text: 2004 (MMIV) i den gregorianske kalenderen var et skuddår som begynte på en torsdag. Genova og Lille ble valgt til europeiske kulturhovedsteder for 2004. Hendelser Første kvartal Januar 1. januar – Innovasjon Norge starter sin virksomhet. Mattilsynet ble etablert etter en sammenslåing av Statens næringsmiddeltilsyn, Statens dyrehelsetilsyn, Statens landbrukstilsyn, Fiskeridirektoratets sjømatkontroll og 89 kommunale næringsmiddeltilsyn. 3. januar – Et egyptisk passasjerfly styrter i Rødehavet. Alle 148 ombord omkommer. 4. januar – Den amerikanske Mars-roveren Spirit lander på Mars. Mikheil Saakasjvili vinner presidentvalget i Georgia med 96% av stemmene. 19. januar – Lasteskipet MS «Rocknes» kantrer i Vatlestraumen. 18 mennesker omkommer. 24. januar – Den amerikanske Mars-roveren Opportunity myklander på Mars. 29. januar – Stortinget vedtar mot 1 stemme den nye utvidede EØS-avtalen. Februar 1. februar – I Saudi-Arabia blir 251 islamske pilegrimer presset tildøde i en folkemengde. 3. februar – I USA innrømmer Central Intelligence Agency at det ikke var noen reell fare fra irakiske masseødeleggelsesvåpen før invasjonen av Irak i 2003. 5. februar – 19 kinesiske immigranter drukner da de blir overrasket av tidevannet under plukking av muslinger i Morecambe Bay, Storbritannia. 6. februar – En selvmordsbomber dreper 41 reisende på undergrunnsbanen i Moskva. 9. februar – Nettleseren Mozilla Firebird skifter navn til Firefox. 10. februar – I Bagdad i Irak drepes omkring 50 mennesker av en bilbombe. Frankrike vedtar forbud mot bruk av religiøse klesplagg (eks. hodetørkle for islamske jenter) eller symboler (eks. krusifiks for kristne) i landets skoler. 18. februar – I underkant av 300 mennesker omkommer, ved Neyshabur, Iran når et løpsk lastetog med svovel, bensin og gjødsel antenner og eksploderer. 19. februar – Nazi-jegeren Simon Wiesenthal blir utnevnt til ridderkommandør av Order of the British Empire. 24. februar – Omkring 1000 mennesker omkommer i et jordskjelv i Marokko. 26. februar –Den europeiske romsonden Rosetta skytes opp fra Fransk Guyana på sin 10 år lange ferd mot kometen 67P/Tsjurjumov–Gerasimenko. Mars 2. mars – Flere koordinerte angrep rettes mot shiamuslimske moskeer, under Ashoura-høytiden. Minst 181 blir drept i dette angrepet som al-Zarqawi skulle stå bak. En rapport fra FN slår fast at Irak ikke har hatt noen masseødeleggelsesvåpen «av betydning» siden 1994, i motsetning til hva mange har trodd. 8. mars – En ny konstitusjon blir undertegnet i Irak. 9. mars – Et terroristangrep på en restaurant i Istanbul tar livet av én person og skader fem andre. 11. mars – 198 mennesker omkommer og ca. 1400 blir skadet i en serie terrorangrep i Spanias hovedstad Madrid. Flere bomber blir detonert med få minutters mellomrom på tog og togstasjonen. 14. mars – I Israel dreper to selvmordsbombere elleve mennesker. Sosialistpartiet PSOE vinner overraskende valget i Spania. Vladimir Putin blir gjenvalgt som president i Russland. 15. mars – Den nye regjeringen fra PSOE i Spania erklærer at landet vil trekke ut sine soldater fra okkupasjonsstyrken i Irak. 19. mars – En buss krasjer i Äänekoski, Finland. 24 mennesker omkommer og 13 blir skadet. Et svensk DC-3 som ble skutt ned av en russisk Mig-15 på 1950-tallet blir funnet. Den taiwanske president Chen Shui-bian blir skutt dagen før landets presidentvalg. Shui-bian overlever. 29. mars – Nasjonale prøver av elevens grunnleggende ferdigheter iverksettes i grunnskolen. Enkelte elevorganisasjoner oppfordrer til boikott. Nato utvides. Bulgaria, Estland, Latvia, Litauen, Romania, Slovenia og Slovakia blir nye medlemmer. Irland blir det første landet i verden som forbyr røyking på alle arbeidsplasser, inklusive barer og restauranter. 31. mars – Fire sivile amerikanske entreprenører blir drept i Fallujah. Asteroiden 2004 FU162 passerer Jorden på ~6400 km avstand. Google annonserer Gmail, den første web-baserte e-post-tjenesten som tilbyr én gigabyte lagringsplass. Andre kvartal April 3. april – Islamske terrorister som var involvert i terrorangrepet i Madrid blir funnet av politiet og sprenger seg selv i luften. 4. april – Irak-krigen: Amerikanske styrker starter Operasjon Vigilant Resolve. 5. april – NOKAS-ranet: Norsk Kontantservice i Stavanger blir ranet. Ranet omtales som norgeshistoriens største og mest brutale ran. En politimann blir skutt og drept. 6. april – Litauens statsleder, Rolandas Paksas, blir avsatt. 21. april – I Israel løslates Mordechai Vanunu med strenge reiserestriksjoner etter å ha sittet 18 år i fengsel for å ha avslørt det israelske atomvåpen-programmet. 22. april – I Nord-Korea omkommer 161 mennesker i en voldsom eksplosjon idet to tog lastet med eksplosiver kolliderer. skades og tusenvis av boliger blir ødelagt. 28. april – Irak-krigen: I USA avslørers at amerikanske okkupasjonsstyrker er skyldige i omfattende tortur og mishandling av fanger i Abu Ghraib-fengslet i Bagdad, Irak. Mai 1. mai – Estland, Kypros, Latvia, Litauen, Malta, Polen, Slovakia, Slovenia, Tsjekkia og Ungarn slutter seg til Den europeiske union (EU). 9. mai – Tsjetsjenias president Akhmad Kadyrov drepes i et terrorangrep. 14. mai – Kronprins Frederik av Danmark gifter seg med Mary Donaldson i København. 22. mai – Dr. Manmohan Singh ble indisk statsminister. 23. mai – Horst Köhler blir valgt til Tysklands president. 25. mai – Kong Harald overrekker Abelprisen 2004 til Isadore M. Singer og Michael Francis Atiyah i aulaen ved Universitetet i Oslo. 29. mai – FN proklamerte dagen som «Den internasjonale dagen for FNs fredsbevarende styrker». Juni 1. juni – Lov om vern mot tobakksskader utvides med totalforbud mot røyking på serveringssteder. 8. juni – Venuspassasje, Venus passerer Solen, for første gang synlig fra jorda siden 1882 (i Norge 1769). 15. juni – Utdanningsdirektoratet ble opprettet. 20. juni – Den første utgivelsen av Skolelinux kommer ut. 21. juni – Verdens første privatfinasierte romfartøy, SpaceShipOne, gjennomfører sin første utskytning. Tredje kvartal Juli 1. juli – Den ubemannede romsonden Cassini-Huygens passerer gjennom ringene på Saturn og går inn i bane rundt planeten. 4. juli – Hellas vinner EM i fotball ved å slå Portugal 1–0 i finalen. 7. juli – Det siste patentet på LZW-komprimering utgår (Canada). 11. juli – Cassini-Huygens-sonden tar opp merkelige lyder i det den passerer ringene på Saturn. 12. juli – Valdas Adamkus tar fatt på sin andre periode som Litauens president. 27. juli – Den norske versjonen av Wikibooks blir opprettet. 30. juli – Over 15 blir drept og over 100 skadd da en gassrørledning eksploderer utenfor den belgiske byen Ath. 31. juli – Den nynorske versjonen av Wikipedia blir grunnlagt. August 3. august – Den amerikanske romsonden Messenger skytes opp mot planeten Merkur. 22. august – Edvard Munchs malerier Skrik og Madonna stjeles fra Munchmuseet i Oslo av væpnede ranere. 24. august – I Russland omkommer 89 mennesker idet to fly styrter i løpet av få minutter. Russiske myndigheter erklærer at tsjetsjenske terrorister står bak. 28. august – Andreas Thorkildsen vinner OL gull i spydkast. 31. august – I Israel dreper to selvmordsbombere fra Hamas 16 og skader 60. 31. august – I Moskva dreper en selvmordsbomber ti og skader 50. September 1. september – I Beslan i Ossetia, Russland tar tsjetsjenske terrorister omkring mennesker, de fleste barn, som gisler i en barneskole. De truer med å drepe gislene om deres krav ikke oppfylles. 3. september – Terroraksjonen i Beslan ender etter skyting fra de tsjetsjenske gisseltakerne og en kaotisk redningsaksjon der terroristene utløser flere bomber. 331 sivile (deriblant 172 barn), 31 terrorister og elleve russiske soldater blir drept. 6. september – Bill Clinton gjennomgikk en bypass-operasjon. 9. september – I Jakarta, Indonesia blir elleve drept og omkring 100 skadet i en bombe-eksplosjon. 27. september – Norsk Helsenett AS stiftet. Fjerde kvartal Oktober 4. oktober – Irak-krigen: To bilbomber dreper minst 16 og skader mange i Bagdad, Irak. 8. oktober – To selvmordsbombere dreper 34 mennesker i Taba, Egypt. 12. oktober – Den norske utgaven av Wikipedia passerer artikler. 29. oktober – Norodom Sihamoni krones til konge av Kambodsja. November 2. november – USA avholder presidentvalg. George W. Bush og Dick Cheney blir gjenvalgt som henholdsvis president og visepresident for perioden 2005–2009. De vant over demokratene John Kerry og John Edwards. 7. november – Irak-krigen: Operasjon Phantom Fury starter. De amerikanske okkupasjonsstyrkene angriper byen Fallujah i Irak, som er på opprørernes hender. 14. november – Amerikansk dollar blir fjernet som gyldig betalingsmiddel på Cuba. 15. november – Siviltjenesteadministrasjonen Hustad leir ble nedlagt og Dillingøy leir tar over alle administrasjonsoppgaver i det sivile vernepliktssystemet. 18. november – Russland godkjenner Kyoto-avtalen. 21. november – Oransjerevolusjonen: I Ukraina utropes Viktor Janukovytsj som vinner av landets presidentvalg. Det framkommer sterke påstander om valgfusk. 23. november – World of Warcraft blir gitt ut i Nord-Amerika. 28. november – Undersjøisk gassutblåsning under oljeplattformen Snorre A. Desember 7. desember – Hamid Karzai tas i ed som den første demokratisk valgte president i Afghanistan. 3. desember – Oransjerevolusjonen: Ukrainas høyesterett annullerer presidentvalget pga. uregelmessigheter. 12. desember – Oransjerevolusjonen: Østerrikske leger bekrefter at daværende presidentkandidat Viktor Jusjtsjenko ble forgiftet med dioksin før valget. 21. desember – Irak-krigen: I Irak angriper opprørere en av de amerikanske okkupasjonsstyrkenes baser og dreper 21 mennesker. 26. desember – Indiahavet-tsunamien tar livet av over mennesker i mange land. Oransjerevolusjonen: Nytt presidentvalg i Ukraina. Viktor Jusjtsjenko vinner. 30. desember – 192 mennesker omkommer i en brann i en nattklubb i Buenos Aires, Argentina. 31. desember – Oransjerevolusjonen: Ukrainas president Viktor Janukovytsj går av. Den 508 meter høye skyskraperen Taipei 101 blir offisielt åpnet i Taiwans hovedstad Taipei. Personer Fødsler 21. januar – Prinsesse Ingrid Alexandra, norsk tronarving 6. februar – Prinsesse Louise av Belgia 19. februar – Millie Bobby Brown, britisk skuespiller 8. mars – Kit Connor, britisk skuespiller 21. mars – Grev Claus-Casimir av Oranien-Nassau 1. mai – Charli D’Amelio, amerikansk influenser og danser 12. mai – Karlos Nasar, bulgarsk mannlig vektløfter 4. juni – Mackenzie Ziegler, amerikansk danser 5. august – Gavi (fotballspiller), spansk fotballspiller 20. august – Mari Bella, norsk artist 3. oktober – Noah Schnapp, amerikansk-kanadisk skuespiller 20. november – Youssoufa Moukoko, kamerunskfødt tysk fotballspiller Dødsfall Sport 26. april – Magnus Carlsen blir verdens yngste stormester (GM) i sjakk i en alder av 13 år, 4 måneder og 27 dager. Olympiske sommerleker i Athen. Det konkurreres i 301 medaljeøvelser. November – Sportsklubben Brann vinner NM i fotball for menn med 4–1 over Lyn i finalen. November – Røa vinner NM i fotball for kvinner med 2–1 over Asker i finalen. Rosenborg Ballklub vinner Tippeligaen 2004 på antall scorede mål. Vålerenga Fotball tar sølvet med lik målforskjell, mens Sportsklubben Brann tar bronsen. Røa vinner Toppserien foran Trondheims-Ørn og Fløya. Petter Solberg kommer på 2.-plass i Rally-VM, etter Sébastien Loeb Arsenal vinner Premier League uten tap gjennom hele sesongen, foran Chelsea Michael Schumacher vinner førermesterskapet i Formel 1 for syvende gang, Ferrari vinner konstuktørmesterskapet Lance Armstrong vinner Tour de France for sjette år på rad Italienske Damiano Cunego vinner Giro d'Italia Fotball-EM i Portugal: 4. juli – Hellas vinner med 1–0 i finalen mot vertslandet. Norge er ikke kvalifisert. Brasil vinner Copa América FC Porto vinner mesterligaen i fotball for menn («UEFA Champions League» for menn) Tyskland vinner Håndball-EM for menn i Slovenia VM på skøyter, allround arrangeres på Hamar Curling-VM for herrer og damer arrangeres i Gävle i Sverige; For herrer vinner Sverige foran Tyskland. For damer vinner Canada foran Norge. Ronnie O'Sullivan vinner verdensmesterskapet i snooker etter å ha slått Graeme Dott 18–8 i finalen. Musikk Konserter Dimebag Darrell Abbott – gitaristen i Pantera blir skutt under en konsert. Spellemannprisen 2004 (utdelt februar 2005) – Odd Nordstoga ble kåret til Årets spellemann og fikk også prisen Mannlig artist Linkin Park og JAY Z – «Numb/Encore» vant en Grammy Ukrainske Ruslana vinner Eurovision Song Contest med sangen «Wild Dances» Utgivelser November – 1. november – Tina Turner ga ut albumet All the Best i Europa Franz Ferdinand, et indieband fra Skottland, blir stjerner over natta med singelen «Take Me Out», og følger raskt opp med albumet Franz Ferdinand i februar Marillion – Marbles Alan Parsons – A Valid Path Linkin Park – Collision Course Litteratur Lygia Bojunga fra Brasil mottar Litteraturprisen til minne om Astrid Lindgren Levi Henriksen mottar Bokhandlerprisen for Snø vil falle over snø som har falt Hanne Ørstavik mottar Brageprisen for Presten Anne B. Ragde mottar Riksmålsforbundets litteraturpris Lars Saabye Christensen – Oscar Wildes heis Karin Fossum – Drapet på Harriet Krohn Carl Hiaasen – Skinny Dip (Nakenbad) Anne Holt – Det som aldri skjer Erlend Loe – Doppler Anne B. Ragde – Berlinerpoplene Philip Roth – The Plot against America Hanne Ørstavik – Presten Nobelprisvinnere Fysikk – David Gross, Frank Wilczek og David Politzer Kjemi – Aaron Ciechanover, Avram Hershko og Irwin Rose Medisin – amerikanerne Richard Axel og Linda B. Buck Litteratur – Elfriede Jelinek Fred – Wangari Maathai Økonomi – Finn E. Kydland og Edward C. Prescott Se også Arkitekturåret 2004 Arkeologiåret 2004 Filmåret 2004 Filosofiåret 2004 Kunståret 2004 Litteraturåret 2004 Lyrikkåret 2004 Musikkåret 2004 Tegneserieåret 2004 Teateråret 2004 TV-året 2004 Referanser 2004


source: wikipedia

text: Valgordningen eller valgsystemet i Norge beskriver hvordan valg til Stortinget, kommunestyrer, fylkesting og Sametinget samt til bydelsutvalg i Oslo organiseres og gjennomføres. Et valgsystem har som oppgave å oversette velgeres preferanser av politiske partier, enkeltkandidater og andre grupper til en forsamling som skal representere velgernes synspunkter og ta politiske avgjørelser på vegne av disse. I Norge avholdes valg annethvert år, vekselvis mellom kommunestyre- og fylkestingsvalg og stortingsvalg/sametingsvalg, noe som gir valgperioder på 4 år. Det seneste stortingsvalget fant sted i 2021, og det seneste kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2023. Ved hvert valg velges samtlige mandater. Dette til forskjell fra valgsystemer der kun deler av en forsamling er på valg ved hvert valg. Et eksempel på dette er valget av representanter til USAs senat. Her avholdes valg hvert andre år, men kun 1⁄3 av representantene er oppe til valg hver gang. En termin er da altså seks år. I Norge er valgterminen for alle valg fire år. Før andre verdenskrig var det lokalvalg og stortingsvalg hvert tredje år (uavhengig av hverandre). Historie «Bondeparagrafen», som gjaldt fra 1814 til 1952, fastsatte at landdistriktene (amtene) skulle ha dobbelt så mange stortingsrepresentanter som bydistriktene (kjøpstedene). Paragrafen innebar at byene og omliggende landdistriktene var adskilte valgkretser. Bestemmelsen førte til at bydistriktene fikk langt flere representanter relativt til folketallet enn landdistriktene. Noen byer som var til dels langt fra hverandre ble slått sammen til en valgkrets for eksempel Tromsø, Narvik og Bodø eller Kristiania og Kongsvinger. Det valgtekniske skillet mellom by og land ble avskaffet i 1952. 1814–1905 Norge hadde fra vedtaket om Grunnloven i 1814 fram til og med stortingsvalget 1903 et valgsystem hvor velgerne valgte valgmenn som igjen valgte stortingsrepresentantene. Det var én valgmann per 50 stemmeberettigede i kjøpstedene og én valgmann per 100–200 stemmeberettigede i prestegjeldene på landet. På denne tiden var det ikke partidannelser i landet og man så dermed at valgmennene skulle være bedre skikket til å bestemme hvem som skulle sitte på Stortinget. Antallet plasser på Stortinget var ikke fastsatt i 1814, men var avhengig av antall valgmenn og stemmeberettigede - ingen valgdistrikter skulle likevel ha over 4 representanter og samlet antall representanter «burde» ligge mellom 75 og 100. I 1816 ble amtenes representasjon begrenset til 3, grensen ble i 1830 igjen hevet til 4. I 1842 ble regelen grensen for totalantallet fjernet. Antallet representanter på Stortinget gikk opp og ned med folketallet inntil 1859 da antallet representanter og fordelingen av disse på valgdistriktene ble fastsatt i Grunnloven: 74 fra landdistriktene, 37 fra kjøpstedene, total 111. I 1902 var totaltallet øket til 117, med 78 og 39 på henholdsvis land- og bydistriktene. Systemet kom under kritikk mot slutten av 1800-tallet, dette var spesielt rettet mot bondeparagrafen som sa at 2/3 av representantene skulle komme fra landkommuner noe som førte til at byene ble klart overrepresentert. Byenes overrepresentasjon ble noe mindre ved urbaniseringen på slutten av 1800-tallet. Byenes overrepresentasjon varte til paragrafen ble opphevet i 1953. Systemet med valgmenn er i dag særlig kjent fra USAs presidentvalg 1905–1919 I 1905 ble valgsystemet lagt om slik at man fikk enmannskretser hvor man trengte 50 % av stemmene for å bli valgt. Oppnådde man ikke 50 % av stemmene ved første valgomgang ble det gjennomført en ny valgomgang. Valget favoriserte de største partiene og gav et stort styringstillegg noe som førte til at Arbeiderpartiet som fikk rundt 33 % av stemmene i 1915 bare fikk 15 % av setene i Stortinget. Venstre som på starten av 1900-tallet var det største partiet ønsket ikke å endre valgsystemet da de fryktet dette ville favorisere Høyre, men med Arbeiderpartiets framvekst gikk Venstre med på å endre valgordningen i 1919. I 1905 var byene og de omliggende landdistriktene separate valgkretser. Fra 1905 var Kristiania egen valgkrets (tidligere inngikk Hønefoss og Kongsvinger sammen med Kristiania i en krets med fire mandater til sammen), Tromsø ble skilt fra Bodø/Narvik (1 representant hver), og Kongsberg/Hønefoss og Mjøsbyene/Kongsvinger dannet en valgkrets hver. Fra 1920 I 1919 ble det innført forholdstallsvalg (med D'Hondts metode) for å oppnå større likhet mellom antall stemmer og antall representanter som blir valgt inn, valgkretsene ble også endret slik at de samsvarer med fylkene og det blir flere representanter fra hvert fylke og et lavt styringstillegg. Regelen om at 2/3 av representantene skulle komme fra landdistrikter (bondeparagrafen) ble beholdt, men antallet representanter ble i 1919 økt til 150. I 1952 var «bondeparagrafen» ble opphevet og det valgtekniske skillet mellom by og land ble avskaffet. Samtidig ble St. Laguës modifiserte oppgjørsmetode med delingstall på 1,4 innført. Stortingsvalget i 1953 var det første med fylkene som valgdistrikter der byer og landdistrikter valgt sammen. I dag brukes St. Laguës modifiserte metode for mandatberegning mellom valglistene, og St. Laguës metode (umodifisert) til mandatfordelingen mellom valgdistriktene. Forslag til ny valglov Et valglovutvalg ledet av Ørnulf Røhnebæk ble oppnevnt ved kongelig resolusjon 21. juni 2017 for å fremme forslag til ny valglov. Utvalget la frem sin utredning til Kommunal- og moderniseringsdepartementet 27. mai 2020. Grunnlovsendringene knyttet til dette ble vedtatt 1. juni 2022. Regjeringen sitt forslag til ny valglov ble lagt frem 3. mars 2023. Den nye valgloven vil gjelde fra stortingsvalget 2025. Stortingsvalg Ved stortingsvalg har norske statsborgere som er minst 18 år det kalenderåret valget avholdes stemmerett. Vedkommende må også være eller ha vært folkeregistrert som bosett i Norge. Stemmeretten gjelder i den kommunen personen er manntallsført. Manntallet er basert på folkeregisteret og gjelder bosted 30. juni i valgåret. Alle som har stemmerett er i utgangspunktet valgbare og er forpliktet til å ta i mot vervet, med mindre de gir skriftlig melding om at de ikke ønsker å bli ført opp på den aktuelle valglisten (også kalt ombudsplikten, grunnloven § 63). Enkelte personer med spesielle stillinger eller embeder er av prinsppielle grunner ikke valgbare, blant annet høyesterettsdommere, medarbeidere i utenrikstjenesten og i departementene (grunnloven § 62). Valget skjer ved lister vanligvis sammensatt av partiene, men vervet er personlig og ikke knyttet til parttilhørighet. Stortingsrepresentanten kan ut av partiet eller skifte parti i stortingsperioden. Valget avholdes samtidig i alle kommuner en mandag i september måned det siste året i hver stortingsperiode (det er anledning til å avholde valg også søndagen før den felles valgdagen). Stortinget trer sammen første hverdag i oktober (grunnloven § 68). Som en del av den nye valgloven, ble det innført muligheter for å forlenge eller utsette valget om det har skjedd noe ekstraordinært som hindrer en vesentlig del av velgerne å stemme. Om det skjer noe som har hindret en vesentlig del av velgerne å stemme, kan det settene Stortinget vedta at det skal holdes omvalg (grunnloven § 54). Valgkretser og mandater På Stortinget sitter totalt 169 stortingsrepresentanter valgt inn fra 19 valgkretser. Valgkretsene tilsvarer fylkene før 2018. Hvor mange representanter det til en hver tid skal være fra hver valgkrets er basert på en utregning som både vurderer folketall og areal. Denne utregningen gjøres på nytt hvert åttende år og har de siste årene gjort at valgkretsene med de store byene får flere mandater på bekostning av de mindre folkerike fylkene. Utregningen er imidlertid lagt opp på en slik måte at store valgkretser får en fordel, da hver innbygger gir ett poeng, mens hver kvadratkilometer gir 1,8 poeng. Dette gir videre grunnlaget for mandatfordelingen mellom valgkretsene. Mandatfordeling I Norge brukes en modifisert utgave av Sainte-Laguës metode for å bestemme mandatfordelingen. Antall stemmer for hvert enkelt parti divideres på henholdsvis 1,4; 3; 5; 7; 9; 11; ... og så videre, med økning på 2. Dette fortsetter man med inntil antall kvotienter er likt eller større enn antall mandater til fordeling. Kvotientene rangeres så fra høyest til lavest. Partiet som står for den høyeste kvotienten får det første mandatet, mandat nummer to går til partiet med nest høyeste kvotient og så videre til alle mandater er fordelt. Under er mandatfordelingen slik den foregikk for Nordland ved Stortingsvalget 2013. Arbeiderpartiet fikk klart flest stemmer og får dermed også det første distriktmandatet med høyest tall (,9) etter første deling (på 1,4). Følgelig gjelder så tallet ved neste deling for Arbeiderpartiet (,0) og dette er ikke høyt nok til å få distriktmandat nr. to der Høyre har et høyere tall etter første deling (,6). Høyre får dermed det andre distriktmandatet. Slik føres hele valgregnskapet frem til de åtte distriktmandatene i Nordland er utdelt. Til slutt vil det da gjenstående høyeste tallet til et parti få utjevningsmandatet. I dette tilfellet er dette Senterpartiet. Senterpartiet fikk en nasjonal oppslutning på 5,5 %, og er dermed over sperregrensen og har tilgang til fordelingen av utjevningsmandatene. Tallet i parentes og fet skrift er mandatnummeret. Senterpartiet fikk Nordlands utjevningsmandat. Kandidatkåring Etter at velgeren har bestemt seg for en valgliste tilhørende et parti/gruppe er det mulig å endre rekkefølgen på kandidatene på listen (preferansevalg). Stryker man eksempelvis den øverste kandidaten på listen, vil ikke denne kandidaten være med i ens valgliste overhodet. I eksempelet nedenfor har tre velgere i en valgkrets valgt partiet der Anne, Berit og Cecilie er på valglisten. Rangeringen partiet har valgt er nevnte rekkefølge. For å finne ut hvilken endelig rekkefølge kandidatene får, telles antallet førsteplasser til hver kandidat opp, og den med flest stemmer får plassen. For å avgjøre den andre kandidaten telles igjen antallet førsteplasser til hver kandidat opp samt antallet andreplasser, men da ikke inkludert den kandidaten som allerede har fått plass nummer én. Disse legges sammen og den med flest stemmer her får plass nummer to. Valglistens rangering Anne Berit Cecilie Velgernes stemmesedler Velgernes prioritering sortert Resultat I eksempelet over klarte Cecilie å få den øverste plassen som kandidat på valglisten selv om partiet hadde plassert henne som nummer tre. Etter dette fikk både Berit og Anne like mange stemmer (2) for både rangering som første- og andreplass på listen (Berit fikk en 2. prioritering fra velger A, og det samme fra velger C, selv om sistnevnte ikke skrev dette aktivt på stemmeseddelen). Når det her er uavgjort, er det den opprinnelige partilistens rekkefølge som avgjør. Anne tar derfor den andreplassen fordi hun er rangert over Berit på den opprinnelige listen. Berit tar følgelig den siste plassen i rangeringen. Velger A har ikke valgt å gjøre noen endringer på sin stemmeseddel (annet enn å rangere slik partiet også har gjort, hvilket ikke har noen praktisk betydning). De fleste velgerne i Norge velger å ikke foreta endringer, og mer enn halvparten av velgerne i en valgkrets må gjøre lignende omprioriteringer på sin stemmeseddel for at kandidatenes rekkefølge skal endres utover det partilisten opprinnelig foreslo. Dette har aldri skjedd ved stortingsvalg. Utjevningsmandat Ved stortingsvalg i Norge er det proporsjonal representasjon som er prinsippet for mandatfordelingen. Dette innebærer at valgordningen forsøker å ha lik andel av mandater tilhørende hvert parti og andel stemmer partiet fikk nasjonalt. Dette er i motsetning til flertallsvalg der det største partiet tar de fleste eller alle setene ved valgseier. Det er imidlertid to hensyn ved mandatfordelingen under stortingsvalg som er gjeldende; utjevningsmandater og sperregrensen. Førstnevnte har som formål å gi partier som ikke får uttelling for sine velgere (såkalte «reststemmer») tilgangen til mandater. Sistnevnte har derimot som formål å ikke gi denne tilgangen til alle partier som gjør det godt i enkelte valgkretser. De står i så måte som motpoler. Ved stortingsvalg er det først og fremst 150 distriktmandater som fordeles mellom partilistene. Etter at disse er fordelt finnes det i Norge 19 ekstra mandater som kalles utjevningsmandater. Ordningen med utjevningsmandater ble innført i 1989 for å gi partier med flest reststemmer representasjon. Ordningen er altså tiltenkt å få høyere korrelasjon mellom andel representanter og andel stemmer ved valget til hvert parti (altså proporsjonal representasjon). Da ordningen ble innført var det bare 8 utjevningsmandater, mens siden stortingsvalget i 2005 har hvert fylke hatt hvert sitt utjevningsmandat. Fordeling til partiene Utjevningsmandater fordeles i to ledd. Først bestemmes det hvor mange utjevningsmandater hvert parti skal ha. Sist skal det bestemmes i hvilke fylker de aktuelle mandatene skal havne. Etter at alle distriktmandatene er fordelt med metoden vist over, gjøres hele utregningen på nytt, men nå med hele landet som én enkelt valgkrets. Så utdeles 169 mandater på partiene etter samme system som for distriktmandatene. Dette resulterer i at man får en fordeling av mandater dersom landet var en enkelt valgkrets. Differansen mellom dette antallet mandater og antallet distriktmandater hvert parti allerede er gitt legger grunnlaget for hvor mange utjevningsmandater partiet skal få tilgang til. Hvis noen av partiene som fikk distriktmandater var under sperregrensen på 4 % nasjonal valgoppslutning får de ikke ta del i fordelingen av flere mandater enn antallet distriktmandater. I eksempelet under er dette tilfellet for Miljøpartiet De Grønne da de fikk et distriktmandat, men hadde kun 2,8 % oppslutning nasjonalt. De tildeles da følgelig kun ett mandat i fordelingen under. Nedenfor er utregningen satt opp på lignende måte som for mandatfordelingen av distriktmandatene over, men nå med stemmetallet for hele landet for valget i 2013. Som formel kan utregningen settes opp på følgende måte: , Der x er antall utjevningsmandater et gitt parti blir tildelt, a er antall mandater gitt partiet hvis fordelingen hadde skjedd med en nasjonal valgkrets, og b er antallet distriktmandater partiet allerede har fått ved opprinnelig mandatfordeling. (*) Da Miljøpartiet De Grønne (MDG) ikke var over sperregrensen på 4 % får de ikke tildelt de siste fire mandatene som stemmetallet egentlig ville tilsi nasjonalt. Disse blir altså videre fordelt på de resterende partiene. De fire siste kvotientene på listen er da Høyre med 8174,5 (ant. stemmer/91), Frp med 8132,6 (ant. stemmer/57), Arbeiderpartiet med 8025,4 (ant. stemmer/109) og Høyre igjen med 8002,4 (ant. stemmer/95). Tallene i parentes og uthevet skrift er mandatnummeret som blir tildelt basert på kvotienten. Formålet med utjevningsmandater er å gi de partiene som har flere stemmer nasjonalt enn antall distriktmandater ville vært proporsjonalt med. Utdelingen har en tendens til å gi fordeler til de partiene som er små, men over sperregrensen. Og derfor omtales også denne mye rundt valget for de partiene som ligger nær sperregrensen på prognosene. Ved valget i 2009 fikk Venstre en oppslutning på 3,9 og dermed under sperregrensen. I 2013 fikk de 5,2 % og førstnevnte valg ga dem 2 distriktmandater og sistnevnte ga dem 4 distriktmandater. I tillegg fikk partiet 5 utjevningsmandater da de var over sperregrensen. Det er altså potensielt stor uttelling for et parti å komme over sperregrensen. Geografisk fordeling Etter at partiene har fått fordelt antall utjevningsmandater skal det vurderes hvor disse skal plasseres. Hvert fylke har ett utjevningsmandat. Først og fremst fjernes partiene som ikke har fått tildelt utjevningsmandater. Ved Stortingsvalget i 2009 ble det utregnet at partiene SV, KrF, Sp, H og Frp fikk utjevningsmandater. Arbeiderpartiet fikk altså ikke noen utjevningsmandater, og var dermed ikke med i den geografiske fordelingen. Tilsvarende var ikke partier under sperregrensen med i denne fordelingen, og fikk heller ikke utjevningsmandater i den opprinnelige fordelingen. Dette gjaldt her Rødt, Pensjonistpartiet og Venstre. der x er gjenstående stemmetall som ikke er brukt for tildeling av distriktmandat, y er totalt antall stemmer i fylket, og z er antall distriktmandater som er fordelt i fylket. Først finner man den såkalte «restkvotienten» til hvert parti med i den geografiske fordelingen innenfor hvert fylke. Nedenfor er tabellen med disse restkvotientene. Restkvotienten er utregnet basert på det «gjenstående stemmetall i de enkelte fylker». Dette er altså det stemmetallet som var det høyeste partiet i fylket ikke fikk et distriktmandat for. For SV som fikk stemmer i Hordaland i 2009, og fikk ett distriktmandat her skal man altså ikke finne frem til det opprinnelige stemmetallet som ga distriktmandatet (etter å ha delt på 1,4), men det man får hvis man deler stemmene på neste deletall, det vil si 3. er lik . Videre skal dette divideres på det gjennomsnittlige antall stemmer bak hvert distriktmandat i fylket. Fylket hadde i 2009 14 distriktmandater, og det totale antallet stemmer i fylket var . er lik og deles på får man restkvotienten . Dette gjøres følgelig for alle partiene som har fått tildelt utjevningsmandater til hvert fylke. Videre sorteres disse restkvotientene etter størrelse, og utjevningsmandater fordeles nedover på denne listen. SV skal ha fem utjevningsmandater, Krf skal ha seks, Senterpartiet skal ha to, Høyre skal ha tre og Fremskrittspartiet skal også ha tre utjevningsmandater etter valget i 2009. Nedenfor er samtlige restkvotienter for disse partiene i alle fylker skrevet i synkende rekkefølge. På denne måten fordeles utjevningsmandatene til de partiene med høyest restkvotient. Er utjevningsmandatet allerede tatt i et fylke, vil neste restkvotient vurderes. Når et parti har fått alle sine utjevningsmandater, skjer det samme. Sperregrensen Sperregrensen i Norge har en litt annen funksjon enn de enkleste formene for sperregrense som man kan finne i andre land. Noen stater setter en prosentandel som minstekrav ved valg for at partier skal få tilgangen til fordelingen av representanter til parlamentet i det hele tatt. I Norge gjelder denne grensen kun for fordelingen av utjevningsmandater. Grensen er 4 % og er skrevet inn i Grunnlovens § 59 der det står at «intet parti kan tildeles noe utjevningsmandat med mindre det har fått minst 4 prosent av det samlede stemmetall for hele riket». Selv om et parti da får regional oppslutning vil partiet ikke få tilgangen til utjevningsmandater hvis det ikke har over fire prosent oppslutning nasjonalt. Partiet har likevel tilgangen til de vanlige distriktmandatene. Sperregrensen kan bety mye for antall mandater partiet får. Fylkestingsvalg Valgkretser og mandater Kommuneloven § 7 Fylkestingets medlemstall skal være et ulike tall, som fastsettes slik for fylkeskommuner med: a. ikke over 150 000 innbyggere, minst 19 b. over 150 000, men ikke over 200 000 innbyggere, minst 27 c. over 200 000, men ikke over 300 000 innbyggere, minst 35 d. over 300 000 innbyggere, minst 43. Mandatfordeling og kandidatkåring Når det gjelder lokalvalg er det noen andre bestemmelser angående listestemmer og personstemmer. Ved både fylkestingsvalg og kommunestyrevalg kan velgere gi personstemmer. Det gjøres ved å markere kandidaten de ønsker å gi sin stemme til. Hvilket utfall dette får er ulikt mellom fylkestingsvalget og kommunestyrevalget. Ved fylkestingsvalget må antall personstemmer overstige 8 % av det totale antallet stemmer som ble gitt til partiet i valgkretsen, for at kandidaten skal bli flyttet oppover på listen. Eksempelet nedenfor er hentet fra regjeringens nettsider. (*) Personlig stemmetall overstiger 8 % av stemmetallet til listen Antall stemmer: 1 000, 8 % av 1 000 = 80 personstemmer nødvendig for å endre rekkefølgen Det er altså personstemmene som avgjør rekkefølgen på kandidatene på valglisten, men listen endrer bare sin opprinnelige oppsetning dersom noen kandidater har fått over det som tilsvarer 8 % av listestemmene som personstemmer. Hvis de så har fått flere personstemmer enn noen høyere opp på listen vil de flyttes følgelig opp så langt personstemmene rekker. Dette betyr at fylkestingsvalgets kandidatkåring opererer med en slags sperregrense, men av en annen karakter enn den mer kjente sperregrensen ved stortingsvalg. Kommunestyrevalg Valgkretser og mandater Valgkretsene i kommunestyrevalg tilsvarer Norges kommuner og endres følgelig hver gang det skjer deling eller sammenslåing av kommuner. Kommuneloven § 7 Kommunestyrets medlemstall skal være et ulike tall, som fastsettes slik for kommuner med: a. ikke over 5 000 innbyggere, minst 11 b. over 5 000, men ikke over 10 000 innbyggere, minst 19 c. over 10 000, men ikke over 50 000 innbyggere, minst 27 d. over 50 000, men ikke over 100 000 innbyggere, minst 35 e. over 100 000 innbyggere, minst 43. Mandatfordeling I kommunestyrevalg er det to forhold som er annerledes enn ved fylkestingsvalg. For det første kan velgeren gi personstemmer til kandidater fra andre lister/partier enn det partiet velgeren i hovedsak stemmer på (valg av stemmeseddel). For det andre er kandidatkåringen annerledes enn ved fylkestingsvalg. Ved kommunestyrevalg er det ikke antall stemmesedler som legges til grunn for mandatfordelingen direkte, slik som i fylkestingsvalg og stortingsvalg. Istedenfor er hver stemmeseddel verdt et visst antall listestemmer. Dette antallet tilsvarer antall kommunestyrerepresentanter i den aktuelle kommunen. Stemmer velgeren altså i en kommune som skal ha 10 representanter er altså en stemme til parti A uten personstemmer verdt 10 «listestemmer». Dersom velgeren derimot faktisk gir en personstemme til en kandidat på listen vil dette få konsekvenser for kandidatkåringen senere i prosessen, men ikke for den opprinnelige mandatfordelingen. Hvis velgeren gir en personstemme til en kandidat fra et annet parti B (føres på stemmeseddelen) har dette umiddelbare konsekvenser. Da vil antall listestemmer til parti A være 9, mens en listestemme går til parti B. Slik fordeles listestemmene, og når alle lister har fått sitt listestemmeantall fordeles antall mandater på samme måte som for både stortingsvalg og fylkestingsvalg; nemlig ved Sainte-Laguës metode. Kandidatkåring Etter at antall mandater er fordelt mellom partiene i hver valgkrets må det vurderes hvilke kandidater som skal velges inn. Dette er basert på hvorvidt partiet selv har foretrukket kandidaten (står i uthevet skrift på stemmeseddelen og kalles stemmetillegg), antall personstemmer og antall slengere. Førstnevnte prioritering gir kandidaten et stemmetillegg på tilsvarende 25 % av antall stemmer til partiet. Fikk altså partiet 100 stemmer får de prioriterte kandidatene umiddelbart 25 stemmer. Videre legges antallet personstemmer til dette tallet, samt slengere og det dannes dermed en prioritering av rekkefølgen på kandidatene. Det er begrensninger til både antall slengere en velger kan gi og hvor mange stemmetillegg som kan deles ut, men ikke vanlige personstemmer. I valglovens § 7-2 ledd 3 står det blant annet: "(...) Slik personstemme[r] [(altså slengere)] kan gis til et antall kandidater som tilsvarer en fjerdedel av det antall medlemmer som skal velges til kommunestyret. Uavhengig av kommunestyrets størrelse kan det likevel alltid gis personstemme til minimum fem kandidater fra andre lister.". Partiet kan ikke gi ubegrenset antall kandidater stemmetillegg, og det begrenses avhengig av størrelse på kommunestyret (se tabell til høyre). En personstemme gis hvis en velger av det aktuelle partiet markerer ved siden av en kandidat. En slenger gis hvis en velger som stemmer på parti A har lagt til navnet til en kandidat fra parti B. Dette betyr at velgere ved kommunestyrevalg har muligheten til å gi personstemmer til andre kandidater enn de som står på listen de stemmer på. Eksempelet nedenfor er hentet fra Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 og for Arbeiderpartiet i Overhalla kommune i Nord-Trøndelag. Overhalla Arbeiderparti stilte opp 17 kandidater på sin liste, og kommunestyret skulle bestå av 21 medlemmer. (*) Indikerer at kandidaten er gitt stemmetillegg av partiet 1 Representanten stiller ikke som representant av ukjent årsak - niende kandidaten fyller plassen. Antall stemmer til Overhalla Arbeiderparti: 722. 25 % av disse stemmene gis som stemmetillegg til de forhåndskumulerte kandidatene (uthevet skrift). Dette tilsvarer 180,5 stemmer/poeng. Som det kommer frem av tabellen over klarte velgerne med personstemmer og slengere å endre rekkefølgen på kandidatene betydelig og to kandidater partiet opprinnelig hadde blant sine topp åtte havnet lenger nede på listen og kom dermed ikke inn i kommunestyret. Tilsvarende fikk to kandidater (A. Opdal og Sagvik) plass i styret grunnet sine mange personstemmer, henholdsvis 28 og 29. For de kandidater som oppnår likt antall stemmer bestemmer valglistens rangering den endelig rekkefølgen. Dette er tilfellet for Jenssen og Skogmo på plass 14 og 15. Hadde partiet altså fått 14 plasser i styret hadde da Jenssen kommet inn heller enn Skogmo kun fordi han ble plassert som partiets 11. kandidat og ikke 13. slik Skogmo ble. Spesielle forhold Oslo og utenlandsboere Oslo er både fylke og kommune og det er kun kommunestyrevalg i Oslo og ikke noe fylkestingsvalg. Ved lokalvalget i 2007 ble det innført valg til bydelsutvalg i tillegg til vanlig kommunestyrevalg. Oslo-borgere har dermed to stemmer ved lokalvalg som andre velgere i landet. Ved bydelsvalg kan velgeren også avgi personstemme og legge til slengere om dette er ønskelig. Prosessen med mandatfordeling og kandidatkåring til bydelsutvalgene er helt likt et kommunestyrevalg. Utenlandsboende som er ansatt i diplomatiet eller konsulatvesenet og deres husstand, skal manntallsføres i den kommunen der de sist var registrert som bosatt. Manntallsføringen skjer uavhengig av utenlandsoppholdets lengde. Dersom de ikke noen gang har vært folkeregisterført som bosatt i Norge, skal de manntallsføres i Oslo kommune. Elektronisk stemmegivning Elektronisk stemmegivning eller bare «E-valg», å gi sin stemme ved valg via internett, er ikke gjort i Norge, men ved Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 ble prøveordningen E-valg 2011-prosjektet forsøkt i kommunene Bodø, Bremanger, Hammerfest, Mandal, Radøy, Re, Sandnes, Tynset, Vefsn, og Ålesund. Det er hittil få land som har forsøkt e-valg, men av land det er naturlig å sammenlignes med har både Sveits og Estland allerede forsøkt ordningen. I forkant av det norske forsøket var det debatt om hvorvidt ordningen var en god idé. Sikkerhet og valgfusk er blant bekymringene og flere forskere har også advart mot at e-valg ikke nødvendigvis gjennomføres hemmelig og at påvirkning fra personene velgeren omgås vil få enda større innvirkning enn tidligere. Også politikere har vært uenige og enkelte har til og med ønsket forsøket avbrutt. Forsøket skulle ifølge norske myndigheter hjelpe Stortinget til å ha et «godt grunnlag for å vurdere om det skal legges til rette for at velgerne i hele landet skal få anledning til å stemme elektronisk og eventuelt tidsperspektivet for dette». Forsøksordningen ble gjentatt i 12 kommuner ved lokalvalget 2013. Utredning av ny valgordning (NOU 2020:6) Et utvalgt ledet av Ørnulf Røhnebæk la i mai 2020 frem en utredning om ny valglov. Utvalget ønsket å videreføre valgordningen, men å gjøre den mer proporsjonal, slik at det ble større samsvar mellom antall representanter og antall stemmer. Konkret ble det forslått å senke sperregrensen til 3%. Utvalget vil beholde 19 valgdistrikt, men vil fjerne arealfaktoren og fordele bare etter innbyggertall. Representasjon sikres gjennom at ingen valgdistrikt får færre en fire mandater, uavhengig av folketall. Utvalget vil også ha reell mulighet personvalg, og foreslår å bruke modellen med forhåndskumulering som er brukt ved kommunevalg på alle nivåer. Utvalget går inn for å senke stemmerettsalderen til 16 år ved kommune- og fylkestings-valg, men vil beholde 18-årsgrensen ved Stortingsvalg. Utvalget foreslår også et klagesystem som gjør at høyesterett undersøker klager på stortingsvalget, mens riksvalgstyret håndterer klager på andre valg. Utvalget ønsker ikke elektroniske valg, men de ønsker et felles IKT-system for valggjennomføring. De ønsker også at stemmene telles to ganger av forskjellige systemer slik at maskinfeil eller hacker-angrep kan oppdages. Utvalget vil innføre en beredskapshjemmel slik at valg kan utsettes eller det åpnes for gjenvalg dersom det har skjedd noe ekstraordinært som hindrer velgerne fra å stemme. Stortinget får denne myndigheten, men fordi det kun er relevant i ekstraordinære situasjoner bør Kongen i statsråd kunne utsette valget dersom Stortinget ikke kan samles. Utvalget vurderte hvordan rådgivende folkeavstemninger bør avholdes, og kom til at dagens ordning, med at hver folkeavstemning har egne bestemmelser, fungerer godt. Kravene til listeforslag vurderte utvalget som for strenge og ønsker å redusere antallet som må stå på en liste for at den skal bli godkjent. Utvalget mener sameloven bør endres bl.a. slik at det kan innføres sanksjoner for brudd på forbudet om offentliggjøring av valgresultatet. Innføring Grunnlovsendringene knyttet til den nye valgloven ble vedtatt 1. juni 2022. Flere av forslagene som utvalget hadde ble ikke gjennomført. Blant annet beholdes ordningen med å fordele antall representanter på både innbyggertall og arealfaktoren. Sperregrensen beholdes på 4%, og stemmerettsalderen beholdes på 18 år ved kommune- og fylkestingsvalg. Blant de større endringene som ble innført er muligheten til å forlenge eller utsette valg og utnevne omvalg om det er en ekstraordinær situasjon som hindrer velgerne å stemme. Regjeringen sitt forslag ble lagt frem 3. mars 2023. Regjeringen forslår blant annet å fjerne muligheten for velgere å endre rekkefølgen på kandidatene på listen ved Stortingsvalg. Dette begrunnes i at dagens mulighet ikke er reel og gir velgerne et inntrykk av at de har innflytelse de ikke har. Den nye valgloven vil gjelde fra stortingsvalget 2025. Referanser Litteratur Eksterne lenker Regjeringen.no om valgordninger Offisiell side for valg i Norge NOU 2001: 03 Velgere, valgordning, valgte: Utviklingen av valgsystemet i Norge. Oversikt over noen viktige trekk Norsk politikk Norge Valg i Norge


text: Lokalvalg eller regionalvalg er valg som skjer på et lavere administrativt nivå enn nasjonalt. Politisk myndighet det velges til, administrativt nivå og valgsystem varierer avhengig av hvilken stat det gjelder. I føderale stater vil vanligvis lokale valg være av større betydning enn i enhetsstater der den politiske makten er mer sentralisert. Europa En stats administrative inndeling kan gjøre at lokalvalg har stor eller liten betydning. I Sveits har kommunene betydelig selvstyre, og tidligere hadde Sveits ca. 3000 kommuner, de minste med bare 20-30 innbyggere, fordelt på 23 kantoner. Ved lokalvalget i Ukraina i 2015 var det 132 partier velgerne kunne stemme på. Bare 12% av velgerne sa at de forstod valgsystemet, og oppslutningen ved valget var under 50%. Likevel ble lokalvalget sett på som svært viktig fordi det befestet maktforholdet mellom blokkene i landet. I Storbritannia brukes forskjellige valgordninger i forskjellige regioner. I England og Wales brukes flertallsvalg av typen «first past the post». I Nord-Irland og Skottland brukes single transferable vote. Til ordførervalg i London og andre byer med direkte ordførervalg brukes en form for instant-runoff vote med bare to runder som britene kaller «supplementary vote». I Sverige avholdes lokalvalg samtidig med riksvalg, noe som ser ut til å gi høyere valgoppslutning, men lavere bevissthet rundt lokal- og regionalvalget. I England og Tyskland avholdes valget på forskjellige dager i forskjellige regioner, mens Norge har alle lokalvalg på samme dag. Norge Lokalvalgene i Norge består av to valg. Det første valget er kommunevalget hvor man velger kommunestyrerepresentanter. Det andre valget er fylkestingsvalget, hvor man velger representanter til fylkestinget. I Oslo er kommunestyret og fylkestinget samme forsamling, og der velger man i lokalvalget også representanter direkte til bydelsutvalg. Norske borgere, som er eller har vært folkeregistrert i Norge og ikke har mistet stemmeretten if. grunnlovens §53 har stemmerett. Det samme gjelder utenlandske statsborgere som har bodd i Norge de siste 3 årene, samt statsborgere i andre nordiske land som har vært bosatt i Norge senest 30. juni i valgåret. Alle registrerte norske politiske partier, eller grupperinger som har samlet 500 underskrifter i fylket eller minst 2% av de stemmeberettigede i en kommune, kan stille valgliste i landets kommuner og fylkeskommuner. Valglisten må leveres før kl 12. den 31. mars i valgåret. Tyskland Lokalvalg i Tyskland (tysk: Kommunalwahl) er hjemlet i landets grunnlov kalt Grundgesetz, Art. 28. Valget holdes i kretser og kommuner. Lokale folkevalgte forsamlinger blir valgt etter grunnprinsippene om alminnelige, frie, hemmelige, like og direkte valg. Valgene blir regulert av delstatenes lover. Dette innebærer at valglovene er forskjellige i ulike deler av Tyskland. Sperregrensen på 5 % som gjelder for valg til bl.a. Forbundsdagen er i enkelte områder satt lavere eller helt borte. Valgperioden er fra fire til sju år. Den nedre aldersgrense er i noen områder 16 år. Utlendinger med statsborgerskap i en EU-stat har også stemmerett i henhold til Grundgesetz, Artikkel 28. Aldersgrensen for stemmerett er 16 år i følgende delstater: Berlin Bremen Mecklenburg-Vorpommern Niedersachsen Nordrhein-Westfalen Sachsen-Anhalt Schleswig-Holstein Ved kommunalvalgene kan det også forekomme andre lister, såkalte Rathausparteien (norsk: rådhuspartier), som ikke er knyttet til partier representert i Forbundsdagen eller delstatsforsamlingen. Vanligvis gjelder det krav om at slike lister skal være støttet av et antall underskrifter. Andre land New Zealand velger lokale politiske- og helse-myndigheter for tre år. Valgene gjøres blant annet med stemmesedler sent via post. Namibia har regionalvalg der de stemmer på personer og lokalvalg der de stemmer på partier. Registrerte velgere som har bodd i en kommune i ett år kan stemme. Fiji hadde sitt siste lokalvalg 22. oktober 2005, bortsett fra i Suva der et dødsfall førte til at valget ble utsatt til 12. november. Fiji har (pr. 2015) ingen umiddelbare planer om nytt lokalvalg. Referanser Valg


text: Stortingsvalg 1945– er en oversikt over alle valg til det norske Stortinget etter andre verdenskrig. Slike valg avholdes hvert fjerde år, hvor det seneste valget ble avholdt 13. september 2021. Arbeiderpartiet har vært største parti i alle stortingsvalg i etterkrigstiden, og frem til 1961 hadde partiet også rent flertall i Stortinget. Einar Gerhardsen var den ledende Ap-politikeren i denne perioden, og var leder i Arbeiderpartiet i 20 år og Norges statsminister i 17 år. John Lyngs regjering høsten 1963 var de borgerliges første forsøk på å danne en koalisjonsregjering, og på tross av at den kun varte kort tid banet den vei for Per Bortens regjering i 1965–1971. I tiåret som fulgte hadde Norge igjen Arbeiderparti-regjeringer, med unntak av året Lars Korvalds regjering satt etter at Trygve Brattelis første regjering gikk av etter nederlaget i EF-avstemningen i 1972. Arbeiderpartiet hadde imidlertid ikke lenger flertall i Stortinget, og Trygve Brattelis andre regjering, Odvar Nordlis regjering og Gro Harlem Brundtlands første regjering var alle mindretallsregjeringer. Ved stortingsvalget 1981 fikk Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet flertall, og Kåre Willochs regjering satt frem til 1986 da Fremskrittspartiet sammen med venstresiden felte Willoch. I tiåret som fulgte hadde Norge igjen mindretallsregjeringer fra Arbeiderpartiet (med unntak av et kort mellomspill med Jan P. Syses regjering 1989–1990). Gro Harlem Brundtland (Ap) var den dominerende politiske figuren i Norge i denne perioden. Etter stortingsvalget 1997 gikk Thorbjørn Jaglands regjering av etter det berømte 36,9-ultimatumet, og Jagland ble erstattet av Kjell Magne Bondevik (KrF). Bondeviks sentrumsregjering hadde imidlertid liten støtte i Stortinget, og i 2000 tok Jens Stoltenberg og Arbeiderpartiet over regjeringskontorene. Jens Stoltenbergs første regjering måtte gå etter valget i 2001, og de neste fire årene var Bondevik tilbake med en Høyre-, KrF-, og Venstreregjering. I Stortingsvalget 2005 ble det rød-grønt flertall, og Stoltenberg kunne igjen bli statsminister. Den rød-grønne regjeringen fikk fornyet mandat ved Stortingsvalget 2009, og hadde et flertall bak seg på Stortinget også i den perioden. I valget i 2013 fikk Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre 96 mandater på Stortinget, mot de rødgrønne partienes (Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne) 73 mandater. Erna Solberg kunne dermed danne en Høyre-Frp-regjering, med støtte fra Venstre og KrF i Stortinget. Stortingsvalget 2017 ga de fire borgerlige partiene et fornyet parlamentarisk flertall på 88 mandater, mot den rødgrønne blokkens 81 mandater (Ap, Sp, SV, MDG og Rødt). Erna Solbergs regjering hadde i denne perioden fire forskjellige sammensetninger: først gikk Venstre inn, deretter Kristelig Folkeparti, og deretter gikk Fremskrittspartiet ut. I ett år fra januar 2019 til januar 2020 var regjeringen en flertallregjering bestående av fire partier. Stortingsvalget 2021 gav rødgrønt flertall, og Erna Solberg varslet sin regjerings avgang. Rødt kom for første gang over sperregrensen, mens KrF for første gang havnet under. De tre partiene Ap, Sp og SV forhandlet om en regjeringsplattform, men kom ikke til enighet, og Jonas Gahr Støres regjering ble dannet med Ap og Sp. Stortingsvalg 2021 Utdypende artikler: Stortingsvalget 2021 og Liste over stortingsrepresentanter 2021–2025 2017 Utdypende artikler: Stortingsvalget 2017 og Liste over stortingsrepresentanter 2017–2021 2013 Valget fant sted mandag 9. september 2013, men valglokalene var åpne i mange kommuner også søndag den 8. Valgresultatet innebar at den sittende rødgrønne regjeringskoalisjonen ikke fikk fornyet sitt parlamentariske flertallsgrunnlag, da det var et borgerlig-sentrum flertall som etter forhandlinger mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti resulterte i en topartikoalisjon bestående av Høyre og Fremskrittspartiet med Kristelig Folkeparti og Venstre som støttepartier i Stortinget som følge av en samarbeidsavtale. Arbeiderpartiet var største enkeltparti med sine 30,8 % etterfulgt av Høyre med 26,8 % og Frp med 16,3 %. Høyre og Frp hadde flertall sammen med enkeltvis KrF eller Venstre, som fikk respektive 5,6 og 5,2 prosent. Miljøpartiet De Grønne fikk sitt første mandat noen gang til Stortinget. 2009 Valget fant sted mandag 14. september. Valgresultatet innebar at den sittende rødgrønne regjeringskoalisjonen (Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet) fikk fornyet sitt parlamentariske flertallsgrunnlag, noe som gjorde at Jens Stoltenbergs andre regjering kunne fortsette. Fremskrittspartiet fortsatte som største parti på borgerlig side med 22,9 % av stemmene og 41 mandater. Høyre hadde en klar fremgang etter det dårlige 2005-valget, og ble tredje størst med 30 mandater. Valgets store taper ble Venstre, som med 3,9 % falt under sperregrensen og mistet åtte av ti mandater. 2005 Stortingsvalget 2005 ble avholdt den 12. september. Det var to klare regjeringsalternativer før valget: Den sittende regjeringen bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, med Kjell Magne Bondevik (KrF) som statsministerkandidat og det rød-grønne regjeringsalternativet, bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Dette alternativet hadde Jens Stoltenberg (Ap) som sin statsministerkandidat. Arbeiderpartiet ble største parti med 32,7 % av stemmene. Rødgrønn side fikk totalt 87 mandater og dermed flertall. Dette førte til at Kjell Magne Bondeviks andre regjering gikk av og ble erstattet av Jens Stoltenbergs andre regjering. Stoltenberg-regjeringen ble sittende i hele stortingsperioden. Største parti på borgerlig side ble Fremskrittspartiet med 22,1 % av stemmene. Lars Sponheims Venstre gjorde også et godt valg, med 5,9 % og 10 mandater. 2001 Valget ble avholdt den 10. september 2001. Det skulle vise seg å bli et katastrofevalg for Arbeiderpartiet, som gjorde sitt dårligste valg gjennom tidene med 24,3 % av stemmene og 43 mandater. Valgets klare vinner var Høyre, som var oppe på 38 mandater og igjen var landets klart nest største parti. Sosialistisk Venstreparti gjorde også et meget godt valg, og doblet oppslutningen sin til 12,5 %. Stoltenberg måtte gå av som statsminister etter valget, og Kjell Magne Bondevik (KrF) kom tilbake som statsminister for en mindretallsregjering. Kjell Magne Bondeviks andre regjering var en koalisjonsregjering mellom KrF, Høyre og Venstre, og satt i hele stortingsperioden. 1997 Valget ble avholdt 15. september 1997. Arbeiderpartiet gjorde et relativt godt valg med 35 % av stemmene, og ble største parti. Statsminister Thorbjørn Jagland hadde imidlertid gått ut før valget og sagt at han ville gå av dersom Ap ikke økte tilslutningen i forhold til forrige valg – noe som i praksis betydde at Jagland krevde 36,9 % av stemmene. Arbeiderpartiet mislyktes med å nå dette målet, noe som gjorde at Jagland gikk av. Jaglands avgang åpnet for KrFs Kjell Magne Bondevik som statsminister. KrF hadde under Bondevik og Valgerd Svarstad Hauglands ledelse gjort et godt valg og fikk 25 mandater, og hadde før valget lansert det såkalte sentrumsalternativet sammen med Senterpartiet og Venstre. Sp hadde stor tilbakegang etter det uvanlig gode valget i 1993, men da Venstre kom over sperregrensen fikk de tre partiene tilsammen 42 mandater. Dette var langt mindre enn Aps 65 mandater, men var likevel nok til at Bondevik fikk dannet en sentrumsregjering. Kjell Magne Bondeviks første regjering satt frem til 2000, da den falt på et kabinettsspørsmål om rensing av gasskraftverk. Bondevik ble erstattet av Jens Stoltenberg, og Jens Stoltenbergs første regjering ble sittende ut perioden. 1993 Stortingsvalget 1993 ble avholdt 13. september 1993. Arbeiderpartiet ble det største partiet, og Ap-regjeringen fortsatte med Gro Harlem Brundtland som statsminister. I løpet av perioden gikk Brundtland av som statsminister, og ble erstattet av Thorbjørn Jagland. Thorbjørn Jaglands regjering satt fra 25. oktober 1996 og ut perioden. EU-spørsmålet hadde dominert stort i valgkampen. Mange nei-velgere hadde gått til Anne Enger Lahnstein og Senterpartiet, som med 32 mandater gikk forbi Høyre og ble Norges nest største parti. Fremskrittspartiet fikk 10 mandater i valget, men våren 1994 brøt først Oscar Hillgaar og senere tre representanter til med stortingsgruppen etter «Dolkesjø»-landsmøtet. Etter to stortingsperioder uten representasjon kom Venstre inn på Stortinget igjen med Lars Sponheim fra Hordaland. 1993-valget førte også med seg at partiet Rød Valgallianse fikk sitt første (og siste) stortingsmandat med Erling Folkvord fra Oslo. 1989 Stortingsvalget 1989 ble avholdt den 11. september, og var det første valget med utjevningsmandater. Antallet stortingsrepresentanter gikk dermed opp fra 157 til 165. Valget førte til borgerlig flertall, og Gro Harlem Brundtlands andre regjering ble dermed erstattet av Jan P. Syses regjering. Syse-regjeringen ble imidlertid kortvarig, da Senterpartiet trakk seg høsten 1990 som en følge av uenighet om EU-politikken. Brundtland kom da tilbake i posisjon, og Gro Harlem Brundtlands tredje regjering satt fra 3. november 1990 og ut perioden. Valgets store vinner ble Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet, som gikk frem fra 2 til 22 mandater. Også Erik Solheims SV gjorde det bra, med en fremgang på 11 mandater. Listen Framtid for Finnmark (populært kalt «Aune-lista» etter førstekandidat Anders Aune) kom også inn med ett mandat etter å ha fått 21,5 % av stemmene i Finnmark. 1985 Stortingsvalget 1985 ble avholdt 9. september 1985. Valget gjorde at Kåre Willochs Høyre-, KrF-, og Sp-koalisjon fortsatte. Kåre Willochs regjering hadde imidlertid mistet flertallet i Stortinget, og Carl I. Hagens Frp med sine to mandater var nå kommet på vippen. Våren 1986 ble regjeringen felt av Arbeiderpartiet, SV og Frp på et kabinettsspørsmål om å øke bensinavgiften. Dette førte til at Gro Harlem Brundtland kom tilbake i statsministerstolen, og Gro Harlem Brundtlands andre regjering ble sittende ut perioden. 1981 Stortingsvalget 1981 ble avholdt den 14. september. På grunn av feil ved gjennomføringen av valget 14. september ble det imidlertid holdt omvalg i Buskerud og Troms den 7. desember. Valgkampen hadde blitt dominert av kampen mellom statsminister Gro Harlem Brundtland og Høyres Kåre Willoch. I det som senere ble kalt «Høyrebølgen» vant Høyre og de andre borgerlige partiene flertall i Stortinget, og Gro Harlem Brundtlands første regjering ble erstattet av Kåre Willochs regjering. Willoch-regjeringen var opprinnelig en ren Høyreregjering, men ble sommeren 1983 utvidet til også å omfatte Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Willoch-regjeringen ble sittende hele perioden. Fremskrittspartiet kom igjen tilbake på Stortinget etter å ha falt ut i forrige periode, og fikk med 4,5 % av stemmene fire mandater. 1977 Stortingsvalget 1977 ble avholdt den 12. september. Valget ble svært tett, og utover valgnatten svingte resultatet fra time til time. Det så lenge ut til at de borgerlige skulle få flertall, men fintellingen i Nordland gjorde at Hanna Kvanmo (SV) tok et mandat fra Høyre. Dette sikret et knapt flertall for venstresiden i Stortinget, og Odvar Nordlis regjering kunne fortsette. I februar 1981 ble Nordli erstattet som statsminister av Gro Harlem Brundtland, og Gro Harlem Brundtlands første regjering satt ut perioden. Arbeiderpartiet ble Stortingets største parti med 42,3 % av stemmene og 76 mandater. Høyre ble nest størst, med 24,5 % og 41 mandater. Taperne ble Fremskrittspartiet, som falt ut av Stortinget, og Sosialistisk Venstreparti, som gikk ned fra 16 mandater i 1973 (da som Sosialistisk Valgforbund) til to i 1977. 1973 Valget i 1973 ble avholdt søndag 9. og mandag 10. september. Stortinget var blitt utvidet til 155 representanter før valget, og av de fem nye plassene gikk to til Oslo og tre til Akershus. Arbeiderpartiet ble landets største parti med 35,3 % av stemmene og 62 mandater. Valgresultatet ble likevel en skuffelse i forhold til fire år før, og partiet mistet 12 mandater. Nykommeren Sosialistisk Valgforbund gjorde et brakvalg med 16 mandater, og tok mange stemmer fra venstresiden i Ap. Venstre var blitt splittet i forbindelse med EF-kampen året i forveien, og mistet 11 av 13 mandater. Utbryterne i Det Nye Folkepartiet fikk imidlertid bare ett mandat i Ole Myrvoll fra Hordaland. Valget førte til regjeringsskifte, og Trygve Brattelis andre regjering tok over etter Lars Korvalds regjering. Bratteli ledet en ren Ap-mindretallsregjering, som satt frem til januar 1976 da partikollega Odvar Nordli overtok som statsminister. Odvar Nordlis regjering ble sittende ut perioden. Valget i 1973 førte også med seg et nytt partis inntog i norsk politikk, da protestpartiet Anders Langes Parti (det senere Fremskrittspartiet) fikk fire mandater. Partiet sprakk imidlertid allerede ved partileder Anders Langes bortgang i 1974, da Carl I. Hagen gikk ut av stortingsgruppen og stiftet Reformpartiet. 1969 Valget ble avholdt 7. og 8. september 1969. Stemmerettsalderen hadde i 1967 blitt redusert til 20 år, valget ble svært jevnt mellom blokkene; med 74 mandater til Arbeiderpartiet og 76 mandater til de borgerlige. For å unngå en mulig mandatlikhet ble Stortinget i forkant av valget i 1973 utvidet med fem mandater. Per Bortens regjering (bestående av Sp, Høyre, Venstre og KrF) fortsatte etter valget. Uenigheter omkring EF-spørsmålet gjorde imidlertid at regjeringen gikk i oppløsning, med den såkalte Lekkasjesaken som tungen på vektskålen. Bortens avgang gav Arbeiderpartiet muligheten til igjen å danne regjering. Trygve Bratteli dannet en ren Ap-mindretallsregjering, og Trygve Brattelis første regjering satt frem til 1972 da den gikk av etter å ha tapt folkeavstemningen om EF-medlemskap. Bratteli ble erstattet av Lars Korvald (KrF), som ledet en koalisjonsregjering bestående av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. 1965 Valget ble avholdt 13. september 1965. Dette valget markerte slutten på Gerhardsen-epoken i norsk etterkrigspolitikk, og førte med seg et borgerlig flertall. Einar Gerhardsens fjerde regjering gikk av etter valget, og ble erstattet av Per Bortens regjering. Dette var en borgerlig koalisjonsregjering bestående av Senterpartiet, Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti, ledet av Per Borten (Sp). Regjeringen ble sittende hele perioden, på tross av sterke, indre motsetninger i EF-spørsmålet. Arbeiderpartiet hadde tapt sitt første valg siden andre verdenskrig. Våren 1965 var Trygve Bratteli blitt ny Ap-leder, med Reiulf Steen som nestleder. Bratteli fikk den vanskelige oppgaven med å lede partiet i opposisjon for første gang på 30 år, og som Aps parlamentariske leder la han stor vekt på å stå for en politikk som partiet kunne bygge videre på når de engang kom tilbake i regjeringsposisjon. Valgnederlaget førte også med seg en omfattende debatt innad i partiet om den videre politiske linjen. 1961 Valget ble avholdt den 11. september 1961. Arbeiderpartiet var med 74 mandater fortsatt Norges største parti med klar margin, men da Finn Gustavsens Sosialistisk Folkeparti hadde fått inn to mandater mistet Ap det rene flertallet de hadde hatt helt siden andre verdenskrigs slutt. Einar Gerhardsens tredje regjering fortsatte etter valget. Denne ble imidlertid felt av de borgerlige og SF i august 1963 på grunn av Kings Bay-saken. Ny statsminister ble John Lyng (H). John Lyngs regjering var en koalisjonsregjering med Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, og ble bare sittende få uker. Sosialistisk side fremmet mistillitsforslag allerede den 25. september, noe som gjorde at Gerhardsen kom tilbake med sin fjerde regjering. Regjeringen Lyng ble imidlertid en viktig symbolsk seier for de borgerlige, som viste at de kunne danne et troverdig regjeringsalternativ til Arbeiderpartiet. 1957 Stortingsvalget 1957 ble avholdt 7. oktober. Valget kom få dager etter kong Haakon VIIs bortgang den 21. september, noe som selvsagt kom til å prege innspurten i valgkampen. Valget ble en klar seier for Einar Gerhardsen og Arbeiderpartiet. Med 48,3 % av stemmene og 78 mandater fikk partiet rent flertall og gjorde sitt beste valg gjennom historien. Valgresultatet gjorde at Einar Gerhardsens tredje regjering kunne fortsette igjennom hele stortingsperioden. På borgerlig side var det kun mindre endringer i mandatfordelingen, og Høyre var fortsatt største opposisjonsparti. På venstresiden mistet NKP to av tre stortingsmandater, og kun Emil Løvlien ble igjen i stortingsgruppen. 1953 Valget ble avholdt 12. oktober 1953. Valgordningen hadde siden sist blitt relativt kraftig endret. Bondeparagrafen ble opphevet og valgkretsene ble endret fra by- og landkretser til fylkeskretser der byene og bygdene valgte sammen. Mandatfordelingen ble også endret fra D'Hondts til St. Laguës metode med 1,4 som første delingstall, noe som gav en bedre proporsjonalitet enn tidligere. Arbeiderpartiet fikk en svak økning i oppslutningen, men mistet likevel åtte mandater på grunn av den nye valgordningen. 77 av 150 mandater var likevel nok til å beholde flertallet i Stortinget, og Oscar Torps regjering fortsatte etter valget. Partiformann Einar Gerhardsen var imidlertid etterhvert lysten på å få tilbake stillingen som statsminister, og i januar 1955 gikk en svekket Torp av. Gerhardsen overtok med sin tredje regjering, og kom til å sitte ut perioden. Venstre fikk i 1953 for første gang under 10 % av stemmene, og tapte seks av 21 mandater. NKP kom også inn igjen etter å ha falt ut i 1949, og fikk tre mandater. 1949 Valget ble avholdt 10. oktober 1949. Siden sist valg hadde stemmerettsalderen blitt nedsatt til 21 år og muligheten til listesamarbeid hadde blitt fjernet. Dette førte til at de borgerlige partiene satte opp felleslister i flere fylker. Valget var det siste som benyttet D'Hondts metode, en metode som sterkt favoriserte de større partiene. Valgkampen var preget av de storpolitiske situasjonen i Europa, deriblant den kommunistiske maktovertagelsen i Tsjekkoslovakia og Sovjetunionens aktive utenrikspolitikk. Under Kråkerøy-talen året før hadde statsminister Einar Gerhardsen gått knallhardt ut mot Norges Kommunistiske Parti (NKP) og befestet Arbeiderpartiets vestorienterte linje. Arbeiderpartiet gikk frem under valget og beholdt det rene flertallet sitt, mens NKP ble mer enn halvert i antall stemmer og mistet hele stortingsgruppen. Valgresultatet gjorde at Einar Gerhardsens andre regjering fortsatte. I 1951 trakk Gerhardsen seg noe overraskende fra statsministerposten, og ble erstattet av partifellen Oscar Torp. Oscar Torps regjering, også dette en ren Arbeiderpartiregjering, ble sittende perioden ut. 1945 Stortingsvalget 1945 ble avholdt 8. oktober 1945 og var det første valget etter krigen. Stortinget fikk store utskiftninger, med flere av partiene fra mellomkrigstiden mistet representasjonen, mens andre partier som Norges Kommunistiske Parti og Kristelig Folkeparti etablerte seg som landsdekkende partier ved dette valget. Arbeiderpartiet hadde tidligere på året distansert seg fra førkrigsregjeringen til Johan Nygaardsvold og tidligere partiformann Oscar Torp, og kjørt frem Einar Gerhardsen som ny partitopp. Gerhardsen hadde ledet en samlingsregjering siden juni, og fikk nå rent flertall i Stortinget med 76 av 150 mandater. Dette gjorde at den gamle regjeringen ble erstattet av Einar Gerhardsens andre regjering, en ren Arbeiderpartiregjering. Regjeringen la imidlertid det såkalte Fellesprogrammet til grunn for arbeidet sitt, da Gerhardsen så behovet for politisk ro og konsensus i gjenoppbygningen av landet etter krigen. Høyre gjorde et svakt valg, fikk med 17 % sitt til da dårligste valgresultat. Bondepartiet gikk også på en stor smell, mye på grunn av de tidligere Bondeparti-toppene Jens Hundseid og Vidkun Quislings landssvik under krigen. Kilder Statistisk sentralbyrå: Stortingsvalget – historiske tabeller Statistisk sentralbyrå: Personar med røysterett, godkjende røystgjevingar og valdeltaking i prosent. Stortingsvala 1945-2005 Statistisk sentralbyrå: Valde representantar etter parti/valliste og kjønn. Stortingsvala 1945-2005 Statistisk sentralbyrå: Godkjende røyster, etter parti/valliste Statistisk sentralbyrå: NOS: Stortingsvalget 1936 Se også Valg Stemmerett Valgdagsmåling Valgordning i Norge Kommune- og fylkestingsvalg Eksterne lenker Stortinget.no Statistisk sentralbyrå – Valg en:Elections in Norway nn:Stortingsval ro:Alegeri în Norvegia


text: Eric Arthur Blair (1903–1950), mest kjent under pseudonymet George Orwell, var en britisk forfatter som er mest kjent for sine allegoriske politiske romaner. Verkene hans kjennetegnes av klarhet, fokus på sosial urettferdighet, motstand mot totalitarisme og diktatur, og en forpliktelse og engasjement til demokratisk sosialisme. Orwell ses ofte på som en av de beste formidlerne av engelsk kultur på 1900-tallet. Han skrev litteraturkritikk, poesi, skjønnlitteratur og polemisk journalistikk. Han er best kjent for sin dystopiske roman 1984 (1949) og den allegoriske romanen (eller lange novellen) Kamerat Napoleon (originaltittel: Animal Farm, 1945). Disse to bøkene har til sammen (pr. 2009) solgt flere eksemplarer enn noen annen bok fra 1900-tallet. I boken Hyllest til Katalonia (1938) redegjør han for sine erfaringer i den spanske borgerkrigen. Denne boken har fått rosende omtale, og det samme har hans mange essayer om politikk, litteratur, språk og kultur. I 2008 rangerte avisen The Times ham på andreplass på en liste over «de femti største britiske forfattere siden 1945». Orwells verker fortsetter å ha innflytelse på både populærkulturen og politisk kultur. På engelsk finnes begrepet «orwelliansk», som beskriver totalitære eller autoritære praksiser, og dette ordet har gått inn i språket sammen flere av hans neologismer (nyord), som for eksempel kald krig, Store Bror («big brother»), tankepoliti, rom 101, dobbeltenking, og tankeforbrytelse. Tidlig liv Blair ble født i Motihari, Bengal (dagens Bihar), i India. Da det var en del av det britiske imperiet under Raj. Blairs far, Richard Walmesley Blair, arbeidet for opiumdepartementet som offentlige tjenestemann i den britiske indiatjenesten. Hans mor, Ida Mabel Blair (født Limouzin), brakte ham til England da han var et år gammel. Han så ikke faren igjen før i 1907 som besøkte England i tre måneder før han dro igjen. Eric hadde en eldre søster, Marjorie, og en yngre søster Avril. Han kom senere til å beskrive sin familie som nedre middelklasse. Utdanning Fem år gammel ble Eric Blair sendt til en liten anglikansk menighetsførskole i Henley-on-Thames, som hans søster hadde gått på før ham. Han skrev aldri noe om minnene derfra, men han må ha gitt lærerne et godt inntrykk, for to år senere ble han anbefalt til rektoren for en av de beste kostskolene i England på den tiden: St. Cyprian's School, i Eastbourne, Sussex. Eric Blair gikk på St. Cyprians med et stipend som betydde hans foreldre bare trengte å betale halvparten av de vanlige skolepengene. Mange år senere ville han minnes sin tid ved St Cyprians med bitende forakt i essayet «Such, Such Were the Joys». Men under sin tid ved St Cyprians klarte Blair å opptjene stipend til både Wellington i Berkshire og Eton. Etter et år ved Wellington flyttet Blair til Eton, hvor han var en King's Scholar fra 1917 til 1921. Senere i livet skrev han at han hadde vært «relativt lykkelig» ved Eton, som lot sine studenter ha en stor grad av uavhengighet, men også at han sluttet å utføre seriøst arbeide etter at han kom dit. Rapporter om hans akademiske arbeide ved Eton varierer; noen hevder at han var en dårlig student, mens andre hevder det motsatte. Han var åpenbart dårlig likt av noen av sine lærere, som mislikte hva de anså som respektløshet overfor deres autoritet. Under sin tid ved skolen knyttet Blair vennskapsbånd til et antall framtidige britiske intellektuelle som Cyril Connolly, den fremtidige redaktøren for Horizon magazine, hvor mange av Orwells mest berømte essayer siden ble trykket. Innflytelse Orwell var den som innførte begrepet den kalde krigen. Han brukte første gang uttrykket i en artikkel i det sosialistiske tidsskriftet Tribune i oktober 1945. De mest kjente og leste bøkene hans som fortsatt regnes for aktuelle er dystopien 1984 og den litt mere lettleste allegoriske Animal Farm (på norsk: Kamerat Napoleon, Pax forlag). I Animal Farm kan dyrene snakke, og blir enige om å avsette eieren, som ikke fungerte særlig godt, og ordne opp selv. Etter en kaotisk periode får galten Napoleon etterhvert bestemme, med en del villige assistenter. Regimet blir etterhvert strammere, og den gamle eieren blir til slutt vurdert som det minste av tilværelsens onder. Romanen 1984 ble utgitt i 1949, men ble skrevet i 1948. Orwell endret de siste tallene og kom fram til framtidsfabelen 1984. Handlingen er lagt til en verden der alt og alle blir overvåket og styrt via toveis TV, som kontrolleres fra sentrale ministerier, hvor hovedpersonen arbeider i Sannhetsministeriet. Hans jobb er å revidere arkivene slik at historien blir justert til det som er riktig «i dag». Utenrikstjenesten utføres av Fredsministeriet. Det føres alltid krig, eller forbereder en krig, slik at alliansebildet stadig skifter, og sannheten må justeres slik at man «alltid har vært i krig med» - «eller alltid har vært alliert med». Personer som er falt i unåde, fjernes og sies aldri å ha eksistert; de er «upersoner» slettet fra alle registre, og det ville være livsfarlig å gi uttrykk for at man husker dem. Et annet viktig prosjekt er utarbeidelsen av «nytale», et språk som skal gjøre det umulig å tenke avvikende tanker. Kjærlighetsministeriet passer på helse og sosial adferd, inklusive fjerning av avvik. Seksualitet er reservert barneproduksjon, og skal være så gledesløs som mulig; tanken er at befolkningens seksuelle frustrasjon kan omsettes i førerdyrkelse. Orwell innførte og definerte med romanen 1984 flere konsepter og faste uttrykk som er blitt stående i ettertid som milepæler i analysen av totalitære regimer og propaganda og propagandaens vesen generelt. Ett av dem var «nytale», konseptet gikk ut på at i et effektivt propagandasystem ville løgnen være så altoverskyggende at mennesker ville bli tvunget til å akseptere den totale forvrengning av sannhet: krig er fred, fred er krig. Hjernevask gjennomføres av regimet med så effektive midler at boken slutter med å la hovedpersonen se fram til nakkeskuddet i en korridor som vil gjøre slutt på hans etter hvert lange rekke av feiltakelser om seg selv og plassen i tilværelsen. Han oppdager til slutt at han faktisk elsker «Store Bror», den ikoniske lederskikkelsen som representerer det styrende Partiet (skjønt romanen antyder at Store Bror knapt er noe annet enn en fiktiv figur brukt som maske av herskerklassen). Faste uttrykk som har blitt stående: «Alle dyr er like, men noen er likere enn andre», Kamerat Napoleon «Store Bror ser deg», 1984 Referanser Eksterne lenker Verker av George Orwell på Open Library hos Internet Archive Texts at WikiLivres.ca Texts at Gutenberg.net.au «Blair, Eric Arthur (George Orwell) (1903–1950)» hos Oxford Dictionary of National Biography George Orwell hos BBC Engelske forfattere Engelske science fiction-forfattere Britiske journalister Engelskspråklige forfattere Personer fra East Champaran District i Bihar Personer fra distriktet South Oxfordshire Personer fra Eastbourne Skeptikere Ateistiske filosofer


text: 25. november er den 329. dagen i året og den 330. i skuddår. Det er 36 dager igjen av året. Navnedag Katarina, Katrine, Kari Navnedagen er etter Katarina av Alexandria som ble lagt på hjul og steile og halshogd i år 304, en av de fire hovedjomfruer, filosofers og læreres skytshelgen, i Norge feiret som Karimesse. Historie 1870 – Ballongen «La Ville d’Orléans» kom ut av kurs fra beleiringen av Paris og havnet på Lifjell i Telemark. 1905 – Kong Haakon VII trer i land i Norge for første gang som norsk konge, sammen med dronning Maud og kronprins Olav. 1915 – Albert Einstein presenterte deler av den generelle relativitetsteorien. 1936 – Tyskland og Japan signerer Antikominternpakten. Som innebar at de skulle «konsultere» hverandre hvis noen av landene ble angrepet av Sovjetunionen. 1940 – Premiere på den første tegnefilmen med Hakke Hakkespett. 1963 – John F. Kennedy blir begravet på Arlington kirkegård. 1976 – Surinam blir selvstendig. 1992 – Den tsjekkoslovakiske nasjonalforsamlingen bestemmer at landet skal deles opp i Tsjekkia og Slovakia fra og med 1. januar 1993. Fødsler Se flere som er født 25. november i :Kategori:Fødsler 25. november. 1787 – Franz Xaver Gruber, østerriksk komponist (d. 1863) 1816 – Peter Holten, dansk embetsmann (d. 1897) 1826 – Carlo Nocella, italiensk katolsk kardinal (d. 1908) 1829 – Franjo Rački, kroatisk historiker (d. 1894) 1881 – Oskar Braaten, norsk forfatter (d. 1939) 1899 – William Riley Burnett, amerikansk forfatter og filmmann (d. 1982) 1900 – Rudolf Höß, tysk krigsforbryter (d. 1947) 1914 – Joe DiMaggio, amerikansk baseballspiller (d. 1999) 1915 – Augusto Pinochet, chilensk politiker (d. 2006) 1915 – Gösta Frändfors, svensk bryter (d. 1973) 1917 – Luigi Poggi, italiensk kardinal (d. 2010) 1918 – Albert Henrik Mohn norsk journalist og forfatter (d. 1999) 1921 – Stanley Ho, honkongkinesisk entreprenør (d. 2020) 1921 – Ante Marković, jugoslavisk statsminister (d. 2011) 1926 – Poul Anderson, amerikansk forfatter (d. 2001) 1930 – Jan P. Syse, norsk statsminister (d. 1997) 1944 – Maarten 't Hart, nederlandsk forfatter 1947 – Stéphane Courtois, fransk historiker 1947 – Steve Heighway, irsk fotballspiller 1952 – Jørgen Norheim, norsk forfatter 1953 – Gunnar Kvassheim, norsk politiker 1958 – Kjerstin Andersen, norsk håndballspiller 1959 – Charles Kennedy, britisk politiker (d. 2015) 1966 – Tim Armstrong, amerikansk musiker 1966 – Hans Olav Syversen, norsk politiker 1972 – Fabian Bengtsson, svensk forretningsmann 1977 – MacBeth Sibaya, sørafrikansk fotballspiller 1979 – Sandrine Bailly, fransk skiskytter 1980 – Aaron Mokoena, sørafrikansk fotballspiller 1981 – Xabi Alonso, spansk fotballspiller 1985 – Marit Malm Frafjord, norsk håndballspiller 1985 – Marcus Hellner, svensk langrennsløper 1988 – Jay Spearing, engelsk fotballspiller 2003 – Daniel Andersen, norsk youtuber Dødsfall Se flere som døde 25. november i :Kategori:Dødsfall 25. november. 1034 – Kong Malcolm II av Skottland (f. ca. 954) 1474 – Olav Trondsson, erkebiskop i Nidaros 1841 – Francis Legatt Chantrey, engelsk billedhugger (f. 1782) 1885 – Thomas A. Hendricks, USAs 21. visepresident (f. 1819) 1901 – Josef Gabriel Rheinberger, liechtensteinsk komponist (f. 1839) 1903 – Sabino Arana, spansk baskisk politiker og forfatter (f. 1865) 1907 – Ludvig Mylius-Erichsen, dansk forfatter, polarforsker og eventyrer (f. 1872) 1907 – George Sheldon, amerikansk stuper (f. 1874) 1908 – Guangxu-keiseren, kinesisk keiser (f. 1871) 1966 – Hans Reidar Holtermann, norsk offiser, «majoren fra Hegra» (f. 1895) 1974 – U Thant, tidligere generalsekretær i FN (f. 1909) 1992 – Joseph Arthur Ankrah, ghanesisk general og statsoverhode (f. 1915) 1995 – Leif Juster, norsk skuespiller og sanger (f. 1910) 2005 – George Best, nordirsk fotballspiller (f. 1946) 2005 – Richard Burns, britisk verdensmester i rally (f. 1971) 2007 – Agnethe Davidsen, grønlandsk politiker (f. 1947) 2007 – Kevin DuBrow, amerikansk musiker (f. 1955) 2011 – Erling Lægreid, norsk journalist og forfatter (f. 1939) 2011 – Odumegwu Ojukwu, leder for utbryterstaten Biafra (f. 1933) 2016 – Fidel Castro, cubansk diktator (f. 1926) 2017 – Geggen Mauno, norsk musiker (f. 1963) 2020 – Diego Armando Maradona, argentinsk fotballspiller (f. 1960) Merkedager Katolsk kristendom – Minnedag for den salige Niels Stensen, biskop i (Schwerin) død 1686 Internasjonal dag mot kvinnevold Surinam har nasjonaldag Bosnia-Hercegovina har nasjonaldag Referanser Dager i november


text: Mai er årets femte måned etter den julianske og gregorianske kalenderen. Måneden har 31 dager. Måneden er trolig oppkalt etter guden Maius, eller etter gudinnen Maia. Referanser


text: For kvinnenavnet, se Juni (navn) Juni er årets sjette måned etter den julianske og den gregorianske kalenderen. Den har 30 dager. Den er oppkalt etter den romerske gudinnen Juno, gudenes dronning og ekteskapets gudinne. Kilder


text: For kvinnenavnet, se Juli (navn) Juli er årets sjuende måned etter den julianske og gregorianske kalenderen. Den har 31 dager. Måneden er oppkalt etter Julius Cæsar, som reformerte den romerske kalenderen og innførte den julianske kalenderen i år 46 f.Kr. Forut for denne reformen het måneden Quintilis og var årets femte måned. Cæsar gav måneden navn etter seg selv fordi solen var på sitt varmeste på denne tiden av året og fordi han selv ble født i denne måneden. Kilder


text: August er årets åttende måned etter den julianske og den gregorianske kalenderen. Den har 31 dager. Den er oppkalt etter keiser Augustus og er den sjette måned i den opprinnelige romerske kalender. Måneden het sextilis før Augustus’ tid. En vanlig misoppfattelse, som sannsynligvis stammer fra astronomen Sacrobosco, er at Augustus økte antall dager i august til 31 for å tilfredsstille sitt eget selvbilde, fordi han nektet å godta en måned som var kortere enn juli, som hadde fått navn etter Julius Cæsar. Referanser


text: For kvinnenavnet, se September (navn) September er årets niende måned etter den julianske og den gregorianske kalenderen. Den har 30 dager. I den romerske kalenderen var september den syvende måneden og fikk navn etter latin septem, som betyr sju. Slik juli ble oppkalt etter Julius Cæsar og august etter keiser Augustus, oppkalte keiser Caligula i år 37 september måned etter sin far Germanicus, en yngre bror av keiser Tiberius. Referanser Kilder


text: Oktober er årets tiende måned etter den julianske og den gregorianske kalenderen. Den har 31 dager. Årets fire siste måneder har fått navn på samme måte: etter dens plassering i den opprinnelig romerske kalenderen. Latinske octo betyr åtte. På gammelnorsk sædemåned for såing av vinterrug, også kalt slaktemåned. Kilder Eksterne lenker


text: November er årets ellevte måned etter den julianske og den gregorianske kalenderen. Den har 30 dager. Ordet er av latinsk novem som betyr ni; november var romernes niende måned. Gammelt norsk navn på november var «slaktemåned», eller gormåned (gór betød innvoller etter slakt). Kilder


text: Desember er den tolvte og siste måneden i året i den gregorianske og julianske kalenderen. Desember er årets syvende og siste måned som har 31 dager. Månedens navn kommer av det latinske decem som betyr ti. Desember er den tiende måneden i den gamle romerske kalenderen. I den romerske kalenderen var mars den første måneden og desember den siste. Januar og februar ble senere tilføyd. Den julianske kalenderen er en forbedring av den romerske kalenderen. Navnet desember er altså bare en nummerering. I den norske og den danske almanakk kalles desember for kristmåned, i den svenske for julmånad. Høytider i desember I desember feirer man vanligvis jul, hvor tida fram til den 24. er adventstid, 24. selve julaften, 25. og 26. første juledag og andre juledag, samt at tida mellom 24. og 31., nyttårsaften, kalles romjul. På overgangen mellom 31. desember og 1. januar er det veldig vanlig med nyttårsfeiring, hvor raketter har en lang tradisjon i store deler av verden. Kilder


text: Leipzig er en by i delstaten Sachsen øst i Tyskland med over en halv million innbyggere. Byen er kjent for store varemesser, men også som en gammel kultur- og universitetsby. Byen er også et sentrum for tysk forlagsvirksomhet. Geografi Beliggenhet Leipzig ligger midt i det lavlandsområdet som kalles Leipziger Tieflandsbucht, som igjen er en del av det nordtyske lavlandet. Østover og sørover fra Leipzig stiger landet mot mer høytliggende deler av Sachsen. Gjennom Leipzig renner elva Weiße Elster, som innafor byens grenser mottar sideelvene Pleiße og Parthe. I Leipzig deler Elster seg i to løp, som renner sammen igjen ved Halle. Leipzigs høgeste punkt er Monarchenhügel på 159 moh. Natur og miljø På elvesletta langs Elster finnes ennå et sammenhengende lauvskogsbelte, som lokalt kalles Leipziger Auwald. Mye av denne skogen er bevart også i sentrale deler av Leipzig, sjøl om det i løpet av siste halvdel av 1900-tallet har foregått virksomhet som både har redusert utbredelsen og forstyrra den økologiske balansen. Fra 1930-åra begynte en å bryte brunkull i dagbrudd rundt Leipzig, og i løpet av DDR-tida økte utvinningstakten. På den måten ble store områder totalt omskapt, og en del av elveskogen ble også fjerna, samtidig som alle dagbruddene førte til en lavere grunnvannsstand. Det ble også satt i gang store flomforebyggende arbeider, som bygging av demninger og flomverk, slik at elveskogen ikke lenger fungerte som naturlig oversvømmingsområde. På 1950-tallet var de gamle møllekanalene som var blitt anlagt i middelalderen for å gi vann til byens møller så tilgrisa av avrenning fra kullverkene at mange av dem ble lagt i rør eller fylt igjen, og Leipzig mista dermed mye av sitt særpreg som elveby. Nesten alt resterende åpent vann i Leipzig og omegn var biologisk dødt på grunn av giftige utslipp. Siden 1990 har det foregått en etappevis gjenåpning av gjenfylte vannløp. I tillegg til vannforurensninga førte brunkullforbrenninga i kraftverkene, industrien og i hjemmene til en uhørt grad av luftforurensning og sur nedbør som bl.a. tærte på byens eldre bygninger; særlig var byggverk og utsmykning av sandstein utsatt. På 1970- og 80-tallet gjaldt Leipzig for å være en av de verst forurensa storbyene i Europa, og falsk krupp var en utbredt barnesjukdom. Etter Tysklands gjenforening førte en nedlegging av den mest forelda industrien og en modernisering av kraftverkene og boligoppvarminga til en rask bedring av luft- og vannkvaliteten. I dag regnes Leipzig takket være sine elveskoger, sine kolonihager og et stort antall eldre og nyanlagte parker som en av de grønneste byene i Tyskland. Sju prosent av byen er skog, øvrig grønnstruktur utgjør omtrent halvparten av arealet. På 1990-tallet ble brunkullutvinninga stansa, og et stort arbeid med å reparere tidligere dagbrudd tok til. Flere steder er dagbrudd omskapt til kunstige dammer og sjøer, for eksempel ved Cospuden, som er blitt et populært rekreasjonsområde for byens befolkning, markedsført som «Leipziger Neuseenland». Bydeler Leipzig er delt i 10 administrative bydeler («Stadtbezirke»), som igjen er delt i 84 mindre, administrative deler («Ortsteile»). Dagens administrative inndeling stammer fra 1992, og Stadtbezirke og Ortsteile må ikke forveksles med de historiske bydelene («Stadtteile»), som er tidligere sjølstendige kommuner som i historias løp er blitt innlemma i byen. Historie I året 1015 ble en borg oppført der de viktige handelsrutene Via Regia og Via Imperii krysset hverandre, «der lindetrærne står». I ly av denne borgen oppsto en bosetning av kjøpmenn og handverkere, som i 1165 ble gitt byrettigheter av markgreve Otto av Meissen. Byen fikk navnet Libzi etter lindene (sorbisk: lipa, «lind»). Byen vokste raskt takket være sin gunstige beliggenhet, ved handelsveger og nær sølvforekomstene i Erzgebirge, og alt i 1409 fikk den eget universitet, etter Heidelberg det eldste i Tyskland. I 1497 fikk byen rang av riksmessestad. Under reformasjonen var Leipzig i begivenhetenes sentrum; det var på Pleißenburg at Martin Luther i 1519 møtte sin motstander Johannes Eck (Leipzigdisputasen). Reformasjonen ble endelig innført i Leipzig først i 1539. Under den schmalkaldiske krigen og trettiårskrigen var Leipzig flere ganger under beleiring, og endog inntatt og plyndra. Både i 1631, 1632 og 1642 ble store slag utkjempa så å si utenfor Leipzigs porter; det første og siste ved Breitenfeld, det andre ved Lützen. 1600-tallet var til overmål også ei tid da kolera og pest herja i byen. Byen kom imidlertid snart til velstand etter prøvelsene på 1600-tallet, og på 1700-tallet utfolda forlagsvirksomhet, musikkliv, teater og forskning seg. Leipzig fikk gatebelysning alt i 1701, og vant seg ry som «Lille Paris». Sjuårskrigen la på nytt tunge byrder på byens borgere, og byen måtte for ei tid se seg okkupert av Preussen. Under Napoleonskrigene ble et av de mest avgjørende slagene utkjempet nær byen, det som er blitt hetende folkeslaget ved Leipzig. Leipzig kom tidlig med i den tyske industrielle revolusjonen; i 1839 åpna den første tyske jernbanen av noen lengde mellom Dresden og Leipzig, og Leipzig framstod etter hvert som det viktigste trafikknutepunktet i Midt-Tyskland. Som en følge dels av industrialisering, dels av byutvidelser, utvikla Leipzig seg i løpet av andre halvdel av 1800-tallet til en storby, og i 1871 passerte innbyggertallet 100 000. Etter Tysklands samling ble Leipzig i 1888 gjort til sete for Tysklands høyesterett. Særlig fra 1890 gjennomgikk Leipzig en rivende utvikling, og i 1933 nådde byen sitt høyeste innbyggertall noensinne – nær trekvart million. Under andre verdenskrig ødela allierte bomber mye av bysentrum, til byen den 18. april 1945 ble inntatt av amerikanske tropper. Under Jaltakonferansen ble området rundt Leipzig overført til den sovjetiske besettelsessonen. Sjøl om Leipzig var Øst-Tysklands nest største by, og ble gjort til en av tre distriktshovedsteder i Sachsen, førte DDR-tida byen inn i en periode med kontinuerlig tilbakegang i folketall. Befolkninga i Leipzig spilte en avgjørende rolle under de folkelige protestene som skulle ende med DDRs oppløsning. I løpet av 1989 utvikla den såkalte mandagsbønnen i Nikolaikirka seg til større og større mandagsdemonstrasjoner, som på det meste telte 70 000 mennesker. I 1996 ble Leipzigs nye messeområde, som er Europas mest moderne utstillings- og kongressentrum, høytidelig åpna. Leipzig har i dag gjenvunnet sin rolle som viktig messe-, medie- og universitetsby Næringsliv Før krigen lå tyngdepunktet i Leipzigs næringsliv innen grafisk industri, støperier og tekstilindustri – foruten rollen byen hadde som messearrangør. I DDR-perioden skjedde en sterk satsing på brunkullutvinning med tilhørende energiproduksjon og tungindustri. Leipzig ble også et tyngdepunkt i Øst-Tyskland for bygging av anleggsmaskiner og for radio- og fjernsynsteknikk. Etter Tysklands gjenforening brøt nær sagt all industriproduksjon sammen. Bare et fåtall bedrifter overlevde privatisering. I åra etterpå har byen fått en del større nyetableringer, blant annet ved Siemens, Porsche og BMW. Energisektoren er etter en total omstrukturering igjen etablert med selskapet Verbundnetz Gas, som er det største energiselskapet i det østlige Tyskland. Leipzig er fortsatt av betydning innen medieindustrien, for eksempel ligger Tysklands største filmselskap Kinowelt her. Det bør også nevnes at Leipzig regnes som Tysklands fjerde største bank- og finanssentrum – etter Frankfurt am Main, München og Stuttgart. Leipzig forsvarer sin århundrelange rolle som handelsknutepunkt med etableringa av store postordre- og fraktselskap som Amazon og DHL i 2006 og 2008. Samferdsel En liten forhistorie Middelalderbyen Leipzig vokste frem i veikrysset mellom Via Regia and Via Imperii og har siden vært et viktig knutepunkt både for lokal, nasjonale og internasjonal trafikk. Jernbanestrekningen Leipzig–Dresden ble åpnet i 1839. I 1945 havnet byen i sovjetkontrollert område og befant seg i østblokken til sovjetregimets sammenbrudd i 1990. I denne perioden var trafikken til og fra landene utenom østblokken svært beskjeden, men etter Tysklands gjenforening har forbindelsene særlig med Vest-Tyskland tatt seg veldig opp. Kollektivtrafikk Leipzigs kollektivtrafikk er betydelig styrket etter Tysklands gjenforening. Leipziger Verkehrsbetriebe forestår bytrafikken og har ca. 134 mill. passasjerer årlig. Som ellers i den tidligere østblokken står trikken sterkt. Byen har Tysklands nest største sporveisnett, med 13 linjer; hertil kommer 61 ordinære bussruter og 10 nattruter. Byen fikk trolleybusser i 1938. Den arrangerte i 2012 en internasjonal trolleybussmesse selv om den siste trolleybussruten ble nedlagt i 1975. I 2001 gikk en rekke ruteselskaper sammen i Mitteldeutsche Verkehrsverbund (MDV), med et felles rute- og billettsystem for all tog-. buss- og sporveistrafikk innen et område på ca. 8000 km2, med 1,8 mill. innbyggere. I 2013 ble lokaltrafikken med tog styrket da byen fikk en nord–sør-gående tunnel, som betjenes av seks S-banelinjer. I tillegg er de viktigste linjene elektrifisert. MDV og tre andre ruteselskaper har gått sammen i Mitteldeutsches S-Banhnetz. Dette omfatter Leipzig, Halle og resten av omegnen, med bl.a. Hoyerswerda og Zwickau som ytterpunkter. I tillegg betjenes området av regionaltog. Byen har direkte ICE-forbindelser med bl.a. Berlin, Dresden (disse linjene er dimensjonert for 200 km/t) og Nürnberg. Biltrafikk Da Adolf Hitler fikk bygget motorveier (Autobahnen) i 1930-årene, lot han dem gå utenom byene, men med forbindelser til disse. Således ble A 9 og A 14 i 1936 anlagt slik at de møttes i et kryss nordvest for Leipzig. I 2006 ble de to motorveiene også forbundet med A38-motorveien sør for byen. Dermed fikk denne en komplett bilring. Sykkel Som de fleste tyske byer er Leipzig forholdsvis sykkelvenning. Sykkelveinettet er omfattende, i tillegg til at sykling mot kjøreretning er tillatt i mange enveisregulerte sentrumsgater. Flytrafikk Områdets hovedflyplass ligger utenfor Halle. Trafikken fikk en voldsom vekst etter Tysklands gjenforening og økte fra ca. 275 000 passasjerer i 1990 til 2 240 860 i 2013. Innen godstransport er flyplassen Tysklands nest største, med 887 101 tonn i 2013. Den har S-baneforbindelse med bl.a. Leipzig, Halle og Zwickau, og direkte jernbaneforbindelse også med byer som Hannover, Köln og Magdeburg. Kultur Kulinariske spesialiteter Leipzig har flere lokale spesialiteter å by på, for eksempel Leipziger Allerlei, Leipziger Lerche og Gose. Leipziger Allerlei er en grønnsaksrett som serveres med ferskvannskreps, krepsesmør og små hvetebrød. Leipziglerker ble på 1700- og 1800-tallet tilberedt av småfugl og servert som fylte posteier. Etter at fangstforbud for sangfugler ble innført i 1876, utvikla oppfinnsomme bakere en mørdeigskake med marsipanfyll som av utseende kunne minne om originale lerker. Gose er et overgjæra øl som opprinnelig stammer fra Goslar. Severdigheter Det gamle rådhuset Det nye rådhuset Thomaskirken Nikolaikirken Völkerschlachtdenkmal Universitetet Det tyske biblioteket Gohlis-slottet Personligheter Leipzig har mange store sønner og døtre, som for eksempel filosofen Gottfried Wilhelm Leibniz, komponisten Richard Wagner eller politikeren Karl Liebknecht. Tallrike ikke mindre berømte personligheter har tilbrakt deler av livet i Leipzig, som Johann Wolfgang von Goethe, som komponistene Johann Sebastian Bach, Robert Schumann, Edvard Grieg, Gustav Mahler og Felix Mendelssohn Bartholdy, fysikeren Werner Heisenberg og bilfabrikanten August Horch. Tom og Bill Kaulitz fra rockebandet Tokio Hotel kommer også fra Leipzig. Sitater „Mein Leipzig lob' ich mir! Es ist ein klein Paris und bildet seine Leute.“ – Johann Wolfgang von Goethe i Faust I „Ach wie beneide ich immer Leipzig um seine Musik!“ – Clara Schumann „Ich komme nach Leipzig, an den Ort, wo man die ganze Welt im Kleinen sehen kann.“ – Gotthold Ephraim Lessing Referanser Eksterne lenker Leipzig-Lexikon Lipsikon – foto- og kartsamling Historiske foto og bilder fra Leipzig


text: 24. november er den 328. dagen i året og den 329. i skuddår. Det er 37 dager igjen av året. Navnedag Gudrun, Guro Historie 1859 – Charles Darwin ga ut Artenes opprinnelse. 1922 – Forfatteren og IRA-medlemmet Robert Erskine Childers ble henrettet av Den irske fristaten for ulovlig innehav av en revolver. 1944 – 88 amerikanske fly gjennomførte det første bombeangrepet mot Tokyo. 1947 – Robert Schuman blir fransk statsminister. 1963 – Lee Harvey Oswald, mistenkt for mordet på John F. Kennedy ble skutt ned og drept av Jack Ruby; mordet ble vist på direkte fjernsyn. 1969 – Apollo 12 landet trygt i havet etter den andre bemannede måneferden. 2007 – Konsistoriet november 2007 avholdes, der 23 kardinaler kreeres av pave Benedikt XVI. 2017 – Sooronbaj Jeenbekov innsettes som Kirgisistans president. Norsk historie 1942 – Alle jødiske kvinner og barn i Trondheim arresteres etter ordre fra de tyske okkupantene. Fødsler Se flere som er født 24. november i :Kategori:Fødsler 24. november. 1632 – Baruch de Spinoza, filosof (d. 1677) 1655 – Kong Karl XI av Sverige (d. 1697) 1729 – Charles Hector, fransk admiral (d. 1794) 1826 – Carlo Collodi, italiensk forfatter (d. 1890) 1852 – Fredrik Borgen, norsk maler (d. 1907) 1864 – Henri de Toulouse-Lautrec, fransk maler (d. 1901) 1868 – Scott Joplin, musiker (d. 1917) 1897 – «Lucky» Luciano, amerikansk mafioso (d. 1962) 1914 – Agostino Casaroli, italiensk kardinal (d. 1998) 1918 – Torstein Grythe, norsk kordirigent (d. 2009) 1919 – Erling Johansen, norsk arkeolog (d. 2000) 1923 – Johan Vestly, norsk billedkunstner og illustratør (d. 1993) 1926 – Tsung-Dao Lee, kinesisk–amerikansk fysiker og nobelprisvinner (fysikk) 1931 – Per-Aslak Ertresvåg, norsk journalist 1935 – Khalifah Bin Sulman al-Khalifah, bahrainsk statsminister (d. 2020) 1938 – Oscar Robertson, amerikansk basketballspiller 1941 – Pete Best, britisk musiker (The Beatles) 1942 – Earl Krugel, amerikansk terrorist (d. 2005) 1947 – Eva Lundgren, norsk professor i sosiologi 1949 – Pierre Buyoya, burundisk president (d. 2020) 1949 – Erwin Neutzsky-Wulff, dansk forfatter 1968 – Drew Henry, britisk snookerspiller 1970 – Trond Strande, norsk fotballspiller 1972 – Vidar Johnsen, norsk artist 1977 – Lucille Opitz, tysk skøyteløper 1978 – Katherine Heigl, amerikansk skuespiller 1980 – Johnny Spillane, amerikansk kombinertløper 1986 – Alexander Mathisen, norsk fotballspiller 1986 – Pedro León, spansk fotballspiller Dødsfall Se flere som døde 24. november i :Kategori:Dødsfall 24. november. 62 – Aulus Persius Flaccus, romersk poet og satiriker (f. 34) 1879 – Knud Baade, norsk kunstmaler (f. 1808) 1895 – Jules Barthélemy-Saint-Hilaire, fransk filosof, journalist og politiker (f. 1805) 1897 – Antonius von Thoma, tysk katolsk biskop (f. 1829) 1899 – Aage Hagerup, norsk politiker (f. 1817) 1903 – Johann Baptist von Anzer, tysk misjonær og biskop (f. 1851) 1929 – Georges Clemenceau, fransk statsminister (f. 1841) 1943 – Doris Miller, amerikansk krigshelt (f. 1919) 1956 – Guido Cantelli, italiensk dirigent (f. 1920) 1963 – Lee Harvey Oswald, mistenkt for mordet på John F. Kennedy (f. 1939) 1987 – Robert Esdaile, norsk–canadisk arkitekt (f. 1918) 1991 – Freddie Mercury, musiker (Queen). (aids) (f. 1946) 1991 – Eric Carr, amerikansk musiker (f. 1950) 2002 – John Rawls, amerikansk filosof (f. 1921) 2002 – Odd Lien, norsk politiker (f. 1915) 2004 – Mette Janson, norsk journalist (f. 1934) 2004 – Arthur Hailey, britisk–canadisk forfatter (f. 1920) 2008 – Rolf Ketil Bjørn, norsk politiker (f. 1938) 2008 – Jón Sveinbjørn Jónsson, islandsk-norsk forfatter og oversetter (f. 1955) 2010 – Peter Christopherson, britisk musiker (f. 1955) 2010 – Huang Hua, kinesisk utenriksminister (f. 1913) 2011 – Gunnar Stensland, norsk fotballspiller (f. 1922) 2014 – Otto Annkjell Hageberg, norsk professor i litteratur (f. 1936) Helligdager Katolsk kristendom – Minnedag for de hellige 117 martyrer fra Vietnam som ble drept i 1862 Nasjonaldag for Zaire (Kongo) Dager i november