text: Hareid er en kommune på øya Hareidlandet i Møre og Romsdal. Kommunen ble dannet i 1917 da den ble utskilt fra Ulstein kommune. Inntil 1958 omfattet kommunen også en liten del av Sula. Geografi Hareid grenser i vest til Ulstein. Ellers er den omgitt av øykommunene Giske og Sula i nord og øst, og over Vartdalsfjorden av Ørsta. Det høyeste fjellet i Hareid er Kongsvollen (683 moh.). Det er grensefjell mellom Hareid og Ulstein. Det nest høyeste er Melshornet (668 moh.). Den største innsjøen er Snipsøyrvatnet (3,19 km2). Befolkning Tettstedet Hareid, som også inkluderer Bigset, har innbyggere per 1. januar . De to andre tettstedene i kommunen er Hjørungavåg ( innb.) og Brandal ( innb.). I Hareid er 19,89 % av befolkningen (2023) innvandrere eller barn av innvandrere. De største gruppene med hensyn til landbakgrunn er Polen og Sri Lanka Samferdsel Hareid er et kommunikasjonsknutepunkt. Det går hurtigbåt mellom Hareid og Ålesund via Valderøya. Fra Valderøy går det buss til Ålesund lufthavn, Vigra. Fra Hareid går det også ferje til Sulesund i Sula. I 2014 vedtok regjeringen at framtidige E39 skal gå over Hareid og videre i bro over Sulafjorden. Strekningen er ikke konkret omtalt i Nasjonal transportplan 2018–2027. Hareid er knyttet til fastlandet via Eiksundsambandet, som går fra Ulstein og til Ørsta/Volda. Fra Hareid er det bussforbindelser til blant annet Ulsteinvik, Fosnavåg, Ørsta, Volda, Måløy, Bergen og Oslo. Næringsliv Viktige industribedrifter er Hareid Group og Jets AS. Hareid har mange som pendler ut av kommunen til jobb. De fleste til Ulstein (620 i 2022), ifølge Fylkesstatistikken for Møre og Romsdal. Skoler Det er fire barneskoler i kommunen: Hareid, Hjørungavåg, Bigset og Brandal. Brandal er en privat drevet friskole. Det er en ungdomsskole: Hareid ungdomsskule. Det er ingen videregående skole i kommunen, men Ulstein vidaregåande skule ligger bare 1,5 km fra kommunegrensen. Idrett Hareid har markert seg i friidrett, og på løpsdistanser spesielt. De mest kjent utøverne har vært Audun Garshol og Trine Pilskog. Begge OL-deltakere, i henholdsvis 1972 og 2004. Ellers har Hareid hatt noen enkeltutøvere i fotball som har markert seg. Den klart mest kjente er Åge Hareide, som har 50 A-landskamper for Norge og som også har hatt en internasjonal karriere som spiller og trener. På Hovden i Hareid er det en 9-hulls golfbane. Kultur Hjørungavågspelet er et av de største kulturelle begivenhetene i Hareid. Det er et skuespill som blir arrangert ved nasjonalmonumentet på Overåsanden i Hareid. Dette for å markere 1000-års minnet for slaget ved Hjørungavåg, som mange hevder foregikk her. Hareidstemna er et stevne som varer i ti dager i oktober. Hareidstemna har blitt arrangert hvert år siden 1962. Konserter, ungdomskvelder og utstillinger er blant det som er å finne på Hareidstemna. Ishavsmusset Aarvak ble opprettet i 1981 og har som mål å ta vare på selfangsttradisjonene på Vestlandet. Selve museet består av den verna ishavsskuta Aarvak, som er den eldste av sitt slag. Museet har over 1500 registrerte gjenstander. Religion og livssyn I Hareid er 74,5 prosent av befolkningen medlemmer i Den norske kirke (2021). Hareid sogn er en del av Søre Sunnmøre prosti. Hareid kirke ble oppført i 1877. Politikk Se også utfyllende artikkel: Kommunestyrevalg i Hareid. Kommunestyrevalget 2023 Regionalt samarbeid På Søre Sunnmøre er det relativt små avstander og det er en del samarbeid over kommunegrensene. Hareid samarbeider med Ulstein, Volda og Ørsta når det gjelder barnevern og PPT. NAV-kontoret for Hareid, Sande og Ulstein er på Hareid. Distriktstannklinikken for Hareid og Ulstein er på Hareid. Når det gjelder renovasjon er det et samarbeid mellom Hareid, Herøy, Sande og Ulstein via Søre Sunnmøre Reinhaldsverk. Kjente hareidsdøler Jens Landmark (1811-1880), stortingsrepresentant, ordfører, direktør ved Kongsberg Våpenfabrikk Severin L. Brandal (1847-1934), fiskeskipper, ishavsskipper, vandrelærar og selfangstpioner. Peter S. Brandal (1870–1933), selfangstpionér, grunnlegger av Kings Bay Kul Co. A/S på Svalbard Einar Hareide (1899–1983), fiskebåtreder, stortingsrepresentant, partiformann i Kristelig Folkeparti Johs. Overå (1899-1989), første direktør i Norges Råfisklag Arne Grimstad (1923-2019) forfatter og skolemann Ivar Grimstad (1922–2006), journalist, lærer og forfatter Johan H. Grimstad (1924–2006), gårdbruker, komponist og kordirigent Solbjørg Pilskog (1930–2016), sykepleier og misjonær Hans Gisle Holstad (1945–) ordfører, fotballtrener og fotballspiller Lilli Bendriss (1946-), TV-personlighet og spiritistisk medium Ingolf Håkon Teigene (1949–2007), journalist, programleder (NRK) Åge Hareide (1953–), tidl. landslagstrener for Norges herrelandslag i fotball Fredrik Aursnes (1995-), fotballspiller Gunn Berit Gjerde (1954–), ordfører (V) i Hareid 1999-2007 Oskar Grimstad (1954–), stortingsrepresentant (FrP) 2009-2017 Einar Johan Hareide (1959 -), designer, spesielt kjent som bildesigner Øystein Orten (1962–), forfatter Edvard Moser (1962-), professor ved NTNU, nobelprisvinner (hjerneforskning) Ole Rolfsrud (1976-), journalist, programleder, sportsreporter (NRK) Referanser Eksterne lenker Fergesteder i Møre og Romsdal


source: wikipedia

text: Hjørungavåg er ei bygd med 932 innbyggere (2018) i Hareid kommune på Sunnmøre. Til bygda regnes da grunnkretsene Liavågen (630 innb.), Hjørungnes-Åsen-Overå (160 innb.) og Øvrelid-Alme (142 innb.). Tettstedet Hjørungavåg har 733 innbyggere (2018). På historisk grunn Ifølge Snorre slo leidangshæren til Håkon Jarl jomsvikingene og en dansk invasjonshær i et sted kalt Hjörungavágr i år 986. Mange har ment at det historiske Hjörungavágr var i Liavåg. I tråd med teorien skiftet bygda navn til Hjørungavåg. Et viktig bidrag til navneskiftet var at poståpneriet i Liavåg fikk navnet Hjørungavåg i 1897. Navneskiftet har medført at bygda er blitt tett koblet til slaget i Hjörungavágr, selv om det er mange meninger om hvor slaget egentig sto. Håkon jarl og sønnen Eiriks seier over den danske invasjonshæren, støttet av de beryktede jomsvikingene var et viktig skritt mot en reell rikssamling av Norge. Kommunen tok derfor initiativet til en storstilt tusenårsfest i 1986. Flere minnesmerker ble reist i Hjørungavåg, blant annet «Jarlebautaen» på Leira innerst i Liavågen og ikke minst Nasjonalmonumentet ved Overåsanden. Bygda er fra før svært rik på ulike gravfunn fra eldre tid. Hjørungavåg-spelet Sogespelet «Maktkamp ved Hjørungavåg» ble framført første gang i 1986 ved nasjonalmonumentet på Overåsanden i Hareid kommune for å markere 1000 års minnet for slaget ved Hjørungavåg. Handlingen i spelet er lagt til tiden før og under slaget mellom Håkon jarls hær og danehæren. Henning Sommerro har komponert musikken til spelet. Wibeke Knagenhjelm skrev manuskriptet som innbyr publikum til å ta del i maktkampen. Eksterne lenker Vikinglandet Bosetninger i Hareid Norske friluftsskuespill Tettsteder i Møre og Romsdal


text: Horst Bulau (født 14. august 1962 i Ottawa) er en tidligere, canadisk skihopper. Bulau dominerte internasjonal hoppsport tidlig på 1980-tallet med flere verdenscupseire. Karrieren fikk en knekk da han falt meget stygt under VM i skiflyging i Harrachov i 1983. Bulau ble aldri den samme hopperen etter dette, selv om hans aktive karriere ikke tok slutt før etter OL i Albertville i 1992. Bulau ble juniorverdensmester i 1979. Som senior gjorde han det også bra, og han knivet blant annet med Matti Nykänen om å være den beste og mest stabile hopperen. Til sammen tok han 13 verdenscupseire mellom 1981 og 1983. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer tre i sesongene 1980/81 og 1981/82, og nummer to i 1982/83. Etter det stygge fallet og skaden i 1983 klarte han aldri å komme tilbake helt i verdenstoppen. Men han regnes likevel som Canadas beste skihopper gjennom tidene. Bulau omtales ofte som en «krafthopper». Plasseringer i verdenscup og mesterskap Junior-VM 1979 (normalbakke): Vinner Verdenscupen sammenlagt: Nr. 38 i 79/80, nr. 3 i 80/81, nr. 3 i 81/82, nr. 2 i 82/83, nr. 8 i 83/84, nr. 19 i 84/85, nr. 12 i 85/86, nr. 47 i 86/87, nr. 30 i 87/88 og nr. 31 i 90/91. OL 1980: Nr. 29 (stor bakke), nr. 41 (normalbakke) VM i skiflyging 1981: Nr. 5 Ski-VM 1982: Nr. 5 (lag), nr. 6 (normalbakke), nr. 10 (stor bakke) OL 1984: Nr. 10 (stor bakke), nr. 38 (normalbakke) OL 1988: Nr. 44 (normalbakke), nr. 7 (stor bakke), nr. 9 (lag) Ski-VM 1991: Nr. 18 (stor bakke), nr. 13 (normalbakke) OL 1992: Nr. 42 (normalbakke), nr. 52 (stor bakke), nr. 14 (lag) Hors Bulau bor i Newmarket, Ontario, der han jobber som bilselger. Sammen med kona Kerry har han 3 barn. Referanser Eksterne lenker Canadiske skihoppere Juniorverdensmestere i skihopping Deltakere for Canada under Vinter-OL 1980 Skihoppere under Vinter-OL 1980 Deltakere for Canada under Vinter-OL 1984 Skihoppere under Vinter-OL 1984 Deltakere for Canada under Vinter-OL 1988 Skihoppere under Vinter-OL 1988 Deltakere for Canada under Vinter-OL 1992 Skihoppere under Vinter-OL 1992 Personer fra Ottawa


text: Horst Tappert (født 26. mai 1923 i Elberfeld, i dag en bydel i Wuppertal, død 13. desember 2008 i Planegg i nærheten av München) var en tysk skuespiller mest kjent fra rollen som Derrick i krimserien med samme navn. Liv og virke Bakgrunn Tappert var sønn av en embedsmann. Etter folkeskolen gikk han fra 1937 til 1940 i lære som industriøkonom. I 1940 ble han innkalt til militærtjeneste som luftvernsoldat og ble i 1943 overført til 3. SS-Panzergrenadier-Division «Totenkopf» som panzergrenader/antitanksoldat, der han senere avanserte til løytnant. Han ble alvorlig såret på østfronten og tilbrakte lang tid på flere feltsykehus og senere på sykehus i Tyskland, noe som var grunnen til at han også overlevde krigen. Skuespillerkarriere Tappert begynte etter annen verdenskrig i teateret, gikk over til hørespill, kino- og fjernsynsfilmer og fikk etterhvert sin egen serie med detektivserien Derrick. Han spilte der sjefinspektør Stephan Derrick ved kriminalpolitiet i München, som sammen med sin assistent Harry Klein løste kompliserte kriminalsaker. Han ble regnet som en stor norgesvenn og likte å feriere i Norge. Tappert og kona Ursula hadde hytte i Hamarøy kommune i Nordland fra 1990 til 2008, da de pga. sin alder og sviktende helse solgte den. Konen Ursula Pistor er også skuespiller, utdannet fra den samme skuespillerskolen i Berlin som Ellinor Hamsun, datteren til Knut Hamsun. I 2002 fikk Tappert den norsk-tyske Willy Brandt-prisen. Prisutdelingen ble foretatt i Bergen av ministerpresident Harald Ringstorff (Mecklenburg-Vorpommern) og den norske finansminister Ansgar Gabrielsen. (Wenche Myhre mottok også denne prisen ved samme anledning.) Posthum offentliggjøring av medlemskap i Waffen-SS Våren 2013 kom det fram opplysninger om at Horst Tappert under andre verdenskrig hadde tjenestegjort på østfronten i en Waffen-SS-enhet. Dette førte til at fjernsynskanalen ZDF, som produserte de i alt 281 episodene av serien i årene 1974 til 1998, innstilte reprisesendingene av Derrick. Også i Nederland ble sendingene innstilt. Det som per mai 2013 syntes å stå fast, var at Tappert allerede i 1940, som 17-åring, ble innkalt som vernepliktig soldat i hæren. Han tjenestegjorde senere som luftvernsoldat og ble utdannet til dette i Arolsen og siden - sannsynligvis en av de første månedene av 1943 - sendt som menig luftvernsoldat til 3. SS-Panzergrenadier-Division «Totenkopf», som kjempet på østfronten. Der ble han såret eller skadet i mars 1943, nærmere bestemt ved Kharkov. Han ble behandlet ved tre lasaretter, det siste i Wien. Historikeren Jan Erik Schulte, med SS-historie som spesialfelt, har fremholdt at omstendighetene rundt Tapperts medlemskap i SS og hvorvidt han kan ha vært presset eller tvunget inn i våpengrenen ikke fremgår av kildene. Sceneroller (utvalg) Edward Albee: Die Ballade vom traurigen Café (rolle som Erzähler (forteller)) Hermann Bahr: Das Konzert (rolle som Dr. Jura) Honoré de Balzac: Das Finanzgenie Samuel Beckett: Warten auf Godot (rolle som Wladimir) Bridget Boland: Das Verhör Georg Büchner: Leonce und Lena (rolle som König (konge)) Francis Durbridge: Ein lückenloses Alibi Friedrich Dürrenmatt: Die Physiker (rolle som Einstein) Johann Wolfgang von Goethe: Faust Curt Goetz: Ingeborg (rolle som Ottokar) Graham Greene: Die Kraft und die Herrlichkeit (rolle som Schnapspriester) Gerhart Hauptmann: Die Ratten (rolle som Bruno Mechelke) Ben Jonson: Volpone Georg Kaiser: Kolportage, (rolle som Graf James Stjernehö) Heinar Kipphardt: In der Sache J. Robert Oppenheimer (rolle som Rob) Arthur Miller: Der Tod des Handlungsreisenden Molière: Der eingebildete Kranke (rolle som Argan) John Patrick Das kleine Teehaus Das heiße Herz Reginald Rose/Horst Budjuhn: Die zwölf Geschworenen Armand Salacrou: Die große Liebe William Shakespeare Was ihr wollt (rolle som Junker Bleichenwang) Romeo und Julia George Bernard Shaw: Die heilige Johanna (rolle som Dauphin) Friedrich Schiller: Kabale und Liebe (rolle som Wurm) Carl Sternheim: Die Hose Filmografi 1958 Die Trapp-Familie in Amerika 1958 Helden, med O. W. Fischer, Liselotte Pulver, Ellen Schwiers 1958 Wir Wunderkinder, med Hansjörg Felmy, Robert Graf, Johanna von Koczian 1959 Der Engel, der seine Harfe versetzte, med Nana Osten, Henry Vahl, Ullrich Haupt 1959 Jacqueline, med Johanna von Koczian, Walther Reyer, Götz George, Hans Söhnker 1959 Das schöne Abenteuer, med Liselotte Pulver, Robert Graf, Bruni Löbel 1959 Ruf ohne Echo (TV-Film) 1961 Zu viele Köche 1961 Küß mich Kätchen, med Peter Carsten, Harald Leipnitz, Christiane Maybach 1961 Ein schöner Tag (TV-Film), Joachim Teege, Hugo Lindinger, Trude Hesterberg 1962 Das Halstuch (TV-Film), med Heinz Drache, Albert Lieven, Erica Beer, Eckart Dux 1962 Er kann's nicht lassen, med Heinz Rühmann, Rudolf Forster, Grit Böttcher, Lina Carstens 1963 Das tödliche Patent (TV-Film), med Wolfgang Preiss, Gisela Trowe, Siegfried Lowitz 1963 Zwei Whiskey und ein Sofa, med Maria Schell, Karl Michael Vogler, Robert Graf 1964 Sechs Personen suchen einen Autor (TV-Film), med Helmut Förnbacher, Robert Freitag 1964 Der Aussichtsturm (TV-Film), med Claudia Sorbas, Konrad Georg, Monika John 1964 Leonce und Lena (TV-Film), med Dieter Kirchlechner, Gertrud Kückelmann 1965 Eine reine Haut (TV-Film), med Herbert Fleischmann 1966 Das ganz große Ding (TV-Film), med Carl-Heinz Schroth, Brigitte Grothum 1966 Ein Tag in Paris (TV-Film), med Paula Denk, Ingeborg Solbrig, Peter Fröhlich 1966 Der Kinderdieb (TV-Film), med Isolde Bräuner, Lucie Mannheim, Walter Jokisch 1966 Der Mann aus Melbourne (TV-Film), med Herbert Stass, Alf Marholm, Roma Bahn 1966 Der Schwarze Freitag (TV-Film), med Curd Jürgens, Dieter Borsche 1966 Jerry Cotton: Die Rechnung eiskalt serviert, med George Nader, Heinz Weiss 1966 Die Gentlemen bitten zur Kasse (TV-Dreiteiler), med Hans Cossy, Günther Neutze 1967 Liebe für Liebe (TV-Film), med Wolfgang Büttner, Helmut Griem, Klaus Löwitsch 1968 Der Hund von Blackwood Castle, med Heinz Drache, Karin Baal, Hans Söhnker 1968 Heißer Sand auf Sylt, med Charlotte Kerr, Renate von Holt, Axel Burg 1968 Der Gorilla von Soho, med Uschi Glas, Uwe Friedrichsen, Hubert von Meyerinck 1968 Kriminalmuseum – Die Reifenspur (TV-Film) 1969 Der Mann mit dem Glasauge, med Karin Hübner, Fritz Wepper, Hubert von Meyerinck 1969 Sieben Tage Frist, med Joachim Fuchsberger, Konrad Georg, Karin Hübner, Petra Schürmann 1970 Sie tötete in Ekstase, med Soledad Miranda, Fred Williams 1970 Inspektor Perrak greift ein, med Erika Pluhar, Judy Winter, Werner Peters 1970 Und Jimmy ging zum Regenbogen, med Alain Noury, Konrad Georg, Horst Frank 1971 Bleib sauber, Liebling, med Reinhold Brandes, Helmut Brasch, Hans-Werner Bussinger 1971 Rosy und der Herr aus Bonn 1971 Der Teufel kam aus Akasava, mit Fred Williams, Soledad Miranda, Siegfried Schürenberg 1971 Der Kapitän, med Heinz Rühmann, Johanna Matz, Ernst Stankovski, Horst Janson 1972 Der Todesrächer von Soho, med Wolfgang Kieling, Barbara Rütting 1972 Hoopers letzte Jagd (TV-Film), med Max Mairich, Liselotte Pulver, Florian Halm 1973 Eine Frau bleibt eine Frau (TV-Film), med Lilli Palmer 1973-1998 Derrick (TV-Krimiserie) 1974 Auch ich war nur ein mittelmäßiger Schüler, med Jutta Speidel, Georg Thomalla, Rudolf Platte 1984 Cinématon 2000 Der Kardinal – Der Preis der Liebe (TV-Film), med Christine Reinhart, Enzo De Caro 2001 In 80 Jahren um die Welt (TV-Film) 2003 Herz ohne Krone (TV-Film), med Eleonora Brigliadori, Franco Nero, Jacques Breuer 2004 Derrick – Die Pflicht ruft (Derrick som tegnefilm med originalstemmer av Tappert og Wepper) Selvbiografi Derrick und ich – Meine zwei Leben. München: Heyne 1998. ISBN 3-453-15000-7 Litteratur Katrin Hampel: Das Derrick-Buch. Alles über die erfolgreichste deutsche Krimiserie. Henschel, Berlin 1998, ISBN 3-89487-313-2. Wolfgang Bittner & Mark vom Hofe: «Für den Beruf sind Sie nicht schön genug». Horst Tappert. i: Ich bin ein öffentlicher Mensch geworden. Persönlichkeiten aus Film und Fernsehen. Horlemann Verlag, Bad Honnef 2009, ISBN 978-3-89502-277-7. Referanser Eksterne lenker Personer fra Wuppertal Tyske skuespillere Mottakere av Willy Brandt-prisen Tyskere fra andre verdenskrig Personer tilknyttet det tredje rike SS-personell Waffen-SS-personell


text: Hockeysveis (på engelsk kalt mullet) er en frisyre med langt hår i nakken, og kortere på toppen. Frisyren er umiskjennelig, men vanskelig å definere, og kan ha lokale eller nasjonale særtrekk. Forholdet mellom hårlengde bak og hårlengden oppå skal helst være 3 til 1. Denne frisyren har vært meget populær i Tsjekkia; den tsjekkiske ishockeyspilleren Jaromír Jágr hadde en oppsiktsvekkende sveis gjennom det meste av 1990-årene. I Europamesterskapet i fotball i 1996 hadde samtlige tsjekkiske stjerner en slik sveis, hvorav Martin Frýdek hadde den mest oppsiktsvekkende, selv om Karel Poborský og Patrik Berger også var godt representert. Frisyren stammer fra romersk tid, men ble populær i 1970-årene og i 1980-årene. Den tyske varianten ligger nær heavy metal-fenomenet puddelsveis. André Agassi, Richard Dean Anderson, David Bowie, David Hasselhoff, Jean-Claude Van Damme og Chuck Norris, blant andre, er kjent for å ha hatt hockeysveis. Referanser Eksterne lenker Hårfrisyrer


text: Halvor Asphol (født 15. juni 1961) er en tidligere norsk skihopper som representerte Kleive Idrettslag. Prestasjoner Personlig rekord på 175 meter, tangering av daværende norsk rekord. Han tok andreplass bak østerrikske Hubert Neuperi hoppukerennet i storbakken i Bischofshofen 6. januar 1982. Referanser Eksterne lenker Norske skihoppere Fødsler i 1961


text: Hroar Stjernen (født 11. februar 1961 i Beitstad i Nord-Trøndelag) er en norsk idrettsleder og tidligere skihopper. Han konkurrerte som skihopper 1984–1989 for Sprova og Trønderhopp. Han vant bronse i NM i 1987 i Odnesbakken, og fikk sin individuelle verdenscupseier i Bischofshofen i 1985. Stjernen ble i 1998 landslagssjef for de norske hopperne, men ble kritisert for dårlige resultater, og måtte forlate stillingen i januar 2002, uten at det hjalp på resultatene til de norske hopperne i OL i Salt Lake City. Han er utdannet allmennlærer fra Levanger lærerhøgskole, og har vært forsikringsselger i Forenede Forsikring, bedriftsrådgiver i Total Consult, markedsdirektør i Trønder-Avisa i Steinkjer 2005–2012, sportssjef i Trønderhopp 2011–2012 og daglig leder i Rosenborg Ballklub 2012–2013. Hroar Stjernen er far til skihopper Andreas Stjernen. Verdenscupseire Referanser Eksterne lenker Norske skihoppere Norske forretningsrådgivere Norske assurandører Personer fra Steinkjer kommune


text: Se også Hans Ernst Kinck (1820–1904) Hans Ernst Kinck (utt. «kjink»; født 11. oktober 1865 i Øksfjord i Finnmark, død 13. oktober 1926 i Oslo) var en norsk forfatter og filolog. Familie Hans E. Kinck var sønn av distriktslege Otto Theodor Kinck (1832–1903) og Hanna Guliante Johannessen (1840–1923). Han var nevø av filologen Hans Ernst Kinck. Kinck giftet seg med cand.real. Minda Ramm (1859–1924) i 1893. Hun virket selv som litteraturkritiker og oversetter, og ga ut fire skjønnlitterære verk, bl. a. Lommen (1898) og Fotfæstet (1918). Sammen fikk de døtrene Eli og Jeanette. Datteren Eli giftet seg i 1937 med filologen og litteraturkritikeren Hallvard Lie. Barndom og oppvekst Han ble født i Øksfjord i Finnmark der faren, Otto Theodor Kinck, var distriktslege. Faren hadde selv sterke kunstneriske interesser og har etterlatt seg en rekke malerier, også portretter av kone og barn. Moren, Hanna Guliante Kinck, født Johannessen, hadde slekt fra Valdres. Hun var driftig og praktisk og holdt sine barn «i humør og til arbeid med den samme trygge og påpasselige energi hvormed hun drev ugresset vekk fra sin hage»(Gierløff 1923). Litt før Hans E. Kincks fylte to år, flyttet doktorfamilien til gården Skillingstad i Ytre Namdalen. Da han var seks år, flyttet de til gården Frøysnes i Bygland i Setesdal. Gutten lærte seg hurtig dialekten, og identifiserte seg med bøndene. «Hans var som bekken om våren. Han levde dalens og dølenes liv, og om noen måneder talte han dølemålet så uavkortet at foreldrene ikke sjelden måtte bruke tolk og fingersproget for å komme til forståelse med ham.» (Gierløff 1923, 13)I Setesdal levde han seg inn i en verden av sagn og folketro, og svingte med i folkelivet i fest og hverdag. Da Hans E. Kinck var ti år gammel, flyttet familien til Tangerås i Strandebarm i Hardanger. Dette innebar en stor miljøendring. Kinck opplevde at Setesdal var full av mystikk og middelalder, mens Hardanger var mer rasjonalistisk.«For Hans var denne flytning som å ramle ut av en drøm; han har selv sagt at det var som å bli vekket av en hårdhendt lusing. Fra det middelaldrelige folkelivet i den bortgjemte og balladeagtige Setesdal til det friske, sjøsalte Hardanger med dets tungerappe og gløgge mennesker.» (Gierløff 1923, 26) Med sitt skarpe språkøre tok han også her til seg dialekten og kom nær inn på folket. Fra tidlig barndom av hadde Hans E. Kinck en usedvanlig evne til å ta inn over seg andre menneskers sinnsliv, og han begynte tidlig å skrive seg ut av alt det som trengte seg inn på ham. Men han hadde ingen planer om å bli dikter. Snarere lå det an til at han skulle bli lege som sin far.«Distriktslægen tittet gjerne på det han hadde skriblet, smilte og oppmuntret ham til det. «Slikt er en god selvkur mot en uutholdelig følsomhet!» sa han.» (Gierløff 1923, 49).Senere ble han også kjent med Kristiania og de brede østlandsbygdene. Og ferden gikk rett som det var ut til de store kulturland i Europa. Utdannelse Hans E. Kinck tok examen artium i 1884 og studerte deretter dels i Tyskland og dels i Norge. Han vurderte å studere medisin, men satset så på filologistudier. Han ble cand.philol. i 1890 med fagene latin, gresk, norrønt, norsk og tysk. Som særpensum la han opp Goethe og Wergeland. Han fullførte sin embetseksamen med laud, og skrev i 1892 en avhandling om forholdet mellom Edda-diktningen og ballader som skulle få stor betydning for ham som dikter. Avhandlingen ble først trykt i 1932 i tidsskriftet Edda, der den fyller 150 store sider. Avhandlingen inneholder flere nøkler til forståelse av hans diktning, men danner især bakgrunn for essaysamlingen Storhedstid og den enestående kulturpsykologiske novellen Mot ballade som utkom etter hans død i 1926. Etter embetseksamen arbeidet han litt som lærer og bibliotekar, men det var skrive han egentlig ville. Forfatterskap Kinck hadde evner i flere retninger, og kunne nok blitt både lege og vitenskapsmann, men valgte forfatterskapet. Han satt inne med et rikt stoff. Med seg fra barndom og oppvekst hadde han et sjeldent kjennskap til ulike sider ved norsk natur og norsk folkeliv, og etterhvert satte han seg grundig inn i europeisk kultur og historie, spesielt den italienske. Alt dette preger verkene hans. Hans forfatterskap er imponerende i omfang, spennvidde og kvalitet. Som dikter og essayist hentet han sine emner dels fra norsk virkelighet, dels fra italiensk middelalder, renessanse og tidlig barokk. Han nådde høyt både som romanforfatter (bl.a. trilogien Sneskavlen brast), dramatiker (eksempelvis Driftekaren) og essayist (f.eks. Storhedstid, Mange slags kunst). Men aller høyest rager han i ettertiden som novellist (f.eks. samlingene Flaggermusvinger, Trækfugle, og den kulturpsykologiske novellen Mot ballade). Tage Aurell karakteriserte ham som Nordens ypperste novellist. De fleste av hans dramaer har italienske emner, og flere av novellene handler om nordboens møte med Syden, slik som i den nærmest klassiske novellen Chrysantemum og kunstnernovellen Renessance, begge fra samlingen Trækfugle (1899). Gjennombruddsverket var samlingen Flaggermusvinger (1895), som Per Thomas Andersen karakteriserer som «et ras av en bok», og som et eksempel på tidlig litterær ekspresjonisme. Han må til malerkunsten for å finne sammenlikningsgrunnlag: «Enhver sammenlikning med tidligere og samtidig norsk diktning halter. Vi må til våre fremste malere for å finne paralleller. Hos det unge, uferdige geniet Halvdan Egedius, hos Nicolai Astrup og mesteren Edvard Munch var det i 1890-årene i ferd med å bryte fram en ny uttrykksheftighet som fikk gjenstander og figurer til å dirre og nekte å stå stille, som fikk farger til å flytte seg mot nye glødepunkter, og linjer til å krølle seg i helt nye krumninger, ja, som fikk realismen til å bøye av for trykket i det heftige eller pressede sinn. Selve den ytre virkelighet tok farge og lot seg forme av det nye trykket. Siden alt i kunst- og litteraturhistorien «skal» ha et navn som ender på -isme, kaller vi dette ekspresjonisme.» (Andersen 2001, 305)Kinck skrev bl.a. om innestengte krefter og hudløse sinn. Personene i hans diktning lider ofte under knugende ensomhet og et dypt behov for fellesskap med andre mennesker. (Jf. Keisarinnepæretreet). Flere av novellene er hylende morsomme, men ofte er det slik at latteren brått blir sittende fast i halsen på leseren. Det er tilfellet med den kjente novellen Den nye Kapellanen. Flere sentrale personer hos Kinck gjennomlever på ulike måter det som har vært kalt for «medlidenhetens krise» (jf. Dina Leas bok fra 1941). Kincks evne til å skildre barnesinn er berømt (jf. Den lille hvide Dame). Vitalitet og eros er sentrale motiv, og blant hans noveller om kvinnesinn, står Hvidsymre i Utslåtten, Chrysantemum og Vårvinden går i det grønne i en særstilling i Kincks diktning og i norsk litteratur. Det som Inge Krokann kalte «Det store hamskiftet» i bondekulturen kan sies å være tema i Sneskavlen brast. Erik Rudeng skriver om Kinck i sin biografi om forleggeren Mads Wiel Nygaard: «(Kinck) var den lærdeste av landets skjønnlitterære forfattere og på flere måter den som samlet i seg de fleste av tiden brennende spørsmål. Hans omfattende forfatterskap artet seg nesten som en total gjennomgåelse av kulturhistorie, samfunnsendring og politikk: møtene mellom Syden og Norden, forholdet mellom middelalder og renessanse, romantikk og klassisisme, bønder og embedsmenn, by og bygd. Han behandlet industrialisering og utvandring, jobbetidens spekulasjon, klassekampen og tidens fremste politiske nyskapning: den italienske fascismen.»Hans E. Kinck har hatt den vanskjebne å bli regnet som vanskelig, eller som en dikter for de få. Det er med Kinck som med mye stor kunst, at det kan kreves innsats for å trenge inn i den. Men han kan og gripe umiddelbart gjennom språkets poesi og musikalitet. I samband med en omtale av Kincks lyrisk-dramatiske verk Agilulf den vise, skrev den kjente kritikeren Sven Lange at Kinck er «en av de få i Norden som endnu holder poesiens flakkende lys mellem sine hender!». Kinck og Bjørnson Frem til 1890 viste Kinck seg tydelig påvirket av J.S. Welhaven, men senere frigjorde han seg fra den bundne formen. Han sa en gang at et dikt «skal være som et bryst som ånder». Til Bjørnson sa den unge Kinck at han følte seg ensom og fremmed blant nyromantikerne og «de dekadente». Bjørnson sa seg enig med en oppmuntring: «For det som De strever med, det er lenger fremme, det kommer en gang til å avløse tåken.» Han mente Kinck i større grad skulle gjennomarbeide bøkene sine, som Huldren og Ungt folk, men Kinck foretrakk å skildre et friskt førsteinntrykk, ikke en omstendelig utpensling der spontaniteten var borte. Bjørnson kom også med en formaning om at Kinck måtte love seg selv og sin kone aldri å skrive slikt som kunne vekke usedelige tanker hos leseren. Hittil hadde jo Kinck vært «så fin på det punkt», sa Bjørnson: «Fortsett med det!» Bjørnson skrev om Kinck at «hans bondeskikkelser stiger lyrisk opp som dalens og fjellets utløste innhold. Bygdefolket er en mangestemmet forkynnelse av naturen de lever i og bakser med. I forståelse av det overgår han alle bondemålsdiktere tilsammen.» Men utgivelsen av Sus høsten 1896 imponerte ikke Bjørnson. «Egentlig holder De på med dette emne bestandig,» skrev han. «Men en gang må det da bli levende bilder i stedet for dette forbannede bavl.» Avsluttende anbefalte han Kinck å reise en tur til Italia. Kinck hadde søkt hjelp og rettledning fra Bjørnson, som viste seg så dominerende at Kinck trakk seg tilbake. Han oppsøkte likevel Bjørnson da de begge var i Roma i 1898, men skal ha sagt til Christian Gierløff at det hadde vært best at han aldri hadde møtt Bjørnson personlig. Det toppet seg med Kincks artikkelserie Italienere i 1904, med blant annet et kritisk portrett av Gabriele d'Annunzio. Bjørnson var i harnisk da han skrev et skarpt forsvar for d'Annunzio, noe Kinck besvarte med en ironisk takk. Han var kommet til å mislike Bjørnson for «hans påtrengende herskesyke og faderlighet». Kinck har selv påpekt likheten med skoledirektøren i Doktor Gabriel Jahr. Særlig reagerte Kinck på Bjørnsons skiftende standpunkter i unionsstriden og i spørsmålet kongedømme/republikk, et innslag av overfladiskhet og opportunisme som tydet på en mangel på ekte varme, ekte overbevisning. Kinck ga uttrykk for at Bjørnsons rolle som dikterhøvding og nasjonalskald måtte oppleves tyngende. I sin skildring av Giosuè Carducci skriver Kinck at en nasjonalskald skal ganske enkelt være landets største strupe, «han skal artikulere de mest alminnelige lyder», og Kinck uttrykker sin beundring for «den slags firskåren vitalitet». Kinck hadde ingen sans for dikterhøvdinger, for nå hadde folket «trådt sine barnesko» og trengte ikke ledes lenger. Kinck skrev at Bjørnsons sterke side «ikke var pannehvelvet» - ikke mye bak pannebrasken. Kinck påtalte også at det ble sagt om Bjørnson at han «er bare seg selv, herlig utadvendt, uten en dunkel krok», der Kinck reagerte på idolisering av et selv uten dybde. Er det noe å etterstrebe? Bjørnson var opptatt av å vekke og samle, han vokste i kampen, mens Kinck skydde den for i stedet å vekke folk til selverkjennelse og ettertanke. Suttungteatrets oppføringer av Kinck Kincks dramaer er blitt betraktet som lesedramaer, men Suttungteatret på Tangen i Hedmark skapte tradisjon for hans dramatikk på scenen. Fra 1965 til 1988 ble de fleste av hans dramatiske verk oppført på Suttungteatret: 1965: Mot Karneval av Hans E. Kinck. Studentframføring, fem kvinnelige skuespillere delte på hovedrollen over fem akter. Stykket varte ti timer. 1966: Bryllupet i Genua av Hans E. Kinck, regi: Torleif Kippersund. 1967: Lisabettas Brødre av Hans E. Kinck, regi: Torleif Kippersund. 1968: Driftekaren av Hans E. Kinck, regi: Torleif Kippersund. Han spilte også hovedrollen. Stykket varte i fem timer. Denne oppsetningen regnes som en teaterhistorisk bragd. 1972: Rindalslegret av Hans E. Kinck, regi Kjell Larsson/Oddvar Halrynjo. Kjell Larsson spilte hovedrollen Vraal. 1975: Den siste gjest av Hans E. Kinck, regi Svein Gundersen. Torleiv Kippersund spilte hovedrollen som Pietro Aretino. Stykket varte sju timer, og ble filmet av NRK. Hovedstadspressen omtalte oppsettingen, og Suttungteateret ble kalt «Norges dristigste teater». 1979: Mot Karneval av Hans E. Kinck, regi: Torleif Kippersund. Svein Gundersen spilte hovedrollen som Niccolo Machiavelli. Stykket varte i sju timer. 1982: Agilulf den vise av Hans E. Kinck, regi Ingrid Elise Wergeland. 1983: Driftekaren av Hans E. Kinck, regi: Svein Gundersen. Torleif Kippersund spilte igjen hovedrollen. 1987: På Ekrernes gård av Hens E. Kinck, regi: Kristin Lyhmann. Minnesmerker Kincks barndomshjem i Strandebarm er åpnet for publikum i samband med de årlige Kinck-dagane, en kulturinstitusjon skapt av Johan Storm Munch i 1988. Storm Munch overtok doktorgården på Tangerås i 1986 og har tatt vare på den med stor pietet. I Strandebarm sentrum har billedhugger Gunnar Jansons Kinck-hode i bronse fått en fin plassering. På Maihaugen på Lillehammer står Kinck-hytta, som opprinnelig sto i Mesnalia der Kinck gjerne ferierte med sin familie i årene 1906-1926. Foran Deichmanske hovedbibliotek ved Regjeringskvartalet i Oslo står det et portrett i bronse av Kinck, på sokkel av granitt. Portrettet er utført av Gunnar Janson i 1932. I Stavanger er han hedret med Hans E. Kincks gate i Tjensvollskråningen i Hillevåg bydel. Kinck på lydbok, film og fjernsyn Torleif Kippersund har lest inn en rikt utstyrt lydbok bestående av fire CD-er med novellene fra Flaggermusvinger (1895), utg. av Koien arbeidsteater, 2337 Tangen. Her bidrar Øyonn Groven Myhren med sang. Musikk: Wolfgang Plagge. Flere komponister har latt seg inspirere av Kincks diktning, først og fremst Eivind Groven og Ludvig Irgens-Jensen. De tre novellene Hvidsymre i utslåtten, Felen i vilde skogen og Den nye kapellanen ble filmatisert i 1992 av Emil Stang Lund under tittelen Flaggermusvinger. Det foreligger også en fjernsynsproduksjon av novellen Naar æbler modner sig. Bibliografi 1892: Huldren, roman 1893: Ungt folk, roman (på engelsk 1929: A Young People) 1895: Flaggermusvinger, noveller. 1896: Sus, roman 1897: Fra hav til hei, noveller 1898: Hugormen, roman 1898: Mellem togene, drama 1898: Saetesdalen, roman 1899: Trækfugle og andre, noveller 1900: Fru Anny Porse, roman 1901: Vaarnætter, noveller 1902: Doktor Gabriel Jahr, roman 1903: Naar Kærlighed dør, noveller 1904: Italienere, sakprosa 1904: Emigranter, roman 1905: Præsten, roman 1906: Livsaanderne, noveller 1906: Agilulf den vise, drama 1907: Gammel Jord, essays 1908: Driftekaren, drama 1909: Masker og mennesker, noveller 1910: Den sidste gjest, drama 1911: Bryllupet i Genua, drama 1911: En penneknegt, essays 1913: Paa Ekre'rnes gaard, drama 1915: Mot karneval, drama 1916: Renæssanse-mennesker, sakprosa 1917: Kirken brænder, noveller 1918–19: Sneskavlen brast I – III, roman 1919: Stammens Rost, essays 1920: Guldalder, noveller 1920: Rormanden overbord, sakprosa 1921: Lisbettas brødre, drama 1921: Mange slags kunst, sakprosa 1922: Steder og folk, sakprosa 1922: Fra Fonneland til Svabergsveen, noveller 1923: Herman Ek, roman (sammenarbeidet av Sus og Hugormen) 1924: Storhetstid, sakprosa 1925: Paa Rindalslægret, drama 1925: «Italien og vi», sakprosa 1926: Mot ballade, novella 1926: Foraaret i Mikropolis, noveller 1927: Mands hjerte, lyrikk 1928: Kunst og kunstnere, essays 1929: Torvet i Cirta, noveller 1951: Sagaenes ånd og skikkelser, sakprosa Referanser Litteratur (utvalg) Gierløff, Christian 1923, Kinck, Aschehoug Lea, Dina 1941: Hans E. Kinck : Grunnmotiver i hans diktning Beyer, Edvard 1956: Hans E. Kinck: Livsangst og livstro b. I Fra Huldren til Driftekaren Eros og det nasjonale (559 s), Aschehoug (Doktoravhandling) Beyer, Edvard 1965: Hans E. Kinck: livsangst og livstro b. II, Fra Den sidste gjest til Mot ballade : Den ene og de mange (426 s), Aschehoug Nettum, Rolf Nyboe 19??. i Norges litteraturhistorie b. kapittelet om Kinck Myhren, Dagne Groven 1976: «Diktning og kulturpsykologi» (analyse av «Mot ballade» sett i lys av Balladeavhandlingen fra 1892 og Storhedstid). Michaelsen, Aslaug Groven ?? om Kinck i Forfatternes litteraturhistorie Myhren, Dagne Groven 1998. «Hans E. Kincks novellekunst», radiofordrag, trykt i P2-akademiets skrifter Aarset, Hans Erik (red.) 1995. Renessanser : åtte studier i Hans E. Kincks forfatterskap Myhren, Dagne Groven 2000: «Studier i Hans E. Kincks diktning». I Edda I 2000 s. 26-36 Gundersen, Svein 2013: "Om å leve med Kinck og Machiavelli". I Kirke og Kultur 3/2013, s. 320-331 Eksterne lenker Familien Kinck ved folketellingen 1865 Familien Kinck ved folketellingen 1900 Hans E. Kinck i bokselskap.no Norske romanforfattere Norske novellister Norske dramatikere Norske essayister Romantikken Personer fra Kvam kommune Personer fra Måsøy kommune Personer fra Bygland kommune


text: Hubert Neuper (født 29. september 1960 i Bad Aussee, Steiermark) er en tidligere østerriksk skihopper. Han var med på å dominere internasjonal hoppsport en kort periode på begynnelsen av 1980-tallet. Han vant hoppuka sammenlagt i 1980 og 1981, og gikk til topps sammenlagt i den aller første verdenscupsesongen (1979/80), og kom på andreplass sammenlagt to år senere. Han tok sølv i storbakkerennet under OL 1980 i Lake Placid. I tillegg har han en sølvmedalje fra lagkonkurransen under VM 1982 i Oslo. Etter at Neuper la opp som hopper startet han en skiskole på hjemstedet Bad Mitterndorf, Steiermark. Han gjennomførte også pilotudanning, og arbeidet i flere år som flyger. Fra og med skiflygings-VM i Kulm i 1996 har han hatt en sentral rolle i arbeidet med å arrangere skiflygingskonkurranser i Kulm. Hubert Neuper er en av grunnleggerne bak World Sports Awards (senere kalt Laureus Awards) som ble arrangert for første gang i november 1999. I 2003 gav Neuper ut biografien "Flatline". Hubert Neuper giftet seg med Claudia i 1984. De har to døtre. Referanser Eksterne lenker Østerrikske skihoppere Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 1980 Skihoppere under Vinter-OL 1980


text: Hydrogen, tidligere kalt vannstoff, er et grunnstoff med kjemisk symbol H og atomnummer 1. Ved standard temperatur og trykk er den en fargeløs, luktfri, ikke-metallisk, enverdig, særdeles brennbar to-atomig gass (H2). Med en molar masse på bare 1,00794 g/mol, er hydrogen det letteste grunnstoffet av alle og hydrogenatomet det enkleste atomet. Hydrogen er det vanligste grunnstoffet i universet, med en andel på anslagsvis 75 % av universets totale masse. Stjerner i hovedserien består hovedsakelig av hydrogen i plasmaform. Rent hydrogen er relativt sjeldent i naturlig tilstand på Jorden. Hydrogen for kommersiell bruk blir vanligvis framstilt fra hydrokarboner som metan. Hydrogen i ren tilstand brukes i ammoniakk-produksjon, til foredling av fossilt brensel (som f.eks krakking), og som drivstoff i brenselceller. Hydrogen kan også framstilles ved elektrolyse av vann, men man benytter i dag primært naturgass fordi dette siden 1960-tallet har vært billigere. Den vanligste isotopen i hydrogen i naturlige forekomster, protium, består av ett enkelt proton og ingen nøytroner. I ioniske forbindelser kan det være enten positivt ladd (som kation bestående av et enkelt proton) eller negativt ladd (som anion, kjent som et hydrid). Hydrogen kan danne kjemiske forbindelser med de fleste andre grunnstoffene, og det finnes i vann og i de fleste organiske forbindelser. Hydrogen spiller en spesielt viktig rolle i syre-base-kjemi, som i mange tilfeller involverer bytte av protoner mellom løselige molekyler. Som eneste nøytrale atom, og på grunn av sin relativt enkle oppbygning, har hydrogen spilt en nøkkelrolle i utviklingen av kvantemekanikk. Hydrogen er en energibærer. Det betyr at hydrogen ikke er en direkte energikilde, slik som sollys og vindenergi, men at det er en bærer av energi, som vi kan utnytte når det passer oss. Kjemiske og fysiske egenskaper Hydrogen er det letteste grunnstoffet, og den vanligste isotopen består av kun ett proton og ett elektron. Under STP danner hydrogen en to-atomig gass, H2, med et kokepunkt på bare 20,27 K og et smeltepunkt på 14,02 K. Under ekstremt høyt trykk, som finnes i sentrum av gasskjemper, går hydrogen over til å bli et flytende metall (se metallisk hydrogen). Under det ekstremt lave trykket man finner i verdensrommet, har hydrogen en tendens til å eksistere som enkeltatomer siden det rett og slett ikke er mulig for dem å gå sammen. Dette grunnstoffet spiller en viktig rolle ved å tilføre universet energi gjennom proton-proton-reaksjon og karbon-nitrogen-syklusen. (Dette er kjernefusjon-prosesser som avgir enorme mengder energi ved å kombinere to hydrogenkjerner til én heliumkjerne.) Forbrenning Hydrogengass er svært brennbar, og vil kunne brenne med så lave konsentrasjoner som 4 % H2 i luft. Forbrenning av hydrogen vil avgi 286 kJ/mol. Hydrogen forbrenner etter følgende reaksjonsligning: 2 H2(g) + O2(g) → 2 H2O(l) + 572 kJ/mol Når hydrogen blandes med oksygen, vil blandingen eksplodere ved antenningen i et stor spekter av blandingsforhold. Hydrogen brenner aggressivt i luft. Rene hydrogen-oksygenflammer er nærmest usynlig for det blotte øye. Dette gjør at det er vanskelig å oppdage visuelt at en hydrogenlekkasje brenner. En annen karakteristikk med hydrogenflammer er at de stiger raskt opp med gassene i lufta, noe som gjør at skadomfanget av en hydrogenbrann som regel vil være mindre enn for branner i f.eks hydrokarboner. Hydrogens tenntemperatur er ca. 500 °C, og teoretisk flammepunkt er –253 °C. Flammepunktet er teoretisk fordi det ved denne temperaturen ikke finnes oksiderende materiale (oksygen) som er nødvendig for forbrenning. H2 reagerer også direkte med andre oksiderende grunnstoffer. En spontanreaksjon kan oppstå i romtemperatur med klor og fluor, noe som vil danne hydrogenhalidene hydrogenklorid og hydrogenflurid. CAS-nummer: 1333-74-0 Historie Oppdagelsen av hydrogen Hydrogengass (H2) ble første gang kunstig framstilt og beskrevet av Phillip von Hohenheim (også kjent som Paracelsus, 1493–1541). Hydrogenet ble den gang framstilt ved å blande metaller med sterke syrer. Han var imidlertid ikke klar over at den brennbare gassen som ble framstilt gjennom den kjemiske reaksjonen som etterfulgte, var et nytt grunnstoff. I 1671 gjenoppdaget og beskrev Robert Boyle den kjemiske reaksjonen som oppstår ved blanding av jernspon i fortynnede syrer, som resulterte i hydrogengass. I 1766 ble Henry Cavendish den første til å oppdage hydrogen som et eget særskilt substans, ved å identifisere gassen fra metall-syre-reaksjonen som «ikkebrennbar luft». Han fant videre ut at gassen produserte vann ved forbrenning. Cavendish støtte på hydrogen da han gjorde eksperimenter med syrer og kvikksølv. Selv om han feilaktig antok at hydrogenet som oppstod, var en frigjort del av kvikksølvet (og ikke til en del av syren), var han fortsatt i stand til å gi en nøyaktig beskrivelse av flere av hydrogens nøkkelegenskaper. Det er vanligvis Henry Cavendish som blir kreditert for oppdagelsen av hydrogen. I 1783 gav Antoine Lavoisier det nye grunnstoffet navnet hydrogen, da han sammen med Laplace hadde gjentatt Cavendishs oppdagelse av at hydrogen produserer vann ved forbrenning. Hydrogens rolle i kvanteteoriens historie På grunn av hydrogens forholdsvis enkle atomstruktur, bestående av et proton og et elektron, har hydrogenatomet, sammen med det spekter av lys produsert eller absorbert av det, vært sentralt i utformingen av teorien om atomets struktur. Videre har den tilsvarende enkle oppbygningen av hydrogenmolekylet og det tilhørende kationet H2+ tillatt en mere komplett forståelse av naturen bak kjemiske bindinger, som fulgte kort tid etter utviklingen av kvantemekanisk behandling hydrogenatomet på 1920-tallet. Hydrogen varmer opp Jorden Solens energiproduksjon er et resultat av kjernefysisk fusjon av hydrogen. Hvert sekund fusjoneres fire millioner tonn hydrogen på solen og omdannes til helium og energi. Energimengden som hvert sekund mottas av Jorden, er produsert ved fusjonering av bare to kilo hydrogen. Utregningen er slik: Hver kvadratmeter av Jordens atmosfære tar imot ca. 1 000 Watt solstråling. Utvides dette til å dekke hele planeten, er total mengde lysenergi som varmer opp Jorden, ca. 150 000 billioner Watt. Bruker man masseenergiloven , erstatter E med 150 000 billioner Watt og c med lyshastigheten 300 000 km/s, er resultatet ca. 0,5 kg/s. Naturlige forekomster Hydrogen er det mest vanlige grunnstoffet i universet, og utgjør 75% av normal materie etter masse og over 90% etter antall atomer. Grunnstoffet finnes i store mengder i stjerner og kjempe-gassplaneter. I forhold til den store forekomsten ellers er hydrogen veldig sjeldent i Jordas atmosfære (ppm etter volum). Den mest vanlige kilden for dette grunnstoffet er vann, som består av to deler hydrogen og en del oksygen (H2O). Andre kilder er de fleste former av organisk materie (for tiden alle livsformer), kull, fossilt brensel og naturgass. Metan (CH4), som er et biprodukt av organisk forråtnelse, blir en viktigere kilde til hydrogen. Hydrogen kan oppstå på flere måter: damp fra oppvarmet karbon, spaltning av hydrokarboner vha varme, reaksjon mellom natriumhydroksid (kaustisk soda) eller kaliumhydroksid (KOH) og aluminium, vann elektrolyse, eller det spaltes av syrer ved reaksjon med visse metaller. I kommersiell produksjon blir naturgass vanligvis spaltet og skaper "Grått hydrogen" og CO2. "Blått hydrogen" krever at denne CO2 lagres. Anvendelser Industrielle anvendelser Store mengder hydrogen trengs industrielt, særlig i Haber-Bosch-prosessen i ammoniakkproduksjon, i hydrogenerering av fett og oljer, og i produksjonen av metanol (tresprit). Hydrogen brukes også i hydrodealkylering, avsvovling med hydrogen og hydrokrakking. Energibærer Hydrogen kan brukes som energibærer til mange forskjellige applikasjoner, og forbindes vanligvis som drivstoff til et hydrogendrevet kjøretøy, hvor man frigjør energien lagret i hydrogengassen i en brenselcelle. Man kan også forbrenne hydrogen i en motor, men industrien har i stor grad gått bort fra den teknologien, siden brenselceller omdanner energien mye mer effektivt. Hydrogen kan brukes også som energibærer til strømsaggregater, for eksempel tilfeller hvor støy og forurensing er viktige elementer, eller hvor aggregatet ligger langt fra strømnettet og man har et høyt krav til oppetid. Fordelene med hydrogen som energibærer er at hydrogen per masse har en energitetthet som er tre ganger så høy som tradisjonelle drivstoff som bensin og diesel, og at det ikke fører til andre utslipp enn vanndamp når hydrogen og oksygen omdannes til elektrisitet i en brenselcelle. Utfordringen er at hydrogen er en svært voluminøs gass, og er derfor mer krevende å håndtere og distribuere enn tradisjonelle drivstoff. For distribusjon av hydrogen er 200-bar flaskepakker eller flytende hydrogen den mest anvendte metoden. Noen steder finnes det også dedikerte gassledninger for hydrogen. En rekke hydrogenforbrukere løser imidlertid denne utfordringen gjennom å produsere hydrogengassen samme sted den forbrukes eller fylles på kjøretøyet. Andre anvendelser Grunnstoffet brukes i produksjonen av saltsyre, til sveising og til reduksjon av metallisk malm. Det blir brukt som rakettdrivstoff. Flytende hydrogen er brukt i kryogenisk forskning, bl.a. superkonduktivitetsforskning. Siden hydrogen er fjorten og en halv gang lettere enn luft, ble det tidligere ofte brukt som løftekraften i ballonger og zeppelinere. Dette ble derimot sterkt innskrenket da Hindenburgkatastrofen viste offentligheten at gassen var alt for farlig til dette formålet. Deuterium, en isotop (hydrogen-2) av hydrogen brukes i kjernereaksjoner som en moderator for å bremse ned nøytroner. Deuteriumsammensetninger brukes også innen kjemi og biologi i studier av isotopeffekter. Tritium (hydrogen-3), som blir produsert i kjernereaktorer, brukes i bygging av hydrogenbomber. Det blir også brukt som en strålingskilde i selvlysende maling. Hydrogen brukes i liten omfang som drivstoff til hydrogendrevne kjøretøy. Etymologi Hydrogen er fransk for vann-skaper, fra gresk hudôr, «vann» og gennen, «generere» og ble først oppdaget som et eget stoff i 1766 av Henry Cavendish. Antoine Lavoisier ga grunnstoffet sitt navn. Kjemiske forbindelser Som den letteste av alle gasser danner hydrogen kjemiske forbindelser med de fleste andre grunnstoffer. Hydrogen har en middels elektronegativitet på 2,2 og kan være det minst metalliske eller det mest metalliske i sine forbindelser. Førstnevnte kalles hydrider og er oftest forbindelser mellom hydrogen og metaller, der hydrogen foreligger enten som H- ioner eller som et oppløst stoff inni det andre grunnstoffet (f.eks. palladium-hydrid). Sistnevnte er helst kovalente forbindelser, da H+ ionet bare ville være en kjerne bestående av et proton som ville ha en sterk tendens til å tiltrekke seg elektroner. Begge varianter danner syrer, men i sure løsninger ses ioner som H3O+ idet protoner fester seg til andre molekyler. I luft reagerer hydrogen med oksygen og danner vann, H2O. Det frigjøres mye energi, og reaksjonen er eksplosjonsartet. Deuterium-oksid, eller D2O, kalles vanligvis tungtvann. Hydrogen inngår også i en mengde forbindelser med karbon. Fordi slike forbindelser utgjør hovedbestanddelen av alle kjente levende organismer kalles de organiske forbindelser, og læren om disse kalles organisk kjemi. Tilstandsformer Under normale betingelser er hydrogengass en blanding av to ulike slags molekyler som har forskjellig spinn i atomkjernene. De to formene kalles orto- og para-hydrogen (som ikke er det samme som isotoper, se nedenfor). I orto-hydrogen er kjernespinnet parallelt (danner en triplett), mens det i para-hydrogen er antiparallelt (danner en singlett). Ved standardbetingelser består hydrogen av ca. 25 % av para-formen og 75 % av orto-formen, den såkalt normale formen. Likevektsforholdet mellom de to er temperaturavhengig, men fordi orto-formen har høyere energi er den ikke stabil i ren tilstand. Ved lave temperaturer, omkring kokepunktet til hydrogen, foreligger nesten utelukkende para-formen. Forvandlingen mellom de to formene er en treg prosess, og hvis hydrogen nedkjøles og kondenseres raskt, opprettholdes en høy andel av orto-formen. Dette har stor betydning ved industriell fremstilling og lagring av flytende hydrogen fordi orto-para forvandlingen frigjør mer varme enn fordampningsvarmen, og mye hydrogen kan gå tapt ved fordampning gjennom flere dager etter kondenseringen. Derfor brukes katalysatorer for orto-para forvandlingen under nedkjøling av hydrogen. De to formene har også litt forskjellige fysiske egenskaper. For eksempel er smeltepunktet og kokepunktet til para-hydrogen omtrent 0,1 K lavere enn for orto-hydrogen. Gassform Isolert ved normalt trykk består hydrogengass av diatomiske molekyler (H2). Hydrogenmolekylet er bundet sammen ved hjelp av en kovalent sigmabinding. Flytende form Ved normalt trykk inntar hydrogen flytende form mellom 14,025 K (-259 °C) og 20,268 K (-253 °C). Flytende hydrogen brukes i boblekamre og som en kjølevæske i laboratorier. Fast form På samme måte som karbon kan opptre både som diamant og grafitt vil hydrogen i fast form inneha forskjellige egenskaper ved forskjellig trykk og temperatur. Disse ulike tilstandene kalles faser. Eksperimentelle data har vist at hydrogen i fast form ikke leder elektrisitet og det er dermed ikke-metallisk. Dette motsier tidligere teorier om metallisk hydrogen. Et av problemene med studiet av hydrogen er at det krever høyt trykk for å få hydrogen i fast form, og også at de lette atomkjernene er lite villige til å samhandle med røntgenstråling, noe som resulterer i diffraksjonsmønster med lav oppløsning. Teorier om fast metallisk hydrogen I 1926 teoretiserte forskeren J.D. Bernard at alle stoffer ved høyt nok trykk vil anta en metallisk form. I 1935 foreslo to forskere at hydrogen kunne gå over i metallisk form ved et trykk på ca atmosfærer. Metallisk hydrogen antas å være superledende ved normal romtemperatur, og dette kombinert med en nysgjerrighet om hva som skjer inne i de store gassplanetene (som består hovedsakelig av hydrogen under høyt trykk) har gjort metallisk hydrogen til et interessant område for forskning. Ikke-metallisk fast hydrogen i ulike faser Når hydrogen komprimeres under høyt trykk dannes et ikke-metallisk, fast stoff, fase I, der diatomiske hydrogenmolekyler sitter heksagonalt tettpakket i et krystallgitter og roterer fritt. Ved temperaturer under 120 K fryser molekylene i en (tilfeldig) bestemt retning. Dette kalles fase II. Ved trykk over 1,5 millioner atmosfærer oppstår også en fase III av hydrogen i fast form der samhandling med infrarød stråling antyder at det diatomiske molekylet er polarisert til en permanent dipol. Om flere faseendringer inntreffer ved enda høyere trykk det er delte meninger om. Noen mener at polariseringen vil øke slik at strukturen kan beskrives som ioner av type H+ og H-, mens andre mener at hydrogenet vil være et fast metall En tredje hypotese er at hydrogen ved høyere trykk og temperatur vil bli omdannet til en væske som, avhengig av det omgivende magnetfeltet, enten kan være en supervæske eller superleder. En teoretisk studie fra 2007 hevder at en modell for fast hydrogen i samsvar med empiriske data fra fase III skal være stabil opp til 4,2 millioner atmosfærer. Isotoper Det er tre kjente naturlige isotoper av hydrogen, 1H, 2H og 3H. Andre svært ustabile isotoper (4H til 7H) av hydrogen har blitt framstilt i laboratorier, men disse er ikke observert i naturen. Den vanligste isotopen, protium (1H), har ett proton og ingen nøytroner i kjernen. Denne isotopen er stabil og utgjør 99,985 % av naturlig hydrogen. Tungt hydrogen, deuterium (2H eller D), har ett proton og ett nøytron. Denne isotopen er også stabil og utgjør ca. 1/6400 eller 0,015 % av naturlig hydrogen. Forholdstallet mellom deuterium og protium bestemmes ut fra VSMOW standard vann. Ca. 1/3200 av naturlig vann er «halvtungt» vann, DHO, og en enda mindre andel er tungtvann, D2O. Supertungt hydrogen, den radioaktive isotopen tritium (3H eller T), har ett proton og to nøytroner. I naturlig hydrogen finnes ett atom tritium blant 1017–1018 atomer vanlig hydrogen. Halveringstiden for tritium er 12,35 år. Hydrogen er det eneste grunnstoffet med forskjellige navn for sine isotoper. Symbolene D og T er imidlertid ikke offisielt anerkjent. Forsiktighetsregler Hydrogen er en svært brennbar gass. Den reagerer også voldsomt med klor og fluor. Produksjon Den mest økonomiske metoden å produsere hydrogen på er dampreformering av hydrokarboner, og da særlig naturgass (metan). I tillegg blir en god del produsert ved kunstgjødselfabrikker som siden bruker hydrogenet til å produsere ammoniakk, som brukes videre i prosessen. Noen industrielle prosesser har også hydrogen som biprodukt, særlig klor-alkali elektrolyse produserer større mengder hydrogen. I tillegg kan hydrogen produseres fra elektrolyse av vann. Dette er ikke konkurransedyktig prismessig i forhold til hydrogen produsert fra naturgass, men kan produseres av et lite apparat, og krever ikke et industrielt anlegg. Dette gjør at det kan være den mest økonomiske metoden på avsidesliggende steder. I Norge ble hydrogen tidligere produsert i større mengder på Vemork i Rjukan i årene 1929-1970, med vannkraft som energikilde. Dampreformering Konvensjonell dampreformering Dampreformering av naturgass er den billigste og mest brukte fremstillingsmetoden, og står for om lag halvparten av verdens hydrogenproduksjon. Litt forenklet kan den beskrives: CH4 + 2 H2O → 4 H2 + CO2 Naturgass består hovedsakelig av metan (CH4), samt en del tyngre hydrokarboner og karbondioksid (CO2). Ved å tilføre metanet vanndamp med høy temperatur, får man dannet karbonoksid og hydrogen. Dette foregår ved 800 °C over en nikkelkatalysator. I tillegg til naturgassen som inngår i reaksjonsprosessen, tilføres ca. 1/3 ekstra naturgass som energi for å drive reaksjonene. Det utvikles stadig nye metoder for å øke effektiviteten, og ved bedre håndtering av varmen er det mulig å øke utnyttelsesgraden til over 85 %. Reformering fra naturgass gir imidlertid ikke rent hydrogen, det blir også dannet noe CO2. Om lag 75 % av den produserte gassen er hydrogen. Fjerning av CO2 er derfor nødvendig for å få rent hydrogen. Ved dampreformering av naturgass produseres det 7,05 kg CO2 for hvert kg hydrogen. Dampreformering med CO2-fangst Det forskes imidlertid på teknologier for damprefomering som inkluderer CO2-rensing. Et eksempel på en slik teknologi er Sorption Enhanced Steam Methane Reforming (SE-SMR), og har blitt utviklet av IFE i en årrekke. Teknologien benytter en absorbent, for eksempel pulverisert dolomitt, som absorberer CO2 etter hvert som det produseres under reformeringsprosessen, og dermed øker (derav "enhanced") hydrogenproduksjonen. Absorbenten sirkuleres mellom selve reformeren hvor hydrogengassen produseres, og en regenerator, hvor absorbenten utsettes for høy temperatur, som gjør at den gir slipp på CO2-gassen, og sirkuleres over til reformeren igjen. Når dolomitt absorberer CO2 frigis varme, og selve reformeringen foregår på rundt 600 °C, altså 200 °C lavere enn konvensjonell reformering. For regenereringen må man imidlertid tilføre varme på 850 °C. Totalt sett er utnyttelsesgraden omtrent 75%, alstå som konvensjonell reformering. Kombinerer man imidlertid en SE-SMR med en høytemperatur, strømproduserende brenselcelle, for eksempel en av typen fastoksid (Solid Oxide Fuel Cell) kan man utnytte temperaturen fra brenselcellen til å regenerere absorbenten, og få en totalvirkningsgrad på 85%. Dette konseptet, kalt ZEG Power, som er et samarbeidsprosjekt mellom IFE og CMR Prototech AS testes i 2014 ut på Kjeller. Dampreformering med keramisk membran uten varme er også mulig. Elektrolyse Ved vannelektrolyse spalter man vann til hydrogen og oksygen. Prinsippet er enkelt; man trenger to elektroder, en katode og en anode, senker disse ned i en beholder med vann og tilsetter spenning. Hydrogenatomene vil da trekkes mot den negative katoden, og oksygenatomene mot anoden. 2 H2O + energi → 2H2 + O2 Energiforbruket ved denne prosessen er rundt 4,5 kWh/Nm3 H2, avhengig av effektiviteten på elektrolyttene. 2-3 prosent av dagens hydrogenproduksjon stammer fra vannelektrolyse. Norsk Hydro benyttet elektrolyse for å produsere ammoniakk fra 1920 – tallet til 1970 da dampreformering tok over. Teknologien som ble utviklet av Norsk Hydro lever videre i NEL Hydrogen . Alkaliske elektrolysører En elektrolysør er et apparat for elektrolyse. Alkaliske elektrolysører er en flytende elektrolytt, bestående av vann og kaliumhydroksid (KOH) som gjør den elektrisk ledende. Det er denne typen som er verdensdominerende i dag, og Norsk Hydro Electrolysers leverer elektrolysører med en virkningsgrad på 85 %. De største utgiftene ved elektrolyse er strømforbruket, som utgjør opp mot 80% av totalkostnadene. Både effektivitet og strømkostnader er viktig i den sammenheng. Fast polymerelektrolytt elektrolyse (PEM) En nyere elektrolysør bruker et fast stoff, en ioneledende polymer, som elektrolytt. Disse er fortsatt svært dyre og ikke lønnsomme i forhold til alkaliske elektrolysører. Det er antatt at PEM-elektrolyttene i fremtiden vil få en virkningsgrad på inntil 94 %, men i dag er virkningsgraden lavere enn de beste alkaliske elektrolyttene. I de siste årene er det utviklet elektrolysører som opererer ved trykk på 30 bar. Man reduserer da de kommende problemene med lagring av hydrogenet. Høytemperatur dampelektrolyse En tredje type elektrolyse foregår med en dampelektrolysør. Disse benytter en keramisk ioneledende elektrolytt (YSZ). Dampelektrolysører kan oppnå meget høy virkningsgrad, men dette er fortsatt ikke brukbar teknologi. Se også Hydrogendrevet kjøretøy Antihydrogen Brenselcelle Hydrogenbinding Isotoptabell Knallgass Periodesystemet Hydrogenatomet Referanser Eksterne lenker www.hydrogen.no - informasjon om hydrogen og hydrogenaktiviteter i Norge Hydrogen UiO WebElements.com – Hydrogen EnvironmentalChemistry.com – Hydrogen It's Elemental – Hydrogen Brensel 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Håvard Vikhagen (født 8. juni 1952) er en norsk maler fra Hjørungavåg, bosatt i Oslo. Han har blitt karakterisert som en «neoekspressiv» maler. Han er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1973–1975) og Statens kunstakademi (1975–1983). Han debuterte på UKS Vårutstilling 1981, deltok første gang på Høstutstillingen i 1984, deltok på «7 grafikere fra Akademiet» i Soon Galleri 1983, og hadde sin første separatutstilling i Galleri K, Oslo i 1987. Han var festspillutstiller under Festspillene i Bergen 1996, er innkjøpt av Museet for samtidskunst, Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet, Astrup Fearnley Museet for Moderne Kunst. Referanser Litteratur Koefoed, Holger. Håvard Vikhagen, tilnærminger til maleriet. Av Holger Koefoed, Ståle Finke, Jon Fosse. Labyrinth Press, 2005. ISBN 82-7393-032-7 Håvard Vikhagen : festspillutstillingen i Bergen 1996. Tekst av Dag Solstad; forord av Holger Koefoed. Bergen kunstforening, 1996. – 80 s. (Utstillingskatalog) Vestlandet : Landskapsmaleriet fra Dahl til Tufta 1800-2000. Bergen Kunstmuseum, 2000. ISBN 82-91808-12-0 (Utstillingskatalog) Håvard Vikhagen. Henie Onstad Kunstsenter, 2004. ISBN 82-90955-64-2 ''(Utstillingskatalog) Eksterne lenker klassekampen.no Intervju med Ståle Finke om Vikhagen Norske malere Personer fra Hareid kommune Fødsler i 1952


text: Helium er et grunnstoff med symbol He og atomnummer 2. Det er en fargeløs, luktfri, smakløs, ikke-giftig gass og den første i edelgass-gruppen i periodesystemet. Kokepunktet for helium er blant de laveste av alle grunnstoffene. Etter hydrogen er helium det letteste og mest forekommende grunnstoffet i det observerbare universet. Helium utgjør omtrent 24 % av den totale massen til alle grunnstoffene, tilsvarende tolv ganger massen til alle de tyngre grunnstoffene til sammen. Lignende forekomst av grunnstoffet finner man også i solen og i Jupiter. Dette kommer av den svært høye kjernefysiske bindingsenergien (per nukleon) til helium-4 med hensyn til de neste tre grunnstoffene etter helium. Bindingsenergien til helium-4 forklarer også hvorfor den er et produkt av både kjernefysisk fusjon og radioaktivt henfall. Det meste av heliumet i universet er helium-4, og det antas å ha blitt dannet under Big Bang. Store mengder nytt helium blir dannet av kjernefysisk fusjon av hydrogen i stjerner. Helium er oppkalt etter den greske guden for solen, Helios. Den ble først oppdaget av den franske astronomen Jules Janssen i 1868, da som en ukjent gul spektrallinje-signatur i sollyset under en solformørkelse. Janssen er sammen med Norman Lockyer kreditert med oppdagelsen av grunnstoffet. Lockyer var den første til å foreslå at linjen kom som følge av et nytt grunnstoff, som han navnga. Den formelle oppdagelsen av grunnstoffet ble gjort av to svenske kjemikere, Per Teodor Cleve og Nils Abraham Langlet, i 1895. De fant at helium kom fra uranmalmet Cleveitt. I 1903 ble store reserver av helium funnet i naturgassfelt i deler av USA. Flytende helium brukes innen kuldeteknikk (dets største enkeltbruk, bestående av omtrent én fjerdedel av produksjonen), spesielt innen kjøling av superledende magneter, hvor den største kommersielle applikasjonen er MRI-scannere. Den andre industrielle bruken av helium – slik som trykk- og spylegass, beskyttelse ved buesveising og i prosesser som å dyrke krystaller for å lage slikonskiver – utgjør halvparten av gassen som produseres. Et velkjent, men mindre utbredt bruksområde, er som løftegass i ballonger og luftskip. Som med enhver gass med tetthet ulik luftens, fører inhalerering av små mengder helium til midlertidig endring en klangen og kvaliteten til en persons stemme. Innen vitenskapelig forskning er oppførselen til de to væskefasene til helium-4 (helium I og helium II) viktig for forskere som studerer kvantemekanikk (spesielt egenskapene til superfluiditet) og for de som ser på fenomener som superleding produsert i materie nær det absolutte nullpunkt. På jorden er helium relativt sjelden – 5,2 ppm etter volum i atmosfæren. Det meste av det jordiske heliumet som finnes i dag dannes av naturlig radioaktivt henfall av tyngre radioaktive grunnstoff (thorium og uran, selv om det finnes andre eksempler) etter hvert som alfapartiler utstrålt fra slike henfall består av helium-4-kjerner. Dette radiogene heliumet fanges i naturgass i konsentrasjoner opp til 7 % per volum, og vinnes ut derfra til kommersiell bruk via en lavtemperaturprosess kalt fraksjonert destillasjon. Historie Vitenskapelige oppdagelser De første bevisene for helium ble observert 18. august 1868, da som en lys gul linje med en bølgelengde på 587,49 Nm i kromosfærens spekter. Linjen ble oppdaget av den franske astronomen Jules Janssen under en total solformørkelse i Guntur i India. Opprinnelig var det antatt at det dreide seg om natrium. 20. oktober samme år observerte den engelske astronomen Norman Lockyer en gul linje i solens spektrum. Denne ga han navnet Fraunhoferlinje D3 fordi den var nær de kjente D1- og D2-linjene til natrium. Han konkluderte med at den kom av et grunnstoff på solen som var ukjent på jorden. Lockyer og den engelske kjemikeren Edward Frankland oppkalte grunnstoffet etter det greske ordet for sol, ἥλιος (helios), som ifølge gresk mytologi kjørte solvognen over himmelen. Den italienske fysikeren Luigi Palmieri oppdaget for første gang helium på jorden i 1882, gjennom D3-spektrallinjen da han studerte lavaen fra Vesuv. Den 26. mars 1895 lyktes den skotske kjemikeren William Ramsay å utvinne helium på jorden ved å behandle mineralet cleveitt (en variant av bekblende som inneholder minst 10 % sjeldne jordarter) med mineralsyre. Ramsey så etter argon, men etter å ha separert oksygen og nitrogen fra gassen med svovelsyre, så han en klar gul spektrallinje som stemte med D3-linjen som var observert tidligere i solens spekter. Denne gassprøven ble indentifisert som helium av Lockyer og den britiske fysikeren William Crookes. Uavhengig av hverandre samme år klarte kjemikerne Per Teodor Cleve og Abraham Langlet å isolere gassen fra cleveitt i Uppsala i Sverige. Langlet samlet så mye gass at han kunne måle nøyaktig atomvekten til helium. Helium ble også observert før Ramsey oppdaget helium av den amerikanske geokjemikeren William Francis Hillebrand da han analyserte prøver fra uraninitt. Han kunne se noen uvanlige spektrallinjer, men han konkluderte feil med at det var nitrogen han hadde sett. Hillebrand sende et gratulasjons-brev til Ramsey etter han hadde oppdaget hva gassen var. I årene 1899 og 1900 arbeidet fysikerne Ernest Rutherford og Paul Villard med å separere ulike strålinger til tre forskjellige typer: alfa, beta og gamma. Rutherford hadde en hypotese der han tenkte at alfapartikkelen besto av 2 ladete heliumioner. I 1907 påviste Ernest Rutherford og Thomas Royds, at alfapartikkel er heliumkjerne, ved å stråle partiklene inn i en tynn-vegget, lufttom glassbeholder, for så å undersøke den fangete gassen ved å sende elektriske ladninger gjennom glassbeholderen og studere emisjonspekteret til den nylig fangete gassen. Ved å kjøle ned helium til mindre enn 1 kelvin klarte den nederlandske fysikeren Heike Kamerlingh Onnes i 1908 å få helium til flytende væske. Han prøvde videre å få helium i fast fase ved å fryse helium ytterligere ned, men klarte det ikke fordi helium ikke har trippelpunkt. En av studentene til Onnes, Willem Hendrik Keesom klarte i 1926 å få 1 cm3 helium i fast form ved å påføre ekstra trykk. Den russiske fysikeren Pjotr Leonidovitch Kapitsa oppdaget at helium-4 har nesten ingen viskositet nær det absolutte nullpunktet, et fenomen vi i dag kaller superfluid. Dette fenomenet er relatert til Bose-Einstein-kondensasjon. I 1972 ble det samme fenomenet observert med helium-3, men da med temperaturer mye nærmere det absolutte nullpunktet av de amerikanske fysikerne Douglas Dean Osheroff, David Morris Lee og Robert Coleman Richardson. Utvinning og bruk Etter en oljeboring i Dexter, Kansas i USA ble det utvunnet en gass som ikke kunne brenne. Kansas statsgeolog, Erasmus Haworth, tok ut en prøve av gassen fra feltet som han tok med seg til universitetet i Kansas ved Lawrence, der sammen med kjemikeren Hamilton Cady og David McFarland, kunne de konstatere at gassen besto av 72 % nitrogen, 15 % metan, 1 % hydrogen og 12 % uidentifisert gass. Videre analyse av gassen viste at 1,84 % av gassprøven var helium. Dette viste at til tross for helium er sjelden på jorden så var det store mengder å finne av gassen i undergrunnen på Great Plains i USA. Dette satte USA i stand til å bli verdensledende leverandør av helium. Tre heliumproduksjonsanlegg ble bygget av United States Navy under første verdenskrig etter forslag fra Richard Threlfall, for å bruke en ikke brennbar gass til sperreballonger. Totalt ble det fremstilt m2 92 % ren helium i disse produksjonsanleggene mot bare mindre enn 1 kubikkmeter før programmet startet. Noe av denne gassen ble brukt i verdens første heliumfylte luftskip, C-7, som fløy sin jomfrutur fra Hampton Roads i Virginia til Bolling Field i Washington, D.C. den 1. desember 1921. Faser og egenskaper Ved romtemperatur er helium en gass. Kokepunkt er på ÷268,92 °C (4,22 K) og helium er eneste grunnstoff som forblir flytende ned mot 0 K, da smeltepunktet ligger på -272,2 °C (0,95 K). I universet er helium det nest mest vanlige grunnstoffet (etter hydrogen). Etter big bang var det dannet omtrent 24 vektprosent helium, 75 % hydrogen, og små mengder andre lette grunnstoffer. Det dannes stadig helium fra hydrogen i stjerner, og ved radioaktiv nedbrytning ved kjernereaksjoner, men balansen har totalt ikke endret seg mye. Helium er en lett edelgass med en rekke interessante egenskaper: Det er det nest letteste grunnstoffet Helium er elektrisk isolerende, men ionisert Helium i plasma har meget høy elektrisk ledningsevne Det er den mest inerte edelgassen og dermed det minst reaktive grunnstoffet, Helium er enatomisk (monoatmisk) under nesten alle forhold og danner bare ustabile forbindelser med noen andre atomer i glødende plasma (plasma som varmes av elektrisk strøm) Helium har høyere lydhastighet enn luft. Helium har lavere tetthet enn luft. Dette høres tydelig når f.eks helium brukes som blandegass i pustegass ved dypdykk som såkalt «donaldstemme». Helium har stor termiske ledningsevne og høy varmekapasitet, og den kan derfor brukes som kjølemiddel i luftkjølt utstyr med høy ytelse. Den har høyere diffusjonsrate gjennom fast stoff enn de fleste andre gasser, tre ganger luft, men 65 % av hydrogen. Den har lavest løselighet i vann av alle gasser Ulikt andre grunnstoffer forblir helium i væskeform ned til det absolutte nullpunkt. Det kreves et trykk på 2,5 MPa (ca. 25 bar) ved 1-1,5 K for å få Helium i fast form. Under det såkalte lambdapunktet ved 2.1768 K er flytende helium i helium I-tilstand over til helium II-tilstand. I denne tilstanden er helium superflytende og har flere merkelige egenskaper på grunn av kvantemekaniske forhold. Det har en termisk ledningsevne over alle andre stoff, f.eks flere hundre ganger kobber. Det kan derfor ikke koke, isteden fordamper He II-tilstand direkte til gass. Den har tilsynelatende null viskositet i tynne kapillærrør, og vil derfor kunne lekke gjennom selv meget små åpninger. Det dannes en overflatefilm på ca. 30 nm tykkelse som vil krype ut av for eksempel beholdere. Om man lot en skål flyte på helium II ville helium krype opp over kanten inn i skålen og raskt fylle den. Isotoper Naturlig forekommende helium består av 2 stabile isotoper: 3He (0,000137 %) og 4He (99,999863 %). I tillegg er 6 ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 6He med halveringstid 806,7 ms og 8He med halveringstid 119,0 ms. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 nanosekund. CAS-nummer: 7440-59-7 Bruk og misbruk Helium brukes i ballonger fordi det gir god oppdrift. Hydrogen er billigere og gir litt bedre oppdrift enn helium, men på grunn av eksplosjonsfaren er den langt farligere å bruke. Helium er en edelgass og er derfor ikke reaktiv. Ved langvarige og/eller dype dykk brukes ofte en gassblanding med oksygen og helium som pustegass. Den lave tettheten gjør at et åndedrag med helium gir en fordreid stemme. Denne «Donald Duck-effekten» har ført til at enkelte bruker gassen til underholdning. Å puste inn helium er meget risikabelt. Hvis du puster inn en gass som ikke inneholder oksygen, ventilerer du meget raskt ut det oksygenet som er i lunger og blodbane og oksygenmetningen i blodet faller umiddelbart. Resultatet kan etter svært kort tid bli besvimelse på grunn av oksygenmangel. Hjerterytmen kan også forstyrres og det er ikke alltid at åndedrettet starter igjen av seg selv i slike tilfeller. Hvis det ikke er noen i nærheten som forstår hva som er i ferd med å skje, og umiddelbart setter igang med livredning, kan denne «selskapsleken» fort bli fatal. Fusjon Når to hydrogenatomer smeltes sammen ved kjernefysisk fusjon dannes det et heliumatom. Det er dette som skjer på solen. Det er gjort mange forsøk på å lage en fusjonsreaktor på jorden basert på en variant av slik fusjon, men vi er fortsatt på det stadiet at målet er at de skal produsere mer energi enn de bruker. Problemet er at fusjonsprosesser krever ekstreme temperaturer og trykk (slik vi finner i solens kjerne) for å fungere. Referanser Litteratur Eksterne lenker Helium UiO Grunnstoffer Edelgasser


text: Helsingfors (; finsk: Helsinki; nordsamisk: Helsset) er hovedstaden i Finland, og ligger lengst sør i landet ved Finskebukta. Byen har rundt 650 000 innbyggere (2019) innenfor kommunenegrensene og et areal på 715 km2; tettstedet har over 1,2 millioner innbyggere. Byen arrangerte Sommer-OL i 1952. Nabokommunene til Helsingfors er Esbo, Vanda og Sibbo. Helsingfors er en tospråklig kommune med finsk som majoritetsspråk (84 %) og svensk som minoritetsspråk (6 %). Navnet Byen har både det svenskspråklige Helsingfors og det finskspråklige Helsinki som offisielle navn. Helsingfors ligger i et tradisjonelt finlandssvensk område og er dermed opprinnelig svenskspråklig, men selve byen er i moderne tid dominert av finsk språk på grunn av innflytting etter at byen ble hovedstad. Navnet kommer av helsinge som er brukt i flere svenske og danske stedsnavn, og fors som er svensk for foss. Dette har sin bakgrunn i at byen de første 90 år lå ved Forsby i Helsinge sogn, og flyttet da lenger sørover til Estnäs for å lette skipsanløp. Det finskspråklige navnet Helsinki, genitiv Helsingin, kommer av det svenske Helsinge. På norsk brukes navnet Helsingfors, fordi man bruker de svenske navnene for kommuner i Finland med offisielt svensk navn. Det norske Språkrådets anbefaling bygger på en felles anbefaling fra de finske og svenske språknemndene i Finland: Finlands språkmyndigheter vedtok i 1997 en anbefaling for språkbruk på andre språk enn finsk og svensk, der språk som er nær beslektet med enten svensk eller finsk står i en særstilling; brukere av andre skandinaviske språk ble da rådet til å bruke de offisielle svenske navnene for kommuner som har dette, mens brukere av bl.a. estisk ble rådet til å bruke de finskspråklige navnene. Det norske Språkrådet har uttalt at de «anbefaler de svenskspråklige formene av hensyn til det skandinaviske språkfellesskapet» og fordi Finland ønsker at «de skandinaviske språkene bruker svenske navneformer der de er offisielle». Historie Helsingfors ble grunnlagt av den svenske kongen Gustav Vasa i 1550, etter at svenskene hadde etablert seg i landområdet på 1150-tallet. Formålet med byen var at den skulle være en rival til hansabyen Reval (Tallinn). På begynnelsen av 1800-tallet hadde byen fremdeles bare 4000 innbyggere. Forandringen kom da russerne inntok landet i 1808 og Finland ble et storfyrstedømme under den russiske tsar. I 1812 bestemte tsaren at den finske hovedstaden skulle flyttes fra Åbo på sørvestkysten til Helsingfors fordi byen lå nærmere St. Petersburg. Et nytt sentrum i empire-stil ble bygd opp rundt Senaatintori/Senatstorget med praktbygg som Storkyrkan. Byen opplevde en sterk vekst, og gikk snart forbi Åbo i betydning. Den sterke innflyttingen gjorde også at finsk fra ca. 1900 ble flertallspråket i Helsingfors, selv om byen ligger i et opprinnelig svensktalende område. Oktoberrevolusjonen i Russland ble vendepunktet, og 6. desember 1917 ble Finland erklært selvstendig. Helsingfors domkirke Helsingfors domkirke er domkirke for Helsingfors bispedømme og et av de største landemerkene i Helsingfors. Kirken ligger ved Senatstorget i Helsingfors sentrum, og er tegnet av arkitekt Carl Ludvig Engel. Kirken het først Nikolajkyrkan og deretter Storkyrkan. Kirken hadde i 2006 over 350 000 besøkende, hvilket gjør den til byens tredje mest besøkte kirke, etter Tempelplassens kirke og Uspenskijkatedralen. Kirken er 62 meter høy. Kirken er en del av Helsingfors empiresentrum som ble anlagt på 1820-1850-tallet. Byplanen ble utformet av Johan Albrecht Ehrenström og bygningene ble tegnet av Carl Ludvig Engel. I Ehrenströms byplan var en forhøyning nord for Senatstorget reservert til en luthersk kirke. Engel laget de første tegningene til kirken i 1819, og bearbeidet siden tegningene gjennom flere tiår. Byggearbeidene ble påbegynt i 1830. Geografi Byen dekker et areal på 686 km2. Av dette er 186 km2 landområder og det resterende er vann. Helsingfors har til sammen 315 øyer og en strandlinje på 98 km. På grunn av store utfyllinger har strandlinjen endret seg kraftig i de siste to hundre år. Det finnes imidlertid ingen vannområder i byen som kan kalles innsjø. Helsingfors sentrum er konsentrert på en halvøy i Finskebukta. Sentralt i byen ligger er Senatstorget, og herfra fører de parallelle shoppinggatene Alexandersgatan og Esplanadparken bortover mot Mannerheimvägen. Her ligger de største varemagasinene, hovedbusstasjonen og jernbanestasjonen. Kollektivtrafikken er godt utbygd og presis, og Helsingfors er den eneste finske byen som har undergrunnsbane og trikkelinjer i tillegg til rutebussene. Helsingfors-Vanda lufthavn i Vanda i Finland, er byens og Finlands hovedflyplass. Flyplassen ligger 5 kilometer fra sentrum av Vanda og 15 kilometer fra sentrum av Helsingfors. Flyplassen ble egentlig bygget til Sommer-OL 1952. 12 millioner passasjerer benyttet flyplassen i 2006, noe som gjør den til den 4. største i Norden. Severdigheter, attraksjoner og landemerker Befestningen Sveaborg ligger på en øy utenfor sentrum, og har blitt et nasjonalsymbol og står på Unescos verdensarvliste, og er et populært utfluktsted både for Helsingfors' innbyggere og turister. På øya Högholmen ligger Helsingfors' dyrehage. Andre interessante eksempler på byen arkitektur er Samtidskunstmuséet og konserthallen. Ateneum, nasjonalgalleri Borgbacken, fornøyelsespark Ekudden, fhv presidentbolig Esplanadparken Finlandiahuset, konserthus Finlands nasjonalmuseum Finlands nasjonalopera Finlands nasjonalteater Fölisön, friluftsmuseum Havis Amanda, havfrueskulptur Helsingfors domkirke Helsingfors sentralstasjon Helsingfors Olympiastadion Högholmen, dyrepark Kiasma, museum for samtidskunst Mannerheimvägen Riksdagshuset Salutorget, i havna Senatstorget, foran domkirken Sibeliusmonumentet Stockmanns varehus Sveaborg Svenska Teatern Tempelplassens kirke Uspenskijkatedralen Tölöviken, havbukt og parkområde Universiteter og høyskoler Helsingfors universitet (finsk: Helsingin yliopisto) Aalto-universitetets tekniska högskola (finsk: Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu) Aalto-universitetets handelshögskola (finsk: Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu) Aalto-universitetets konstindustriella högskola (finsk: Aalto-yliopiston taideteollinen korkeakoulu) Svenska handelshögskolan (Hanken) Kunstakademiet i Helsingfors (svensk: Bildkonstakademin, finsk: Kuvataideakatemia) Teaterhögskolan i Helsingfors (finsk: Teatterikorkeakoulu) Försvarshögskolan (finsk: Maanpuolustuskorkeakoulu) Sibelius-akademiet (svensk: Sibeliusakademin, finsk: Sibelius-akatemia) Befolkning 1810: 4 070 1830: 11 100 1850: 20 700 1880: 43 300 1900: 93 600 1925: 209 800 2001: 559 718 2010: 588 549 2015: 628 208 2018: 647 792 2019: 651 495 Største innvandrergruppene i Helsingfors Klima Helsingfors ligger nesten på linje med Oslo, og klimaet er ganske likt, selv om Oslo i snitt er et par grader varmere. Sommermånedene er varme og lyse, med opptil 19 timers dagslys. Vintrene er kalde, mørke og hustrige. Helsingfors dekkes av snø, havnen fryser til og temperaturen kan krype ned mot -25C, selv om dette ikke skjer ofte. Bydeler Bildekavalkade Referanser Eksterne lenker Uppslagsverket Finland, Helsingfors Reiseguide til Helsingfors Helsingfors portal Helsingfors Universitet Vertsbyer for sommer-OL Europeiske kulturhovedsteder Hovedsteder i Europa Bosetninger i Finland Kommuner i Nyland Havnebyer i Finland Havnebyer ved Østersjøen Byer grunnlagt i 1550 1550 i Europa 1500-tallet i Finland


text: Erik Weisz (født 24. mars 1874 i Budapest, død 31. oktober 1926 i Detroit) var en utbryterartist og tryllekunstner. Han tok kunstnernavnet Harry Houdini etter Jean Eugène Robert-Houdin. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. I 1920-årene avslørte han triks som ble utført av flere personer som hevdet at de var medier som kunne opprette kontakt med personer som var døde. Han arbeidet også med å avsløre triks av noen personer som hevdet at de var synske. Liv og virke Bakgrunn, tidlig suksess Erik Weisz / Harry Houdini var syvende sønn av en jødisk rabbiner. Han begynte sin karriere i tenårene, i 1891, da som tryllekunstner. Han var meget fingerferdig, men hans talenter var ikke kommersielt gangbare. I stedet gikk han mer over til utbryterkunsten, der han hadde desto større fremgang. Det store gjennombruddet kom i 1898, da Houdini-truppen tegnet kontrakt med varietéagenten Martin Beck og derved fikk inn foten i Orpheum Western Circuit, en kjede av varietéer i California. På Martin Becks råd strøk Houdini alle tryllekunstene fra sin forestilling. På denne måten kunne Houdini bookes uten å måtte konkurrere med andre tryllekunstnere. Den 22. juni 1894, da han var tjue år, giftet han seg med Bess Rahner som også hadde artistbakgrunn. Utbryterkongen Houdini Houdini var karismatisk på scenen og forefalt å besitte en usannsynlig evne til å kunne bryte seg ut av kjettinger, håndjern og tvangstrøyer. Teknisk sett var Houdini temmelig gjennomsnittlig sammenlignet med samtidige utbryterkonger. Grunnen til verdensberømmelsen var i stedet hans dyktige markedsføring. I en prydelig tidsalder der journalfilmen gjorde sitt inntog, gjorde det inntrykk da han tok av seg de fleste klærne (til forskjell fra kollegene) og lot seg binde i jern. Fremgangen førte blant annet til en europaturné. Det nordligste han kom var København, der han den 16. juli 1913 hadde en suksesspremiére på Cirkus Beketow. Det ble bare med én forestilling der, for den 17. juli kom et telegram med budet at hans mor var død. Houdini tok nyheten hardt og brøt kontrakten med sirkuset. Den 20. juli reiste han svært deprimert med båt til New York og etterlot all rekvisita (som kjeder og håndjern) i Europa. I samtidige kollegers beskrivelser fremgår det at Houdini ofte tok til stygge knep i konkurransen. I boken The Complete Jarrett av Jim Steinmeyer er det et brev fra tryllekunstneren Guy Jarrett, som var gift med utbryterkunstnerinnen Minerva. Av redegjørelsene fremgår det som om Minerva var meget teknisk dyktig og hadde god sans for publisitet. Hun var blitt et trekkplaster i USA, Cuba og store deler av Europa. Det innebærer at hun gjorde det meste Houdini gjorde, men bedre. Da Houdini kom til Europa omkring 1908 sammenfalt hans turnéveier med Minervas. Jarrett skriver: -«..han forsøkte å overkjøre henne der. En av hans menn helte syre i vanntønnen under hennes forestilling, så hun ble sterkt forbrent. Heldigvis merket hun at det sved før hun hadde fått hodet under, og hoppet straks ut igjen. Hun kunne ha blitt permanent blind...» Magikeren Houdini Til tross for Houdinis enorme fremgang med utbryterkunsten, var trylling fortsatt hans lidenskap. I sin karriere forsøkte han ofte å ha rene trylleforestillinger, men mislyktes. I 1918 gjorde Houdini en gigantisk forestilling på New York Hippodrome, der trekkplasteret var at han skulle trylle bort elefanten Jennie. For at dette skulle lykkes engasjerte han den engelske illusjonsdesigneren Charles Morritt, som for formålet oppfant en imponerende metode til Houdini (så nyskapende at det tok over 75 år før andre tryllekunsterne kunne rekonstruere den). Dessverre var Morritts metode utformet for et lokale med et teaters firkantede proporsjoner. Ettersom hippodromen mer lignet et bredt amfiteater, kunne knapt en tredjedel av publikum se inn i kassen og se at elefanten var forsvunnet. Resten av publikum oppfattet ikke en gang at noe uvanlig var skjedd. Houdinis tryllekarriere sporet atter av. Houdini måte gå tilbake til utbryterkunsten, som skulle gjøre ham udødelig. Mediumavsløreren Houdini Houdini var kanskje det enkeltmenneske som bidro mest til allmennhetens avtagende tiltro til spiritistiske påstander etter første verdenskrig. I slutten av 1890-tallet hadde han selv virket som medium og holdt seanser for å drøye ut kassen, men så fort hans karriere skjøt fart sluttet han med dette. Hans kritiske engasjement ble vekket i 1919, da han under en europareise fikk oppleve hvordan foreldre til falne ble utnyttet av skruppelløse medier. Under europareisen besøkte han hundretalls seanser holdt av kjente og omtalte medier. I intet tilfelle så han noe tegn på kontakt med ånder - bare bløff og humbug. I 1922 utlyste tidsskriftet Scientific American to premier på hver 2500 dollar til den som kunne presentere et åndefotografi tatt under kontrollerte former, og til det medium som kunne framkalle en autentisk, synlig, fysisk manifestasjon. Houdini var en av fem sakkyndige i dommerpanelet som skulle tilse at eventuelle søkende ble testet på riktig vis. Ett av de mest omtalte mediene som søkte om å få testes, var «Margery» (pseudonym for Mina Crandon). Det var nær ved at premien på 2500 dollar ble utbetalt til henne, men Houdini hadde ikke fått være med under forberedelsene og insisterte på at intet skulle bestemmes i hans fravær. Da testen fant sted under Houdinis overoppsyn var det ganske lett for ham å konstatere at også Margery var en bløff. Han publiserte i 1924 en redegjørelse for testene i den 40-sidige brosjyren Houdini Exposes the tricks used by the Boston Medium "Margery". Blant andre avsløringer er det av det unge italienske mediet Nino Pecoraro, som hadde klart å forbløffe Arthur Conan Doyle ved seanser i New York. Houdini var ikke blitt informert om en serie testseanser arrangert av Scientific American i desember 1923, men klarte likevel å ta seg til den fjerde i rekken. Umiddelbart kunne han konstatere at det repet som bant mediet ved en stol, ikke var noen match for en bedrager. Han justerte repet og Pecoraros evner opphørte. Åtte år senere bekjente Pecoraro sitt bedrageri ved en pressekonferanse. Spanjolen med røntgensyn, Joaquin Maria Argamasilla, var av nobelpristakeren Charles Richet blitt erklært å være et ekte medium, men Houdini klarte å plassere seg bak denne ved en demonstrasjon i USA 1924 og kunne så oppdage det som ikke var synlig forfra: mediet fusket. Houdini benyttet seg senere selv av Argamasillas trick og lærte også bort det til Horace Gouldin. Årsak til Houdinis besatthet antas å være at han etter sin mors død ville finne noen som kunne kontakte henne på riktig. Før sin død bestemte han et kodeord med sin hustru for å unngå at fremtidige medier skulle klare å overbevise henne om at de hadde kontakt med ham, og vice versa. Houdinis øvrige virksomhet Harry Houdini var også interessert i film. Han skrev en mengde manus og opptrådte i seks filmer mellom 1919 og 1923. Filmene består i regel av løst sammenføyde handlingstråder, mest innrettet mot at Houdini skulle kunne vise frem sin fysikk i en mengde usannsynlige stunt. Noen av manusene kan finnes via «The Learned Pig» (lenke under). Houdinis død Houdini døde 52 år gammel av blindtarmbetennelse. Noen mener at Jocelyn Gordon Whitehead drepte Houdini med gjentatte slag i magen. Flere leger tror imidlertid at Houdini uansett ville dødd av betennelsen og at slagene ikke innvirket. Broren Theo Hardeen arvet Houdinis rekvisita, men klarte aldri å få hans fremgang. Referanser Eksterne lenker The Learned Pig Project Harry Houdini på Paranormal.se Illusjonister Personer fra Budapest Hollywood Walk of Fame Klarsynte


text: HyperText Markup Language (HTML, hypertekstmarkeringsspråk) er et markeringsspråk for formatering av nettsider med hypertekst og annen informasjon som kan vises i en nettleser. HTML benyttes til å strukturere informasjon – angi noe tekst som overskrifter, avsnitt, lister og så videre – og kan, i en viss grad, brukes til å beskrive utseende og semantikk i et dokument. HTMLs grammatiske struktur er HTML DTD som ble skapt ved å gjøre bruk av SGML syntaks, som er en internasjonal standard for tekstformatering (ISO 8879). HTML ble opprinnelig definert i 1989 av Tim Berners-Lee og Robert Caillau. Det to utgangspunkt i SGML, som er en syntaks for tekstformatering (ISO 8879). Senere har HTML løsrevet seg fra SGML og siden 2010 er det dialekten HTML5 som har dominert i bruk på nettet. Denne vedlikeholdes av World Wide Web Consortium (W3C). XHTML er en annen HTML-dialekt som er basert på XML. Historie Konseptet bak hypertekst stammer helt fra middelalderen, da det ble utviklet et system for kryssreferanser. Hypertekst refererer i dag ikke overraskende til lenker, men «hyper» omfatter også at man kan legge inn «lenker» til filer med grafikk og bilder som nettleseren laster inn i dokumentet som om det var en integrert del. I 1940-årene skrev Vannevar Bush artikkelen As We May Think, der han beskrev et datamaskin-drevet hypertekstsystem han kalte memex. Det var starten. Utover 1960-tallet, da datamaskiner begynte å bli vanligere, ble det gjort flere forsøk på å lage et slikt system som var praktisk å bruke. Første gang et slikt system ble laget, slik vi kjenner det, var i 1989, da HTML ble utviklet primært for å utveksle informasjon ved CERN. Systemet ble etter hvert populært rundt om på andre universiteter, og resten er historie. Teknikk HTML utveksles mellom maskiner gjennom et sett datamaskininstruksjoner kalt HyperText Transfer Protocol, HTTP. HTTP kan sammenliknes med sosiale regler (hva vi skal si når) på samme måte som HTML kan sammenliknes med et språk (hvordan vi sier det vi sier). HTML-spesifikasjonen utvikles i offentlige fora ved World Wide Web Consortium (W3C), en medlemsorganisasjon som har som mål å jobbe for et samlet Internett. Organisasjonen består av representanter fra forskjellige selskaper, som alle publiserer innhold (f.eks. nettsider) eller utvikler programvare som brukes på Internett, slik som nettlesere og vevtjenere. Av norske medlemmer kan Opera Software og NRK nevnes. Spesifikasjonen for HTML legges ut i flere skisser (drafts) før den endelig vedtas. Denne prosessen tar gjerne langt over et år, og diskuteres grundig (og ofte høylytt) av alle interesserte i mellomtiden. Et HTML-dokument består av en rekke elementer, avgrenset av tagger, med forskjellige betydninger. Ved å «tagge» informasjonen man vil publisere, får man et HTML-dokument som kan legges ut på Internett (en nettside) og leses av en nettleser, som tolker de ulike elementene. Dokumentet vises så formatert i henhold til elementenes betydning. Elementene kan også hjelpe f.eks. søkemotorer med å forstå hvilken del av dokumentet som er tittelen, hva som er sitater osv. De fleste HTML-dokumenter inneholder blant annet: <html> <head> <title></title> </head> <body> </body> </html> Det er også vanlig at -seksjonen inneholder metadata. Innholdet i slike metatagger er i hovedsak innhold som skal fanges opp av søkemotorer. Et element åpnes med en starttagg, <element>, og lukkes med en sluttagg, </element>. Man trenger ikke å lukke samtlige elementer, da de fleste nettlesere forstår hvor de fleste lukkes likevel. Det er likevel sterkt anbefalt av W3C å lukke elementene, da dette gjør arbeidet med å tolke dokumentet enklere både for mennesker og programmer. XHTML-standarden sier at man må lukke alle elementer. Et element kan ha forskjellige attributter som beskriver enkelte egenskaper ved det. På mange av elementene er det med attributter mulig å angi bakgrunn, farge o.l., men siden HTML-standarden i utgangspunktet ikke tok høyde for visuelle uttrykk, har man utviklet et nytt språk for dette, kalt Cascading Style Sheets, som åpner for mer fleksible visuelle uttrykk. Vanlige elementer med forklaringer h1 (Header 1) – Overskriften på dokumentet h2 – h6 (Header 2 – Header 6) – Underoverskrifter (angir underseksjoner), oftest i mindre skrift jo høyere tall b (Bold) – Gir fet skrift, men ingen viktighetshentydning em (Emphasis) – Indikerer vektlagt tekst, vises normalt i kursiv i (Italics) – Gir kursiv tekst a (Anchor) – En lenke til en annen ressurs på nettet (nettside, e-postadresse, nyhetsgruppe etc.) p (Paragraph) – Et avsnitt, vises som regel med en blank linje over og under table (Table) – Lager en tabell ul (Unordered List) – Punktliste ol (Ordered List) – Nummerert liste br (Break) – Linjeskift div (Division) – Som avsnitt, med linjeskift foran og bak, men normalt uten blank linje over og under, ofte brukt som skille for egne CSS-definisjoner eller med id-er som Javascript-programkode skal gjøre operasjoner på span (Span) – Som div men normalt uten linjeskift foran og bak pre (Preformatted) – vises normalt i en skrifttype der alle bokstaver og tegn er like brede og der linjeskift i HTML-en tas hensyn til, ofte brukt i egenoppsatte "tabulerte" tabeller uten bruk av <table> strong (Strong) – Indikerer viktig tekst, vises vanligvis i fete typer form (Form) – Benyttes for skjemaer rundt input-skjemaelementer, skrivefelt, tekstredigeringsområder, nedtrekksmenyer, knapper, avkryssningsbokser, flervalgsruter og lignende med elementene input, select og textarea. Nettleserne har standardinnstillinger for hvordan disse elementene vises frem, bl.a. for skriftstyper, skriftsstørrelser, størrelse på mellomrom, farger osv. Overstyring for å bestemme egne innstillinger for HTML-dokumentet skjer normalt vha CSS. Versjoner HTML 1.0 Dette er den versjonen av HTML som Tim Berners-Lee og Robert Caillau utviklet i 1991. Denne versjonen inneholdt bare grunnleggende elementer for tekststrukturering. De fleste av disse er i dag utgått eller har blitt forandret. HTML 2.0 Dette er HTML 1.0 med noen få ekstra elementer. HTML + Etter HTML 2.0 kom det mange forskjellige miljøer med egne versjoner av HTML, noe som førte til vanskeligheter med å lese dokumentene med mindre man hadde de rette programmene. HTML + var ment å være en fornyelse og forbedring av HTML-språket som alle kunne lese. Det ble laget støtte for tabeller, og strukturen i dokumentet ble formalisert. Det var på dette stadiet at dokumentene begynte å se ut som beskrevet ovenfor. HTML + ble foreslått av Dave Ragget i 1993, men ble aldri tatt opp som formell standard. HTML 3.2 Ingen av nettleserprodusentene implementerte alt av HTML 3.0 eller HTML +, så man hoppet rett på versjon 3.2 som bare tok opp i seg de viktigste delene av det de forskjellige produsentene allerede hadde laget, HTML 3.0 og HTML +. Mange elementer ble dermed ofret. HTML 3.2 er i all hovedsak grunnlaget for HTML slik vi kjenner det i dag. XHTML 1.0 I all hovedsak HTML 4, men med strengere syntaktiske regler (lukke alle elementer etc.). Ordet er en sammenføyning av HTML og XML. Grunnen til at man vil ha reglene så strenge er blant annet at utbredelsen av såkalte WYSIWYG-programmer, som har gjort det lettere å lage internettsider, har ført til mer rot og flere sider som ikke følger standardene. En annen grunn er at sider som følger de rigide, men ryddige reglene blir lettere å lese for små datamaskiner, som for eksempel PDA-er og Mobiltelefoner. HTML5 HTML5 er lansert og tok over for HTML4 i oktober 2014. Et av hovedmålene til HTML5 er å minimere behovet for å måtte installere eksterne programvarer ("plugins", webapplikasjoner) som Adobe Flash, QuickTime og Silverlight da lyd, video, vektorgrafikk og interaksjon er mer støttet direkte i nettleseren. HTML5 med Javascript støtter også bedre geolokasjon og lokasjonsbaserte tjenester, i tillegg til nyere åpne formater som skalerbar vektorgrafikk. HTML5 ble godkjent som en W3C Recommendation 28. oktober 2014. XHTML5 XHTML5 skulle utvikles parallelt med HTML5 og erstatte XHTML 1.0. XHTML har vært lite brukt etter 2012. Se også Cascading Style Sheets (CSS) JavaScript PHP Common Gateway Interface (CGI) SGML XML Referanser Eksterne lenker Dave Raggett on HTML4 – History of HTML «Vevutvikling med åpne standarder» – artikkel om vevstandardenes utvikling HTML validator HTML Dog HTML Tutorial HTML analysator W3C-standarder World Wide Web Markeringsspråk