter man overflaten inn med Brevibacterium linensis vil man få en orange til rødbrun overflate. Overflatemikrofloraen har to viktige funksjoner i modning: Produksjon av enzymer. Syrenøytralisering av ostens overflate. Enzymene er lipaser, proteinaser og peptidaser. Lipasene og proteinasene hydrolyserer fett til fettsyrer og protein til peptider, mens peptidaser hydrolyserer små peptider til aminosyrer. Både fettsyrer og aminosyrer er forløpere til mange smakskomponenter i mugg- og overflatemodnede oster. Mugg og gjær kan vokse i omgivelser med lav pH, benytte seg av melkesyre og tåle lav vannaktivitet. De er derfor å naturlig at disse vokser godt på ostens overflate. Tradisjonelt ble osten kontaminert av mikroorganismene fra miljøet og vokste godt i lagringsrom med høy luftfuktighet og relativt høy temperatur. Uønskede organismer i ost I tillegg til fremmedorganismer som kan være ønskelige for å oppnå en gitt kvalitet, kan ost også inneholde en rekke uønskede organismer. Noen uønskede organismer kan være helseskadelige, det gjelder for eksempel Listeria monocytogenes i ost, og toksiner fra Staphylococcus aureus (gule stafylokokker) i melk. Andre organismer kan være uønsket uten at de er helseskadelige, for eksempel fordi de vil forringe ostekvaliteten og derfor påføre produsenten økonomisk tap. Lagring og modning Lagring og ostemodning er avgjørende for smaken i ost unntatt ferskoster. De fleste løpefelte oster modnes i mer eller mindre grad. Forandringene som skjer i osten under modning gir osten karakteristisk smak og aroma, tekstur og utseende. Forandringene som skjer under ostens modning varierer fra begrenset i oster som mozzarella, til veldig stor i blåmuggoster. Tiden de forskjellige ostene bruker på å modnes er fra 3 uker for mozzarella til 2 eller flere år for parmesan og ekstra modnet cheddarost. Lagringen skjer i dag oftest under streng kontroll av temperatur og luftfuktighet, men kan også foregå på tradisjonell vis som i hulene under byen Roquefort-sur-Soulzon i Frankrike. Biokjemiske omdannelser under modningen Når osten er ferdig ystet vil all laktose i melken ha blitt omdannet til laktat. I modnet ost finnes det derfor kun ubetydelig mengder laktose. Derfor er det innholdet av fett og protein som påvirker hvordan osten modnes. Ostens modning er katalysert av den metabolske aktiviteten til levende organismer og enzymer fra disse organismene eller fra andre kilder: Koagulanten Melkens enzymer(plasmin, lipase, fosfatase og xantin oksidase) Starterkulturen: enzymer frigjøres når organismene lyserer og dør, og er av stor betydning for modning Sekundær mikroflora (propionsyrebakteirer, coryneform bakterier, mugg og gjær). Fett påvirker ostesmaken ved at det er en kilde til fettsyrer, og det er spesielt de kortkjedede fettsyrene som har sterk, karakteristisk smak. Enzymet lipase produserer kortkjedede fettsyrer i en prosess som kalles lipolyse. Flerumettede fettsyrer kan oksideres og gi opphav til aldehyder som har sterk smak av oksidativ harskning. Fett fungerer også som løsemiddel for aromatiske forbindelser produsert av proteiner og laktose og kan absorbere forbindelser fra omgivelsene som kan gi smaksdefekt. Spalting av proteiner, proteolyse, er den mest komplekse biokjemiske prosessen som finner sted når osten modnes. Proteolysen er ansvarlig for forandringer i ostens tekstur og bidrar mye til ostens smak og aroma. Noen små peptider er bitre på smak, og kan gi osten en smaksdefekt dersom det er mange nok av dem. Graden av proteolyse er forskjellig i forskjellige osteslag. Den varierer fra begrenset proteolyse i f.eks. Mozzarella, til omfattende proteolyse i blåmuggoster. Grad av proteolyse er en verdifull indikator på ostens modenhet og kvalitet. Oppbevaring av ost Ost oppbevares best under riktige modningsforhold. Ulike osteslag bør oppbevares på ulikt vis. Faste, halvfaste og halvmyke oster bør vanligvis oppbevares ved temperatur på omkring 8-13°C. Osten bør pakkes inn i vokspapir og plasseres i en løst pakket pose, slik at fuktigheten bevares og luft kan sirkulere rundt osten. Blåmuggoster bør pakkes tett inn over det hele, slik at soppsporene ikke sprer seg til andre matvarer i nærheten. Oster (hvitmuggoster) som inneholder levende organismer må pakkes løst og oppbevares slik at de kan «puste», ellers blir de ødelagt. Disse ostene er også svært utsatte for påvirkning utenfra som kan avsette smak, og bør oppbevares deretter. Ost som oppbevares kaldt eller i kjøleskap bør tas ut 1,5-2 timer før den serveres, ellers vil smaken ikke komme skikkelig frem. Hvitmuggoster trenger normalt 30-45 minutters temperering. Ulike ostesorter Det finnes kanskje så mange som 5 000 ulike sorter ost. Verdens mestproduserte ost er cheddarost, som opprinnelig stammer fra England, men i dag produseres over hele verden. Kvaliteten og smaken på ost avhenger av mange faktorer, blant annet melkens kvalitet, hvilket dyr melken kommer fra, ystingsteknikk, type melkesyrekultur, lagringstiden, lagringsforholdene, blandingsforhold, etc. En grunnregel er at lagringstiden i stor grad påvirker skarpheten til ost, spesielt for gule oster, som blir skarpere jo lengre de lagres. Løypeoster kan være faste (emmentaler, gruyère, nøkkelost), halvfaste (Jarlsberg, gouda, edamer), eller myke (brie, camembert). Under lagringsprosessen foregår gjæring for å konservere melkesyren. Ostens fasthet bestemmes av flere faktorer, blant annet hvor mye myse som presses ut av ostemassen. Generelt om konsum av ost Ost kan brukes i en rekke sammenhenger, som forrett, hovedrett, mellomrett eller dessert. Ost har i mange sammenhenger også blitt populær «nattmat». Vin og ost går ofte svært godt sammen, men eksempelvis en kraftig blåmuggost og en tanninrik rødvin vil by på smakskollisjon. I mange land er det vanligst å servere hvitvin til ost. I Norge velger man derimot ofte rødvin til kraftige oster, og rosévin eller hvitvin til milde dessertoster. Også søtt og salt kjeks, frukt og noen typer grønnsaker serveres gjerne sammen med ost, eksempelvis druer, selleri og reddik. Mysost Mysost lages ved inndamping av mysen og blir til ulike sorter, eksempelvis tradisjonell, norsk brunost eller geitost. Dette er oster som er rike på karbohydrater, men har lite proteiner. I Norge og deler av Sverige er slike oster populære, men i andre land regnes de ofte som sære. Mysoster lages av myse fra geitemelk eller en blanding av geite- og kumelk. Norske oster Kunnskapen om produksjon av løpeost kom til Norge fra Sveits, og betegnelsen sveitserost har bakgrunn i dette. Den originale sveitserosten heter Emmentaler og stammer fra den fruktbare Emmedalen i Sveits. I Norge startet produksjon av sveitserost i Vestfold i 1815. Norsk osteproduksjon har tidvis nærmest vært monopolisert i hendene til Norske Meieriers Salgssentral, senere TINE. Siden 1996 har Synnøve Finden vært en konkurrent i storskalaproduksjon. I de senere årene har småskalaproduksjon i form av gårdsysterier kommet i gang mange plasser i Norge. Flere av ostene kan man finne i ulike varianter i Norge. Eksempler på dette er mer eller mindre lagret, i mager versjon eller med tilsetning av ulike kryddere som for eksempel timian eller hvitløk. Fast hvitost/ost basert på løpe: Hvit geitost: Ingrediensene er pasteurisert geitmelk (75%), pasteurisert kumelk (25%) og løpe. Jarlsberg: Ingrediensene er pasteurisert melk, salt og løpe. Norvegia: Ingrediensene er pasteurisert melk, salt og løpe. Nøkkelost: Ingrediensene er pasteurisert melk, salt krydder og løpe, krydret med spisskarve og nellik. Stammer opprinnelig fra Leiden i Nederland. Kittmodnete oster: Ridderost Blåmuggoster: Norzola Ferskoster: Kesam Kvarg Skjørost Søst Smelteost, flere ulike merkenavn og varianter er på markedet. Prim Spesialiteter: Gamalost Pultost Mysoster: Fløtemysost: Lages av kumelk. Ingrediensene er myse, melk og fløte. Brunost: Ingrediensene er geitmyse, geitfløte og geitmelk. Gudbrandsdalsost: Geitemysost fra Gudbrandsdalen oppfunnet ca. 1860. Ingrediensene er myse, geitmelk, fløte og melk. Produkter som ikke er ost i egentlig forstand Noen regner også inn tradisjonell kjelost (også kalt spannost m.m.) blant ostene, men dette er en råmelkspudding (dessert) som ikke kan karakteriseres som en ost, til tross for navnet. Det samme gjelder dravle, gomme (også kalt gome) og i en viss grad også søst, som alle må karakteriseres som matretter snarere enn oster. Franske oster Frankrike er verdens største osteland. Der produseres det over 350 sorter ost. På finere restauranter har man egne ostekelnere og et enormt utvalg av ost. Babybel – fransk edamerost Bargkass – råmelksost fra Vogesene Brie – hvitmuggost, mild, også kalt «ostenes dronning» Camembert – hvitmuggost, mild Chèvre – myk, men fast, geitemelk Morbier – mellomskarp ost med karakteristisk sort sotstripe (sot brukes for å dekke over osten etter morgenmelkingen, mens man ventet på resultatet av kveldsmelkingen) Münsterost – kittmodnet løypeost, halvbløt/bløt, helfet dessertost Port Salut – kittmodnet halvbløt/bløt, helfet dessertost Reblochon – mellomskarp, fra Savoie. Brukes bl.a til den tradisjonelle, franske retten Tartiflette. Roquefort – blåmuggost, relativt skarp, også kalt «ostenes konge» Tomme de Savoie – en smaksrik hardost Italienske oster Asiago Bitto Bel Paese Caciotta Fiore Sardo Fontina Gorgonzola Grana Padano Latteria Mascarpone Montasio Monte Veronese Mozzarella Mozzarella di Bufala Murazzano Parmesan, hvorav Parmigiano Reggiano og Grana Padano er de meste kjente typene Pecorino Romano Pecorino Sardo Pecorino Siciliano Pecorino Toscano Provolone Quartirolo Lombardo Ragusano Raschera Ricotta Robiola Stracchino Taleggio Toma Piemontese Valle d'Aosta Fromadzo Valtellina casera Sveitsiske oster Appenzellost – halvfast, kumelk Berner Alpkäse – hard, kumelk Bünder Bergkäse – halvfast, kumelk Emmentaler – mild, fast, kumelk, kalles også «kongen blant oster» Fribourgeois – skarp, halvfast, kumelk Gruyère – mild, fast, kumelk, også kalt «ostenes ost» Piora – fast, kumelk Raclette – fast, saltet kumelksost (mest for matlaging); lages også i Frankrike Royalp Tilsit – fast, fet, kumelk (også kalt «ekte tilsiter») Saanenkaese – fast, skarp, kumelk (lagres sju år) Sap Sago – fast, skarp og salt, kumelk (egner seg ikke for å spise direkte) Sbrinz – fast, fyldig og skarp, kumelk, lagres 18-36 måneder (unge oster kalles «spalen») Schabzieger – fast og fettfri, svært skarp (bukkehornkløver), kumelk Tete de Moine – halvfast, helfet, kumelk Greske oster Feta – halvfast, fåre- eller geitmelk, Balkan Andre oster Cambozola – Tyskland Cheddarost – fast, England Edamerost – fast, Nederland Goudaost – halvfast, Nederland Gräddost – halvfast, Sverige Halloumi – fast, ku- og sauemelk, Kypros Limburger – halvfast, kumelk, Belgia Manchego – fast, sauemelk, Spania Red Leicester – fast, England Stilton – blåmuggost, England Se også Analog ost Referanser Litteratur Fox, P.F., et al. (2000): Fundamentals of Cheese Science. Apen Publishers, Inc. Walstra, P., Wouters, J.T.M., & Geurts, T.J. (2006): Dairy Science and Technology, 2. utg., Taylor and Francis Group, Boca Raton, London & New York. Eksterne lenker Matoppskift.no om ost Pålegg 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Vinter-OL 1984 var de 14. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 7. til 19. februar 1984 i Sarajevo i daværende Jugoslavia (nå Bosnia-Hercegovina). Øst-Tyskland ble beste nasjon med hele ni gullmedaljer. Norge fikk denne gangen tre gullmedaljer: De norske langrennskvinnene tok gull på 4 x 5 km stafett, Tom Sandberg vant kombinert og Eirik Kvalfoss vant 10 km skiskyting. Han fikk også sølv på skiskytterstafetten og bronse på 20 km. Valg av vertsby Sarajevo ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 80. sesjon i Athen i Hellas 18. mai 1978. Resultater Aking Alpint Bobsleigh Hurtigløp på skøyter Ishockey Kunstløp Nordiske grener Langrenn Kombinert Skihopping Skiskyting Medaljestatistikk Deltakelse Deltakerland Program Se også Liste over mestvinnende vinterolympiere Liste over norske mestvinnende vinterolympiere Liste over personer som har tent den olympiske ild Referanser Kilder IOKs side om Vinter-OL 1984 Per Jorsett: 100 år med olympiske leker, 1996, ISBN 82-590-1681-8 (norsk flaggbærer) Litteratur Eksterne lenker Internasjonale mesterskap i Bosnia-Hercegovina Internasjonale mesterskap i Jugoslavia


text: Vinter-OL 2002 var de 19. olympiske vinterleker og ble arrangert fra 8. til 24. februar 2002 i Salt Lake City i Utah i USA. Norge ble beste nasjon for første gang siden Vinter-OL 1968 i Grenoble, men først etter at dopingtatte Johann Mühlegg hadde blitt fratatt sine tre gullmedaljer. Norge endte opp med tretten gull-, fem sølv- og syv bronsemedaljer. Valg av vertsby Salt Lake City ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 104. sesjon i Budapest i Ungarn 16. juni 1995. IOKs evalueringskomité valgte ut fire søkerbyer til den avgjørende avstemningen. Resultater Aking Alpint Bobsleigh Curling Freestyle Hurtigløp på skøyter Ishockey Kortbaneløp på skøyter Kunstløp Nordiske grener Kombinert Langrenn Skihopping Skeleton Skiskyting Snøbrett Medaljestatistikk Vertsnasjon Deltakelse Deltakerland Totalt 77 nasjoner deltok i lekene. Antall deltakere per nasjon i parentes (Vertsnasjon) Program Se også Liste over mestvinnende vinterolympiere Liste over norske mestvinnende vinterolympiere Liste over personer som har tent den olympiske ild Referanser Kilder IOKs side om Vinter-OL 2002 NRK.no – Torino 2006 – Norske flaggbærere (norsk flaggbærer) Internasjonale mesterskap i USA Sport i Utah Sport i USA i 2002


text: Oskar Sylte Mineralvannfabrikk AS er en mineralvannprodusent i Molde, grunnlagt i 1929. Firmaet hadde i 2019 ifølge www.proff.no en omsetning på 58,983 millioner kroner, et underskudd på 830 000 kroner og 32 ansatte. Til sammenligning hadde bedriften 106 ansatte i 2011,. I 2003 hadde bedriften en omsetning på 270 millioner kroner, med et overskudd på 15,5 millioner. Oskar Syltes mest kjente produkt er «Brus med ananassmak», «Brus med pæresmak» og «Solo». Historie Firmaet ble grunnlagt i Molde i 1929. Oskar Sylte (1907–1976) kom til byen som ungdom, og etablerte egen agentur- og kommisjonsforretning etter å ha vært visergutt i ulike lokale firma. Han drev med fisk, vilt og is, hadde eget ishus på Romsdalsmuseet, og leverte ferskmat til alle turistskip som ankom byen. Oskar Sylte tjente store penger på fisk et år makrellen hadde sviktet på Sørlandet, og 24 år gammel kjøpte han inn maskiner til brusproduksjon i den gamle meierigården i Molde. Etter hvert sluttet han med kjøtt og fisk, og kunne konsentrere seg om brusproduksjon. I tillegg hadde han ølagentur for Frydenlunds Bryggeri i Oslo. Da Oskar Sylte måtte velge mellom øl- og brusproduksjon, valgte han det siste. Bombingen av Molde i 1940 rammet også Sylte. Etter gjenoppbyggingen fortsatte han virksomheten i Kirkebakken, og bygde seinere et nytt fabrikklokale i Vektergata. På 1960-tallet utvidet Sylte markedsområdet fra Romsdal til resten av Møre og Romsdal. Senere ble det også etablert et stort lager i Ålesund. Gründeren Oskar Sylte drev bedriften gjennom flere tiår. På 1960-tallet kom sønnene Steinar og Oskar Dag inn som henholdsvis administrerende direktør og salgssjef. Seinere ble Steinar styreformann og Oskar Dag administrerende direktør. I 1973 flyttet Sylte virksomheten fra Molde sentrum til et nytt og stort lokale på Årø, et stykke utenfor byen. Noen kritikere mente det var urealistisk og naivt å bygge et så stort anlegg, men bygget er senere blitt utvidet flere ganger, og er i dag dobbelt så stort som det var i 1973. Gunstige sukkerkontrakter Steinar Sylte inngikk på tiden da bygget ble reist, hjalp bedriften senere. Like etter steg nemlig sukkerprisene kraftig. I 1989 inngikk Sylte-brødrene en avtale med Ringnes og slapp konsernet inn på eiersiden med en andel på 44 prosent. Det betydde at de beholdt kontrollen lokalt. I utgangspunktet forhandlet brødrene med Hansa i Bergen, men Ringnes ga dem en bedre avtale. Utviklingen har vært stor fra starten i 1929 til dagens moderne fabrikkanlegg og lager. Etter krigen var det 16 mineralvannsfabrikker i Møre og Romsdal. I dag er det bare Oskar Sylte som er igjen. Brus Oskar Syltes «flaggskip» er Brus med ananassmak. Den er like gammel som bedriften selv. Sylte er også en del av Solo-historien i Norge. Oskar Sylte var en av gründerne bak Solo, som ble introdusert i 1934, og produserte brusen fra dag én. Produktet ble markedsført under slagordet «Syltes Solo først som tørst». Oskar Sylte er fremdeles medeier i Solo. Andre populære produkter fra Oskar Sylte er Brus med pæresmak, Brus med sitronsmak og Brus med bringebærsmak. På begynnelsen av 1960-tallet kom Pepsi-Cola, som skulle få stor betydning for Sylte. Pepsi ble en periode erstattet av rivalen Coca-Cola. Etter at Pepsi gikk over til egen distribusjon mistet Oskar Sylte Pepsi fra 1. juni 2016, og Oskar Sylte sto igjen alene som brusfabrikk med kun egne merker i tillegg til Solo. Tidlig på 1970-tallet dro Steinar og Oskar Dag Sylte til London og inngikk en avtale med mineralvanngiganten Schweppes. Den har også hatt stor betydning for bedriften. Se også Brus med ananassmak Litteratur Avisartikkel i Romsdals Budstikke 30. juni 2004 Referanser Eksterne lenker Norske drikkevareprodusenter Næringsliv i Molde Selskaper etablert i 1929 1929 i Norge Oskar Sylte


text: Oppfinnelse er materielle konstruksjoner og teknologi som er nye og har nyttige anvendelser. En oppfinnelse er en unik eller ny enhet, metode, sammensetning, idé eller prosess. En oppfinnelse kan være en forbedring av en maskin, et produkt eller en prosess for å øke effektiviteten eller redusere kostnadene. Det kan også være et helt nytt konsept. Personer som finner opp oppfinnelser kalles oppfinnere. Oppfinnelser omfatter prosessen fra idé til produksjon av noe nytt som ikke tidligere har eksistert, i alle fall ikke i den kombinasjonen eller tilpasningen, for eksempel hjul, glass og glidelås, mens oppdagelser omfatter avsløringen av det som fins, men likevel var ukjent, for eksempel nye landområder, naturlover og røntgenstråler. Hvis en idé er unik nok enten som en frittstående oppfinnelse eller som en betydelig forbedring i forhold til andres arbeid, kan den patenteres. Et patent, hvis gitt, gir oppfinneren en eierandel i patentet over en bestemt tidsperiode, som kan lisensieres for økonomisk gevinst. En oppfinner skaper eller oppdager en oppfinnelse. Ordet oppfinner på engelsk er inventor (oppfinner, oppdager) som kommer fra det latinske verbet invenire, «å finne». Selv om oppfinning er nært forbundet med vitenskap og ingeniørvitenskap, er ikke oppfinnere nødvendigvis ingeniører eller vitenskapsmenn. På grunn av framskritt innen kunstig intelligens er ikke lenger begrepet «oppfinner» utelukkende knyttet til et yrke. Referanser Se også Innovasjon Kreativitet Oppfinner Teknikk Teknologi Teknikk Teknologi Kreativitet


text: For oppfineren av påhengsmotoren. Se: Ole Evinrude Ole Jacob Evenrud (født 17. november 1962 i Halden) er en norsk musikkprodusent, låtskriver og artist. Hans første utgivelse kom i 1981, på samleplaten Big Voice of New Noise, og ble gitt navnet Ole i'Dole. I 1982 kom debutsingelen «Det vakke min skyld», som kun solgte 156 eksemplarer de første seks månedene. Gjennombruddet kom via radiolisten «Ti i Skuddet» i 1983. Påfølgende debutalbum Blond og billig ble en formidabel suksess. Låten «Hvis Jeg Var Gud» ble for øvrig nektet på Norsktoppen på grunn av teksten. I 1985 kom låten «Ayatollah», som var et spark til radiopastor Hans Bratterud, ut. Denne ble forbudt i NRK. Albumet Popaganda (1985) ble en kommersiell flopp, men etablerte Ole som norskspråklig låtskriver med låter som blant annet Ayatollah og Ann Helen. I 1986 dro han til London for å lage et album med sine barndomshelter i Sweet, som ble hetende Idolator. «Det var seff veldig stort og moro, men karrieremessig som artist, den største tabben jeg har gjort» han har uttalt i senere tid. I 1987 inngikk han et samarbeide med Brian Lane (Yes, Asia, Buggles, m.m) som manager. De møttes i London via Geoff Downes (Yes, Asia, The Buggles), og i løpet av kort tid hadde de sikret en kontrakt med Clive Davis' Arista Records i USA. Albumet This Ole Town kom kun ut i Norge, men inneholdt hit'en «This Town Ain't Big Enough For The Both Of Us» og er det mest solgte albumet til Evenrud. Høsten 1987 flyttet han til New York for å satse alt på et internasjonalt gjennombrudd og spilte inn albumet One Size Fits All, produsert av den internasjonale stjerneprodusenten Neil Kernon (Hall & Oates, Dokken, Queensryche). Musikken var nå engelskspråklig og mer hard rock-orientert. Dessverre skjedde ingenting, bortsett fra i Norge, hvor albumet ble en suksess med låter som Desperado og Broken Heart. Albumet ble utgitt i 1989, men på grunn av manglende interesse internasjonalt valgte han å avslutte karrieren etter å spilt på Wembley Arena som oppvarmer for Status Quo på deres Englands-turné. Han oppgir Tom Petty, Ian Hunter, Eagles, Magnus Uggla, Jahn Teigen og Gasolin som sine største innspirasjonskilder som artist, men «vokste opp» med David Bowie, Mott The Hoople, Marc Bolan, Sweet og Slade. Låtskriver og produsent I mars 1989 flyttet han til Stockholm, fast bestemt på finne opp seg selv på nytt, denne gang som låtskriver og musikkprodusent. Han hadde allerede gjort suksess i Sverige. I 1988 skrev han hit'en R.O.C.K. for Sha-Boom. I løpet av et par år etablerte han seg i toppsjiktet i Sverige innen pop-produksjon og låtskriving og jobbet med artister som Izabella Scorupco, Swedish Erotica, Tone Norum, The Boppers m.fl. I 1993 ble han hentet hjem til Norge igjen av plateselskapet PolyGram for å bygge opp deres norskavdeling. Dette skjedde i kjølvannet av at han produserte album med norske Trine Rein og Return. Finders Keepers med Trine Rein solgte utrolig 700 000 album, fordelt på Asia og Norge, og Return solgte til gull både i Norge og Sverige. Den første artisten han signerte til Polygram var norsk/svenske Clawfinger. I denne perioden jobbet han også med artister som Jan Werner Danielsen, Brothers, Diva, Stage Dolls, The Tuesdays, Unni Wilhelmsen og Elisabeth Andreassen. Han har senere uttalt; «Mitt mål var å kunne jobbe med folk som Clawfinger i den ene enden, til Jahn Teigen og Wenche Myhre i den andre enden. Og det har jeg gjort...» I 1998 valgte Evenrud å trekke seg ut av Polygram for å jobbe som uavhengig produsent. Denne perioden førte til samarbeid med navn som Ace of Base, A-Teens og a-ha. Etter dette flyttet han hjem til Halden i 2000 og bygde Hitsville Studios og fortsatte å jobbe med både internasjonale og norske artister med stor suksess fram til 2005. TV I 2003 var han med i TV2s nysatsing Idol, som resulterte i at han produserte Kurt Nilsens debutalbum I, med hitsingelen «She's So High» som er den mestselgende norske singelen gjennom tidene med elleve ganger platina. Han deltok igjen i 2005-sesongen. I 2007 var han involvert i TV2-programmet Gyllene Tiders turné, samt var med på å starte Allsang På Grensen, som i 2016 feiret sitt tiårsjubileum. Høsten 2012 var Evenrud sammen med Mona B. Riise dommer i NRKs musikkonkurranse Stjernekamp. Priser og utmerkelser Østfoldprisen 2008 - for Allsang På Grensen Halden Sparebanks Ærespris i 2010 Spellemannprisen for Årets Nykommer med Trine Rein i 1993 Spellemannprisen for Årets Album og Årets Kvinnelige Artist med Unni Wilhelmsen i 1995 Spellemannprisen for Årets Hit med Kurt Nilsen i 2003 Gullruten for Årets Underholdningsprogram med Idol i 2005 Haldenambassadør fra 2002 Diskografi Blond og billig (1983) Popaganda! (1985) Idolator (1986) This Ole Town (1987) One Size Fits All (1989, Remaster + Bonusspor i 2005) Høy og Mørk – De beste (2005) Det vanskelige 6. albumet (2016) Fra da til nå (2017) Så lenge jakka passer... (2018) Singler Det va'kke min skyld/Hvis jeg var gud (1982) Sayonara/I Love You Love Me Love (1984) Ayatollah/Ann Helen (1985) X-Ray Specs/This Land's Too Cold to Dress Rock'n'Roll (1986) Nature/Kristina (1986) Bad Times' Good for Writin' Songs/Jump in My Car (1986) Take a Chance/Bad Times' Good for Writin' Songs (1987) This Town Ain't Big Enough for Both of Us (1987) Desperado (1989) Broken Heart/I Wish I Had a Way With Woman (Like I Have with Wine) (1989) I natt er verden vår (1990) This Town Ain't Big Enough For the Both of Us (2005) Min skyld (2014), med Staysman & Lazz Gud med oss (2016) Deltar på New Noise Records: Big Voice of New Noise (1981) Det Nye: Hett, fett & svett 2 (1982) VG: På gang 9 (1983) Solo: Gult er kuult (1983) VG: På gang 13 (1984) NAMA International A/S: NAMA–84 (1984) Forente artister: Sammen for livet (1985) Dagfinn: Mary Jane (1986) VG: På gang 14 (1986) Topp: Topp Superstars (1986) VG: På gang 22 (1986) VG: På gang 26 (1987) Sha-Boom: R.O.C.K./Poster (1988) Sha-Boom: R.O.C.K. (1988) Mr. Music: Mr. Music No. 12 – 1988 (1988) Swedish Erotica: We're Wild, Young and Free/Loaded Rap (1989) VG: På gang 33 (1989) Tomterockers: G.R.Ö.T./Say Mama (1989) Talkback: No. 1 Music Club 4/1989 (1989) Swedish Erotica: Swedish Erotica (1989) PolyGram: The Ultimate Party Tape No. 1 (1989) Swedish Erotica: Rock'n'Roll Party/Love Hunger (1989) Sha-Boom: Werewolf/Rosie (1989) Sha-Boom: Dancing in Fire – The Remix Album (1989) HannaH Produktion: CD-Prom 100 16. oktober 1989 (1989) Jim Jidhed: Wild, Young and Free/You Must Tell Her (1989) Anders Jacobsson, Sören Olsson & Anders Pontén: Roliga lustigheter från Almanackan (1989) Sha-Boom: The Wild Ones (1990) Swedish Erotica: Hollywood Dreams (1990) Jim Jidhed: Oh Girl/Two Cold Hearts (1990) Izabella: Substitute (1990) Bröd & Cirkus: Kong Midas i revers (1990) Sha-Boom: Let's Party (1990) Izabella/Lonnie Gordon: Substitute/If I Have to Stand Alone (1990) Jim Jidhed: Jim (1990) Tomterockers: Tomterockers (1990) Dag Finn: What Goes Around (Will Come Around)/You Put My Love in Motion (1991) Jim Jidhed: Stan är inte stor nog (för oss två) (1991) Frituna: The One and Only (1991) Izabella: I Write You a Love Song (1991) Dag Finn: I Wanna Be Your Friend (1991) EVA Records: Absolute Music 11 (1991) Mr. Music: Mr Music Plus • Number Four 4•91 (1991) Izabella: Brando Moves/If Lovin' You Is Wrong (1991) Dag Finn: Heartbeat/Bye Bye Baby Goodbye (1991) Dag Finn: The Wonderful World of D. Finn (1991) Alan Tam: Fairy Tales & Dreams (1991) Leif Bloms: Jag sjunger för dej/När jag kysste läraren (1991) Helene & Gänget: Enkel resa/Jag sjunger för dej (I Write You a Love Song) (1991) EVA Records: Absolute Music 11 (1991) Izabella: Iza (1991) Alan Tam: 浪漫經典第二輯 (1991) Jim: Love Spins/Heart to Heart (1991) Andy Scott's Sweet: X-Ray Specs/I Don't Want to Say Goodnight/Hellraiser '91 (1991) Bröd & Cirkus: Vinger/Vill, ung og fri (1991) Bröd & Cirkus: Bröd & Cirkus (1991) The Boppers: The Boppers (1991) Jim Jidhed: Snart kommer natten (1991) Return: Friends Will Be Friends/Ridin' on a Rainbow (1992) Tone Norum: Still in Love/I Can't Stop Loving You (1992) Return: Take This Heart (1992) Vertigo Records: Norwegian Power Ballads (1992) Tone Norum: Who Needs a Broken Heart/Man In Town (1992) Tone Norum: Don't Turn Around (1992) Return: V (1992) Bhonus: För varje steg, för varje andetag/Fly fly (1992) Trine Rein: Just Missed the Train/You're All Mine (1993) Leif Bloms: Dej ska jag älska all min tid (1993) Teencats: Kisses in the Moonlight (1993) New Jordal Swingers: Please Come Home/Nå må'ru slutt' opp å se på meg sånn (1993) Teencats: Footstompin' (1993) Trine Rein: Finders, Keepers (1993) New Jordal Swingers: New Jordal Swingers’ beste – 20 hits på 20 år (1993) Bhonus: Vem får din kyss i kväll/Ta min hand, släpp den aldrig mer (1993) Åse Tynning: Think I'm Gonna Fall (1993) Bhonus: World Wide Songs (1993) The Boppers: Tempted (1993) Vazelina Bilopphøggers: Duellen i L.A. (1994) Mercury: Gloryland – Worldcup USA 94 (1994) Flava To Da Bone: Even If the Rain (1994) Trine Rein: Stay with Me Baby/Yesterday's Forever (1994) Merethe La Verdi: Vinger (1994) Leif Bloms: Det bästa som hänt (1994) The Record Collection: More Music 2 (1994) Brothers: Bad Bad Boy (1994) Diva: The Sun Always Shines on TV (1994) The Boppers: Twang/Magic of the Moment (1994) Merethe La Verdi: La Verdi (1994) The Tuesday Girls: Right by Your Side (1994) The Record Collection: Norske hits 1980–1989 – 38 pop & rock klassikere (1994) Metronome: Metronome Records – 40 år med svensk musik (1994) Det Bästa: Svenska dans- & topplåtar 5 (1994) Brothers: Two For the Price of One (1994) The Tuesday Girls: When You're a Tuesday Girl (1994) Vazelina Bilopphøggers: Gammel Oppland (1994) Andy Scott's Sweet: The Answer (1995) Robin Beck: If Lovin' You Is Wrong (1995) SR International: Hitbreaker – Pop-News 3/95 (1995) Diva: Stand and Deliver (1995) Robin Beck: Can't Get Off (1995) Andy Scott's Sweet: Alive & Giggin'! (1995) Jan Werner: Time Will Let You Know (1995) Mariann Records: Skånska tjejer (1995) Dusty Cowshit: Run Run Away (1995) Jan Werner: All By Myself (1995) The Tuesday Girls: Too Late to Be Good/Broken Heart (1995) Barbados: Barbados (1995) Noice: Vild, vild värld (1995) Dusty Cowshit: Østenfor Soon, Western for Råde (1996) Kandis: Kandis 6 (1996) Andy Scott's Sweet: Hannover Sessions (1996) The Cornflakes: The Cornflakes (1996) Marian Binderup: If Lovin' You Is Wrong (1996) Bai Bang: Ridin' High (1996) Bare Bra Musikk: Sensurert – 15 sensurerte låter 1966–96 (1996) Marian Binderup: Marian (1996) Svein Tindberg og Rosemarie Köhn: Historien om de 10 bud (1996) Wenche Myhre: Grefsenveien (1997) Linda Kvam: Who Needs a Broken Heart (1997) The Boppers: My Love 4 U (1997) Wenche Myhre: Vannmann (1997) Wenche Myhre: Wenches beste 1960-97 (1997) The Boppers: Back on Track (1997) Ace of Base: Cecilia (1998) Ace of Base: Whenever You're Near Me/He Decides (1998) Dusty Cowshit: Gräver guld (1998) Dusty Cowshit: Vart tog den söta lilla flickan vägen? (1998) Ace of Base: Travel to Romantis/Whenever You're Near Me (1998) The Tuesday Girls: Changing the Moods (1998) Bente Bøe: Cross the River (1998) Krem: Venner (1998) Ace of Base: Flowers (1998) Ace of Base: Always Have, Always Will/Mercy, Mercy (1998) The Tuesday Girls: It's Up to You/Broken Heart (1998) Dusty Cowshit: Öppna Barskap (1998) Linda Kvam: Refused (1998) The Tuesdays: I Was Thinking of You (1998) Ace of Base: Cruel Summer (1998) The Tuesdays: The Tuesdays (1998) Black Jack: Du och jag och kärleken (1998) Tempo: Sommer'n 94 (1999) Charlotte: I Write You a Lovesong (1999) Egmont Music Club: Det beste av norsk musikk 1981–1983 (1999) Lars Fredriksen: Whenever You Need (Somebody to Hold) (1999) Ace of Base: C'est la Vie/Cecilia (1999) A-Teens: Mamma Mia (1999) Lars Fredriksen: I Promised Myself (1999) Lars Fredriksen: You (1999) Sha-Boom: R.O.C.K. 2000 (1999) Tommy Steine: Nr. 1 på VG-listen (1999) A-Teens: The ABBA Generation (1999) Tempo: Lever her og nå (1999) Lars Fredriksen: Pleased to Meet You (1999) Ace of Base: Singles of the 90's (1999) CD Pool: Pop Beats 12 – Series 2, Volume 12 (1999) Return: The Best of Return (2000) Jan Werner: One More Time (2000) Charmed: My Heart Goes Boom/I Write You a Lovesong (2000) Charlotte: Charlotte (2000) Jahn Teigen: Summen av nå (2000) Finn Kalvik: Imellom to evigheter (2000) Søs Fenger: Sæsonen er slut (2000) Finn Kalvik & CajsaStina Åkerström: Trøstevise/Imellom to evigheter (2000) Søs Fenger: Søs (2000) Oslove: The Best of Norwegian Hard Rock (2000) A-Teens: Dancing Queen (2000) Mariann Records: Schooldays – 20 lektioner i musik! (2000) Jahn Teigen: Magnet (2000) Ace of Base: Greatest Hits (2000) Bente Bøe: Memories of You (2000) Charmed: Charmed (2000) Finn Kalvik: Langsomt brenner lyset ned (2000) Medley Records/Trust Soundtracks: Hjælp! jeg er en fisk (2000) Bai Bang: Rock'n'Roll City (2000) S.O.A.P.: Miracle (2000) Molly Jay: Do U Believe in Magic (2000) Creamy: Help! I'm a Little Yellow Fish (2000) BMG: Livet är en schlager (2000) Aika: Little By Little (2000) A-Teens: Teen Spirit (2000) Creamy: We Got the Time (2000) Helena Bergström: Aldrig ska jag sluta älska dig (2000) Creamy: I Do, I Do, I Do (2000) Carola: If Life Was a Song (2000) Lena Philipsson: I Believe in Miracles (2000) Bai Bang: Attitude (2000) Kine: C'mon, C'mon (2001) A-Teens: The ABBA Generation Remix (2001) Spin-Up: Heart Arrow Star (2001) Brothers: Treat You Like a Lady (2001) Aika: Love Is the Answer (2001) Warner Strategic Marketing Benelux: Top 40 Hitdossier 1999–2000 (2001) A-Teens: Bouncing Off the Ceiling (Upside Down)/Mamma Mia (2001) Aika: Hear Me Now (2001) West Audio: Viking e' tebage (2001) Corbin: Spirit in the Sky (2001) Lena Philipsson: Collection (2001) Creamy: Never Ending Story (2001) Bikini: Don't Look Back (2001) Sha-Boom: Fiiire! The Best of Sha-Boom (2001) Ace of Base: Ace of Base (2001) Eldorado Records: Haldenrock 1965–2001 (2001) Stage Dolls: You're the One (2002) Ace of Base: The Collection (2002) Stage Dolls: Good Times – The Essential Stage Dolls (2002) Corbin: Face Yourself (2002) Aika: Glittering Lights/Love Is the Answer (2002) Martial Beat 2: Martial Beat 2 – Original Soundtrack (2002) Sha-Boom: Fiiire!/Let's Go All the Way (2002) BMG: Hits 50: 50 Tracks – 50 Hits! (2002) Kandis: Kandis 9 (2002) Kabah: La Vida Que Va (2002) Ace of Base: Da Capo (2002) Kabah: La Vuelta al Mundo (2003) Kurt Nilsen: She's So High/Weddings Off (2003) Dance Dance Revolution: DanceDanceRevolution Extreme – Original Soundtrack (2003) Kurt Nilsen: I (2003) Kurt Nilsen: Here She Comes/Games We Play (2003) Kurt Nilsen: I (2003) i-Dance: Dancemania Speed Super Best: Speed G (2003) Street Dance: XChange – Motion Picture Soundtrack (2003) L8R: In Da House (2003) Askil Holm: Waving Goodbye (2003) Ace of Base: Platinum & Gold Collection (2003) Trend: Down That Road Before (2003) New Jordal Swingers: 45 Beste! (30 år med rock’n’roll) (2004) The Walt Disney Company: Lizzie McGuire: Total Party! (2004) Wig Wam: I Turn to You (2004) Stage Dolls: Get a Life (2004) Trine Rein: The Very Best of Trine Rein (2004) Trond Erics: Donna Bella Donna (2004) Wig Wam: 667.. The Neighbour of the Beast (2004) A-Teens: 14 Hits (2004) Kine: Free (2004) A-Teens: Greatest Hits (2004) Universal Music: 96% puddelrock (2005) Ace of Base: The Ultimate Collection (2005) Wig Wam: Hard to Be a Rock 'n' Roller (2005) Unidisc: Norsk musikk i 100 – Populærmusikk i Norge 1905–2005 (2005) Idol: Idol 2005 (2005) Bai Bang: Best of Bai Bang (2005) Finn Kalvik: Komplett klassisk Kalvik (2007) Pegasus: Kine (2007) The Kids: Hits fra Kids (2007) Pegasus: Pegasus (2007) Columbia/Sony Music: 80-tallets største hits med Gylne tider 2 (2007) Return: Best of...Both Worlds (2008) Katrine Moholt: Sweethearts (2008) Style: Det ni vill ha – Best of Style (2008) Ace of Base: Greatest Hits (2008) Sony Music: Allsang på Grensen (2008) Universal Music: Natteravnene i Oslo og Akershus – Norske artister synger natten inn (2008) Universal Music: Natteravnene i Bergen Sentrum – Norske artister synger natten inn (2008) Magnus Carlsson: Re:collection 93–08 (2008) Malik Yusef: G.O.O.D. Morning, G.O.O.D. Night (2009) Hommage Records: Maskindans – Norsk synth 1980–1988 (2009) Jahn Teigen: 40 største hits (2009) Stage Dolls: Always (2010) Ace of Base: Platinum & Gold (2010) Smokie: Take a Minute (2010) Jan Werner: One More Time – The Very Best of Jan Werner (2010) Ace of Base: Playlist: The Very Best of Ace of Base (2011) Staysman & Lazz: Uten sko (2011) EMI: Eldorado 3 (2011) Staysman & Lazz: Livet er for kjipt (2011) Sly and Robbie: Hot You Hot: The Best of Sly & Robbie (2012) Cover Me: Cover Me – To hits, to generasjoner – èn musikkopplevelse (2012) Finn Kalvik: 50 favoritter (2013) Plumbo: Vandrern (2014) Anne Nørdsti: Elvis (2014) Trine Rein: 20 Year Anniversary – Hits & Favorites (2014) Plumbo: Kom som dæ sjæl (2014) New Jordal Swingers: Singlene Vol. 2 (1978–1993) (2014) Martinez: Tillsammans (2014) Anne Nørdsti: Danser i måneskinn (2014) ESS Engros: Vorspiel & Nachspiel Collection (2014) Scandinavia Event: We Love the 80's (2014) Staysman & Lazz: Min Skyld (2014) Atenzia Records: Dansband Volym 1 (2014) ESS Engros: Norwegian Power Ballads (2014) Plumbo: De 15 beste (2015) Martinez: Fredagskväll (2015) Ace of Base: Hidden Gems (2015) ESS Engros: Livets glade gutter 2 – 19 norske festfavoritter (2015) Plumbo: Haraball (2016) Martinez: Buggfavoriter (2016) Atenzia Records: Bugg för nybörjare (2016) Martinez: Favoriter (2017) Referanser Eksterne lenker Mortens Lille Hjemmeside (Fanside om Ole Evenrud) Pupulisten (Intervju, Dagbladet) Hitsville Norske sangere Norske låtskrivere Norske plateprodusenter Idol Personer fra Halden kommune


text: Ordklasser er grupper som ordene i et språk deles inn i, i henhold til deres form (morfologi) eller funksjon (syntaks) i setningen. Ordklasseinndelinga har sitt opphav i latinsk grammatikk. Det greske verket Tekhne grammatike, som tilskrives Dionysios Thrax (100-tallet f.Kr.), grupperer ordene i åtte kategorier. Ordklasser i norsk Norsk referansegrammatikk opererer med følgende ordklasser: Substantiv – navn på steder, personer, ting og fenomener Adjektiv – beskriver substantiv Pronomen – settes i stedet for et substantiv Determinativ – bestemmer substantivet nærmere Verb – navn på en handling Adverb – beskriver/modifiserer verb, adjektiv eller andre adverb Preposisjon – forteller hvor verbet/substantivet befinner seg i forhold til et annet verb/substantiv i både tid og rom Konjunksjon – binder sammen to og to ord av samme ordklasse eller to helsetninger Subjunksjon – innleder bisetninger Interjeksjon – spesielle ord som gir et bilde av lyder som ikke kan skrives, følelser eller meninger Tidligere regnet en substantiv, adjektiv, verb, pronomen, artikler, adverb, preposisjoner, konjunksjoner, interjeksjoner, tallord og infinitivsmerket som ordklasser i norsk. Kilder Ordklasser