text: Fotball er en ballidrett mellom to lag, hvert bestående av elleve spillere, hvor formålet er å få ballen flest ganger inn i motstanderlagets mål. Idretten utøves på en rektangulær bane med ett mål i hver kortende, og det laget som har fått flest mål når spilletiden er ute, vinner kampen. Spilletiden er normalt 90 minutter. Hvis begge lag har fått like mange mål ved kampens slutt, erklæres kampen for uavgjort eller avgjøres ved ekstraomganger (vanligvis 2 × 15 minutter) eller straffesparkkonkurranse. Av spillerne er det bare målvakten som har lov til å berøre ballen med hendene, og da bare innenfor eget straffefelt, unntatt ved situasjoner hvor ballen er ute av aktivt spill. De øvrige spillerne bruker hovedsakelig føttene og bena til å føre ballen, men kan også benytte hodet og overkroppen. Spillets regler ble første gang nedtegnet i England av The Football Association i 1863. Fotball reguleres i Norge av Norges Fotballforbund (NFF) og internasjonalt av det overnasjonale fotballforbundet FIFA (fransk: Fédération Internationale de Football Association). FIFA arrangerer verdensmesterskap i fotball i kategoriene menn og kvinner hvert fjerde år. Fotball spilles på profesjonelt nivå over hele verden. Millioner av mennesker besøker jevnlig fotballstadioner for å se sitt favorittlag, og milliarder flere følger spillet på fjernsyn og over Internett. Fotball er den idretten i verden som tiltrekker seg flest TV-seere. Et veldig stort antall spiller også fotball på amatørnivå. Ifølge en undersøkelse utført av FIFA som ble publisert i 2001, spiller mer enn 240 millioner mennesker i mer enn 198 land fotball jevnlig. Norges Fotballforbund hadde i 2014 registrert aktive fotballspillere i Norge, og fotball er målt etter medlemstall Norges mest utbredte idrett. Idretten spilles av mange barn og voksne i alle land. Det arrangeres verdensmesterskap og olympisk mesterskap i idretten. Historie Moderne fotball kommer fra Storbritannia, og dagens fotballregler stammer fra arbeidet med å standardisere reglene for en rekke varianter av fotball som ble spilt på privatskoler i England på 1800-tallet. Det ble spilt fotballignende spill i Storbritannia også før dette, men spillet var mer voldelig og uorganisert og foregikk gjerne som kamper mellom hele landsbyer. Som følge av dette ble fotballspill flere ganger forbudt, blant annet av en rekke konger under hundreårskrigen (1337–1453). Det finnes en rekke eksempler på fotballspill spilt andre steder i verden gjennom tidene, som cuju i Han-dynastiets Kina, episkyros i antikkens Hellas og romernes harpastum, uten at det kan påvises noen direkte kobling mellom disse og fotball slik vi kjenner det i dag. Fotball for menn Moderne fotballregler kodifiseres Arbeidet med å standardisere reglene for fotball foregikk på midten av 1800-tallet, og de første tiårene var det flere konkurrerende regelsett i omløp. Et av dem som skulle få størst innflytelse på videre utvikling av spillets regler, ble nedtegnet under et møte med representanter fra en rekke privatskoler ved Trinity College ved University of Cambridge i 1848; et annet var et sett regler utarbeidet ved Uppingham School som ble kalt «The Simplest Game». Disse kom imidlertid ikke til å bli gjeldende overalt – i 1850-årene ble det i den engelskspråklige verden stiftet mange klubber uten tilknytning til skoler og universiteter som spilte ulike former for fotball, og noen av dem la frem sine egne regler. Fremst av disse var Sheffield Football Club, som var med på å danne Sheffield FA i 1868. Sheffield Football Club ble stiftet av en gruppe cricketspillere i 1857 og er verdens eldste fotballklubb. Dette pågående arbeidet bidro til dannelsen av The Football Association (FA) 26. oktober 1863. Etter dette og fem påfølgende møter hadde man utarbeidet et uttømmende sett regler. På det avsluttende møtet valgte imidlertid representanten fra Blackheath å trekke sin klubb ut av FA som følge av at to regler i utkastet ble strøket: Regelen som tillot å løpe med ballen i hånden, og regelen som tillot å blokkere slike løp med sparking i skinnebenet («hacking»), hekting og holding. Flere engelske rugbyklubber fulgte etter og dannet isteden Rugby Football Union i 1871. De elleve gjenværende klubbene, under ledelse av Ebenezer Cobb Morley, ratifiserte det som ble de tretten opprinnelige reglene for fotball. Reglene tillot imidlertid en viss ballbehandling med hendene: Om ballen ble fanget uhindret etter å ha vært i luften en viss avstand uten å ha vært i bakken («mark»), fikk vedkommende spiller frispark. Sheffield FA fortsatte å spille etter sine egne regler frem til 1870-årene. FA tok senere inn en rekke av disse, og reglene ble slått sammen i 1878. Verdens eldste fotballturnering er FA-cupen, som ble grunnlagt av Charles William Alcock og har blitt spilt mellom engelske lag siden sesongen 1871–1872. Den første landskampen fant også sted i 1872 mellom Skottland og England i Glasgow, igjen etter initiativ fra Alcock. Verdens første fotballiga ble også opprettet i England, nærmere bestemt i Birmingham i 1888 av Aston Villas direktør William McGregor. I sin opprinnelige form bestod ligaen av tolv lag fra Midlands og Nord-England. Fotballens fremvekst i 1800-tallets Storbritannia må forstås i sammenheng med urbaniseringen og industrialiseringen av landet. Mange industriarbeidere hadde fri lørdag ettermiddag, og fotballen ble for mange en populær fritidssyssel, enten som tilskuer eller deltager. Et betydelig stridsspørsmål var hvorvidt det skulle tillates profesjonelle spillere. Spillere fra arbeiderklassen var for profesjonalisering grunnet den ekstra inntekten dette kunne gi dem, mens aktører fra overklassen og øvre middelklasse strittet imot, da profesjonaliseringen kunne minske deres innflytelse over idretten. Scots John Love og Fergus Suter på laget Darwin fra Lancashire skal være de første som fikk betalt for å spille fotball da de bidro til å slå Old Etonians FC, et lag bestående av tidligere kostskoleelever fra Eton, i 1879. Utviklingen lot seg ikke stoppe, og FA så seg nødt til å legalisere profesjonelle spillere allerede i 1885, enda de så sent som året før hadde utstengt lag for å ha brukt profesjonelle spillere. Spillereglene i fotball blir i dag fastsatt av fotballens internasjonale lovkomité (engelsk: International Football Association Board, forkortet IFAB). Komiteens første møte fant sted i London 2. juni 1886 med representanter fra FA og det skotske, walisiske og nordirske fotballforbundet. FIFA, det internasjonale fotballforbundet, ble stiftet i 1904 i Paris og kunngjorde at det ville rette seg etter reglene fastsatt av IFAB. FIFA er representert i IFAB fra 1913. Komiteen består etter dette av fire representanter fra FIFA og én representant fra hvert av de fire britiske fotballforbundene. Regelendringer krever tre fjerdedels flertall. Reglene for dagens fotball bygger fortsatt på dem som ble vedtatt av IFAB i 1886, men det er blitt foretatt to større revideringer i 1937–1938 og 1997. Fotballens spredning til resten av verden Med britenes betydelige innflytelse internasjonalt på 1800-tallet ble fotball spredd også til resten av verden. Etter det engelske FA i 1863 var de nasjonale forbundene i Skottland (1873), Wales (1876) og Nord-Irland (1880) de første som kom til, mens det nederlandske og danske fotballforbundet ble de første ikke-britiske forbundene da de ble stiftet i 1889. Deretter fulgte land som New Zealand (1891), Argentina (1893), Chile (1895), Sveits (1895), Belgia (1895) og Italia (1898). Norges Fotballforbund ble opprettet i 1902. Det ble opprettet egne nasjonale turneringer etter britisk modell, typisk bestående av (minst) én årlig cupturnering samt et ligasystem der de dårligste lagene på det enkelte nivå hvert år blir ersattet med de beste lagene fra nivået under (nedrykk og opprykk). Ved opprettelsen i 1904 bestod FIFA av syv nasjonale forbund: Frankrike, Belgia, Danmark, Nederland, Spania, Sverige og Sveits. De britiske forbundene ble først medlemmer i 1911, og forholdet mellom disse og det internasjonale forbundet var lenge turbulent. I periodene 1920–1924 og 1928–1946 valgte de britiske forbundene å stå utenfor. Første gang fordi flertallet tillot forbund fra de tapende sentralmaktene under første verdenskrig å være med, andre gang fordi britene ikke fikk flertallet til å stille seg bak en streng tolkning av reglene for amatørspillere. Dette spørsmålet hadde stor betydning i forbindelse med de olympiske leker, hvor amatørånden var spesielt sterk. Fotball stod på det offisielle olympiske programmet første gang under OL i London i 1908 og har siden vært med i samtlige leker utenom i Los Angeles i 1932; fotball for kvinner ble tatt inn på det olympiske programmet i 1996. FIFA avholder verdensmesterskap i fotball for menn og kvinner. Verdensmesterskapet i fotball for menn ble første gang avholdt i Uruguay i 1930. Det er siden arrangert i 1934 og 1938 og deretter hvert fjerde år fra og med 1950. VM i fotball for menn er verdens største idrettsarrangement i seeroppslutning, større enn de olympiske leker. Det samlede antallet seere for kampene under fotball-VM i 2006 er estimert til 26,29 milliarder. Herav så 715,1 millioner finalen, den gang tilsvarende én niendedel av verdens befolkning. Turneringen har siden starten vært dominert av lag fra Europa og Sør-Amerika og er bare blitt vunnet av land herfra. Mestvinnende er Brasil med fem seire, mens Tyskland og Italia står med fire triumfer hver. VM i fotball for kvinner ble først arrangert i Kina i 1991 og arrangeres også hvert fjerde år. Den første turneringen ble vunnet av USA, som også er mestvinnende nasjon med tre seire totalt. Tyskland har vunnet to ganger, mens Japan og Norge står med én seier hver. Oppslutning og samfunnsmessig påvirkning I dag spilles fotball for menn på profesjonelt nivå over hele verden. Millioner av mennesker besøker jevnlig fotballstadioner for å se sitt favorittlag, og milliarder flere følger spillet på fjernsyn og over Internett. Et veldig stort antall spiller også fotball på amatørnivå. Ifølge en undersøkelse utført av FIFA som ble publisert i 2001, spiller mer enn 240 millioner mennesker i over 200 land fotball jevnlig. Fotball er den idretten i verden som tiltrekker seg flest TV-seere. I store deler av verden vekker fotball sterke følelser og har en viktig rolle i livet til den enkelte tilhenger, men også i lokalmiljø og på nasjonalt nivå. Elfenbenskystens herrelandslag var med på å skaffe våpenhvile under borgerkrigen i landet i 2006 og bidro i 2007 ytterligere til å dempe stridighetene mellom myndigheter og opprørere gjennom å spille en kamp i opprørenes hovedsete Bouaké, noe som for første gang samlet styrkene på begge sider i fred. Fotball er på den annen side allment ansett for å være utløsende faktor i fotballkrigen i juni 1969 mellom El Salvador og Honduras. Idretten forsterket også spenninger under starten av Jugoslaviakrigene i 1990-årene da en kamp mellom Dinamo Zagreb og Røde stjerne Beograd endte i opptøyer. Fotballpøbler, ofte kalt hooligans eller casuals, har til tider benyttet fotballkamper som en arena for vold i flere land. En av de mest kjente episodene er Heysel-tragedien under finalen i serievinnercupen mellom Liverpool og Juventus i 1985, hvor 39 mennesker ble drept, og som førte til at engelske lag ble utestengt fra europeiske turneringer i fem år. I Sverige ble en uskyldig tilhenger av laget Djurgården i 2014 drept i forkant av en kamp mot Helsingborg. Fotball for kvinner Kvinner har muligens spilt fotballspill så lenge kvinner har eksistert. Det er belegg for at en tidlig versjon av cuju ble spilt av kvinner under Han-dynastiet (25–220 e.Kr.) ettersom to kvinneskikkelser er avbildet mens de spiller cuju, på fresker fra denne tiden. Hva moderne fotball angår, finnes det beretninger om årlige kamper spilt i Skottland så tidlig som i 1790-årene Den første registrerte kampen i England fant sted i 1895. Men siden fotball har vært forbundet med maskulinitet i de fleste deler av verden (USA og Australia er to unntak), har fotball for kvinner ofte hatt problemer med å bli akseptert Det første relativt vellykkede fotballinitiativet for kvinner ble satt i gang av Nettie Honeyball (muligens et pseudonym), som startet The British Ladies’ Football Club i 1894. Laget spilte året etter sin første kamp i London foran mange skuelystne og dro deretter på flere turneer rundt om i Storbritannia. Initiativet ble imidlertid kortvarig – siste registrerte kamp med laget er fra 1903. Fra få til flere - og så forbud Kvinnefotballen fikk et nytt oppsving i Storbritannia under første verdenskrig. Mange kvinner arbeidet på ammunisjonsfabrikker under krigen, og flere av disse dannet bedriftsidrettslag som møtte hverandre. Mest kjent av disse er Dick, Kerr’s Ladies, som representerte England i en serie vennskapslandskamper mot Frankrike og vant et flertall av dem, blant annet en kamp 30. april 1920 spilt foran tilskuere. Lagets manager Alfred Frankland omtalte dem som «verdensmestre» femti år før det første uoffisielle VM ble arrangert. En legendarisk kamp mellom Dick, Kerr’s Ladies og St. Helen’s på Goodison Park ble sett av tilskuere, og det antas at mellom og ikke fikk billett. Den 5. desember 1921 forbød FA kvinnefotball, muligens på grunn av de høye tilskuerantallene. Dette medførte at Dick, Kerr’s Ladies ikke kunne spille fotball på FA-godkjente baner og måtte ty til rugbybaner og områder som ikke var beregnet for ballspill. Laget fortsatte å spille frem til 1965, da det ble lagt ned på grunn av få lag å spille mot. Spredning til resten av verden Først etter andre verdenskrig begynte interessen for kvinnefotball sakte å vokse frem. Mot slutten av 1960-årene ble det opprettet interne serier og avholdt uoffisielle landskamper i land som Tyskland, Frankrike, Danmark, Italia, England, Tsjekkoslovakia og Sverige. I 1970 var fotball for kvinner allment godkjent over det meste av Europa, og ett år senere også i England; først i 2009 kom FA med en offisiell unnskyldning for å ha forbudt fotball for kvinner 88 år tidligere. Norges kvinnelandslag i fotball ble imidlertid ikke startet før i 1978, to år etter at fotball for kvinner ble godkjent av Norges Fotballforbund. I 1975 ble det første offisielle kontinentalmesterskapet, Asiamesterskapet i fotball for kvinner, arrangert. Det første europamesterskapet ble arrangert i 1984, om enn uoffisielt. De første offisielle EM og VM ble arrangert i 1991. Etter dette ble det arrangert kontinentale mesterskap i alle verdensdeler, og siden 1996 har fotball for kvinner stått på OL-programmet. I dag er det bare et fåtall land som ikke har kvinnelandslag. På klubbnivå ble det arrangert regionale serier i flere land fra 1970-årene, mens nasjonale serier kom på plass senere: i Norge i 1987, i Sverige i 1988, i Danmark i 1994 og i Tyskland i 1997. Den japanske L-ligaen ble i 1992 den første halvprofesjonelle serien for kvinner. Oppslutning og samfunnsmessig påvirkning Fotball er nå verdens største idrett for jenter og kvinner, men det er en utvikling som har gått langsomt. I 2017 sendte Nord-Korea et jentelag til Norway Cup. USAs kvinnelag dro sitt fotballforbund til retten 8. mars 2019 i kampen om å få bedre utbytte igjen for innsatsen, inngikk et forlik på 24 millioner dollar og fikk løfte om lik lønn som herrenes landslag. Ada Hegerberg trakk seg fra landslaget i 2017 med begrunnelse om at det ikke ble satset på kvinnesiden, at ressursene var både vesentlig mindre, og dårligere, enn hva herrene fikk, noe NRK senere grundig dokumenterte i en landsomfattende undersøkelse blant toppidrettsprofiler. I 2023 opplevde FIFA spillerflukt fra landslagene noen måneder før VM i protest mot de dårlige betingelsene kvinnene hadde sammenliknet med herrene. I juni 2023 kom FIFA med et historisk løft som sikret alle spillere i VM det året en garantert inntekt på kr 322 000 for deltakelse i gruppespillet, og en prestasjonsbonus på 2,99 millioner kroner til hver spiller på laget som dro hjem VM-seieren. Spillet I fotball foregår spillet mellom to lag, hvert bestående av elleve spillere, som skal forsøke å få en ball i motstanderens mål. Hele ballen må ha passert mållinjen (under tverrliggeren og mellom stengene) for at det skal bli mål. Ballen som brukes, er 68-70 cm i omkrets og kalles simpelthen en fotball. Idretten utøves på en rektangulær bane med ett mål i hver kortende, og det laget som har skåret flest mål når spilletiden er ute, vinner kampen. Spilletiden er normalt nitti minutter. Hvis begge lag har skåret like mange mål ved kampens slutt, erklæres kampen for uavgjort eller avgjøres ved ekstraomganger eller straffesparkkonkurranse. Hvert lag ledes av en kaptein hvis eneste offisielle plikt under ordinært spill i henhold til spillreglementet er å ta del i myntkastet som avgjør hvilket lag som skal starte kampen og en eventuell straffesparkkonkurranse. Hvert lag har én målvakt som kan berøre ballen med hendene, men bare innenfor eget straffefelt. De øvrige spillerne har ikke lov til å berøre ballen med hendene med vilje annet enn ved innkast, som foretas når ballen er gått ut av spill langs langsidene. Spillerne bruker primært føttene til å føre ballen, men de kan også bruke andre kroppsdeler (særlig «heading» av ballen med pannen) såfremt det ikke er hendene eller armene. Under vanlig spill kan alle spillere sende ballen i alle retninger og bevege seg fritt omkring på banen, men spillet stanses om en spiller mottar ballen fra en medspiller etter å ha vært i offsideposisjon da ballen ble sendt. Offsideposisjon vil si å være nærmere motpartens mållinje enn både ballen og nest siste motstander, men regelen gjelder ikke om spilleren befinner seg på egen banehalvdel. Under spillet forsøker hvert lag å ha kontroll over ballen for å komme til målsjanser. Dette gjør spillerne ved å drible med ballen, sende ballen til en medspiller (pasning) og skyte ballen mot motstanderens mål. Motstanderlaget vil forsøke å vinne ballen ved å bryte pasninger eller takle motspilleren som har ballen. Graden av kontakt som tillates mellom spillerne, er imidlertid begrenset. Spillet flyter relativt fritt og stanses bare når ballen er gått ut av banen eller dommeren har sett en forseelse mot spillereglene. Etter stans i spillet gjenopptas spillet etter angitte regler. På profesjonelt nivå skåres det få mål i løpet av en kamp; i sesongen 2005–2006 i den engelske Premier League var gjennomsnittlig antall mål per kamp 2,48. Spillereglene spesifiserer ingen andre spillerroller enn målvakt, men over tid har det utviklet seg en rekke slike roller knyttet til forskjellige posisjoner på banen. Disse kan grovt deles inn i tre kategorier: Spisser eller angripere, som har som hovedoppgave å skåre mål; forsvarsspillere, som skal hindre motstanderen i å skåre mål; og midtbanespillere, som skal vinne ballen fra motstanderen og sende den videre til angriperne på eget lag. Spillerne i disse posisjonene omtales gjerne som utespillere for å skille dem fra målvakten. De deles videre inn i undergrupper basert på hvor på banen de tilbringer mest tid; for forsvarsspillere skilles det mellom midtstoppere (som forsvarer området like foran eget mål) og backer (som forsvarer eget mål fra sidene). De ti utespillerne kan ordnes i en hvilken som helst kombinasjon, og hvilken kombinasjon som velges, sier noe om lagets spillestil: Lag bestående av mange angripere og få forsvarere antyder offensivt og aggressivt spill, mange forsvarere og få angripere det motsatte. Selv om spillerne normalt tilbringer det meste av sin tid i en bestemt posisjon, står den enkelte fritt til å bevege seg over hele banen, og utespillere kan under spillet når som helst bytte posisjon. Oppsett med spillere og posisjoner kalles formasjoner. Valg av formasjon og taktikk foretas normalt av lagets trener. Regler Spillereglementet i fotball, på engelsk kalt Laws of the Game, består av i alt 17 regler. Reglene er utformet med tanke på å gjelde på alle nivåer, men det åpnes for modifikasjoner med hensyn til alder, kjønn og fysiske handikap, og reglene er ofte grovt utformet for å gi fleksibilitet i tolkningen. Reglene publiseres av FIFA, men blir utformet av fotballens internasjonale lovkomité (IFAB) – en komité bestående av én representant fra hvert av de fire britiske fotballforbundene og fire representanter fra FIFA som helhet. Endringer i spillereglene krever tre fjerdedels flertall. Foruten de 17 reglene regulerer IFAB spillet også gjennom direktiver og andre avgjørelser. Spillere, utstyr og dommere Hvert lag består av maksimalt elleve spillere (utenom innbyttere), hvorav én er målvakt. Reglene krever dessuten at et lag må bestå av minst syv spillere. Målvaktene er de eneste spillerne som har lov til å behandle ballen med hendene, og da bare innenfor eget straffefelt; de øvrige spillerne bruker bare hendene til å ta innkast. Selv om treneren tildeler utespillerne (de øvrige spillerne utenom målvakten) bestemte posisjoner på banen, er disse rent taktiske og ikke definert eller påkrevd av reglene. Spillerne må å ha på seg trøye, shorts, sokker, sko og leggbeskyttere. Medisinsk sakkyndige anbefaler at menn har på seg en beskyttende underbukse, susp. Hjelm er ikke påkrevd utstyr, men spillere kan benytte det for å beskytte seg mot hodeskader. Spillerne har ikke tillatelse til å ha på seg eller benytte seg av noe som kan skade en selv eller andre spillere, slik som smykker eller armbåndsur. Målvakten må ha på seg klær som gjør vedkommende lett å skille fra de andre spillerne og dommerne. Et gitt antall spillere kan bli byttet ut i løpet av en kamp. Det maksimale antallet bytter per kamp i de fleste nasjonale og internasjonale ligakamper er tre, mens antallet kan variere sterkt i andre konkurranseformer og i vennskapskamper. Bytter foretas som følge av skader, tretthet, dårlig prestasjon og/eller taktiske hensyn, men også for å drøye tiden mot slutten av kamper. I vanlige kamper for voksne kan spillere som er blitt byttet ut, normalt ikke bli byttet inn igjen. Kampen ledes av en dommer, som i henhold til regel fem har «full myndighet til å håndheve spillereglene i forbindelse med den kamp han er oppnevnt til». Dommerens avgjørelser er endelige. Dommeren har to assistentdommere. I mange kamper på høyere nivå er det en fjerdedommer som også hjelper dommeren, og som kan erstatte en av de andre dommerne ved behov. VAR (Video Assistant Referees) har siden 2018 fått sin inntreden i fotballen. VAR er verktøy som viser repriser av viktige situasjoner, som dommeren har tilgjengelig for å omgjøre en feilaktig avgjørelse. VAR skal kun brukes ved mål, straffer, røde kort eller feil identitet ved dommeravgjørelser. Dommeren kan også velge å stole på VAR-dommerens avgjørelse, og dømme uten å se på reprisene selv. Ball Selve fotballen er kuleformet med en omkrets mellom 68–70 cm, vekt mellom 410 og 450 gram og overtrykk mellom 0,6 og 1,1 bar ved havnivå. Tidligere bestod ballen av lærstykker som var sydd sammen, mens moderne fotballer er syntetiske. Bane Fotballbaner er rektangulære. Ettersom spillereglene ble utformet i England og i utgangspunktet administrert av de britiske fotballforbundene gjennom IFAB, ble dimensjonene for fotballbanen opprinnelig uttrykt i britiske måleenheter. I det norske regelsettet oppgis dimensjonene i metriske enheter. Baner brukt i internasjonale kamper for voksne er mellom 100–110 m lange og 64–75 m brede. I andre kamper kan banen være mellom 90–120 m lang og 45–90 m bred, forutsatt at banen ikke blir kvadratisk. I 2008 gikk IFAB inn for en fast banestørrelse (105 m lang, 68 m bred) for internasjonale kamper, men denne avgjørelsen ble siden satt på vent og aldri implementert. De lange grenselinjene for banen kalles sidelinjer, mens de korte grenselinjene kalles mållinjer. Et rektangulært mål plasseres midt på hver mållinje. Innsiden av målstengene skal være 7,3 m fra hverandre, og undersiden av den vannrette tverrliggeren skal være 2,4 m over bakken. Det plasseres vanligvis nett bak målet, men dette er ikke påkrevd av reglene. Området foran målet kalles straffefeltet. Dette avgrenses av mållinjen og to linjer som står vinkelrett på mållinjen 16,5 meter fra hver av målstengene; disse strekker seg 16,5 m inn på banen, hvor de forbindes av en linje parallell med mållinjen. Straffefeltet er det området hvor forsvarende målvakt kan ta ballen med hendene, og hvor forseelser begått av forsvarende lag som ellers fører til direkte frispark, isteden medfører straffespark. På banen er det også markert hvor spillere og/eller ballen skal være ved avspark, målspark, straffespark og hjørnespark. Spillets varighet, ekstraomganger og straffesparkkonkurranse En vanlig fotballkamp for voksne består av to omganger à 45 minutter, og kampuret går uavbrutt selv om ballen er ute av spill. Det er normalt en pause på 15 minutter mellom omgangene. Dommeren har mulighet til å legge til tilleggstid for tid som går tapt til bytter, skader og andre stopp i spillet. Hvor mye tid som eventuelt skal legges til, er opp til dommerens skjønn, og det er også dommeren som avslutter omgangene. I kamper med fjerdedommer gir dommeren denne mot slutten av omgangen beskjed hvor mye tid som han planlegger å legge til, slik at fjerdedommeren kan signalisere dette til spillere, tilskuere og støtteapparat med en lystavle. Reglene sier at en kamp ikke kan bli avsluttet før eventuelle idømte straffespark er blitt tatt. Ved ligaspill kan kamper ende uavgjort. I utslagsturneringer hvor det i hver runde må kåres en vinner, er det flere metoder som benyttes for å få gjort dette ved uavgjort resultat. Omkamp er én mulighet; en annen er å legge til to ekstraomganger à 15 minutter etter ordinær tid. Skulle det fremdeles være uavgjort etter ekstraomgangene, brukes gjerne straffesparkkonkurranse for å kåre en vinner. Mål skåret i straffesparkkonkurranser teller imidlertid ikke med i kampens ordinære sluttresultat, men rapporteres separat. I noen turneringer går hver utslagsrunde over to kamper, slik at begge lag spiller hjemme én gang og borte én gang. Her er det det samlede resultatet over de to kampene som avgjør hvem som går videre. Om det står likt etter begge kamper, kan bortemålsregelen komme til anvendelse. Denne sier at ved likt resultat over to kamper teller mål skåret på bortebane dobbelt, slik at det laget som har skåret flest bortemål, vil gå videre. Er resultatet fremdeles likt, går oppgjøret videre til ekstraomganger og eventuelt straffesparkkonkurranse. Rundt årtusenskiftet eksperimenterte IFAB med reglene for å unngå at vinneren skulle bli kåret ved straffesparkkonkurranse. Man innførte «første målet vinner» som prinsipp i ekstraomgangene slik at kampen ble avsluttet så snart noen skåret i en av ekstraomgangene (golden goal), eventuelt etter første ekstraomgang dersom et av lagene ledet ved dennes slutt (silver goal). Oliver Bierhoff skåret tidenes første golden goal da Tyskland slo Tsjekkia i finalen i EM i 1996. Golden goal ble benyttet under VM for menn i 1998 og 2002, mens silver goal ble benyttet under EM for menn i 2004. Reglene med golden goal og silver goal er siden blitt forlatt. Ballen i og ute av spill I henhold til reglene består spillet av to tilstander: ballen i spill og ballen ute av spill. Fra avspark i starten av hver omgang til omgangen blåses av er ballen i spill til enhver tid bortsett fra når ballen måtte forlate banen eller spillet stanses av dommeren. Når ballen er gått ut av spill, gjenopptas spillet etter en av åtte metoder avhengig av hvordan ballen gikk ut av spill: Avspark foretas i starten av hver omgang og etter at mål er blitt skåret. Innkast foretas av det lag som ikke var sist borti ballen når ballen har krysset en av sidelinjene. Målspark foretas av forsvarende lag når ballen har krysset mållinjen uten at det ble skåret mål, og ballen sist ble berørt av angripende lag. Hjørnespark foretas av angripende lag når ballen har krysset mållinjen uten at det ble skåret mål, og ballen sist ble berørt av forsvarende lag. Indirekte frispark tildeles motstanderlaget når en spiller begår mindre forseelser og ved visse tekniske feil, samt når spillet stoppes av dommeren for å gi en advarsel til eller utvise en spiller uten at det har skjedd en bestemt forseelse. Man kan ikke skåre mål fra indirekte frispark før ballen har vært borti en annen spiller enn den som tar det indirekte frisparket. Direkte frispark tildeles motstanderlaget ved bestemte forseelser. Mål kan skåres fra direkte frispark uten at ballen har vært borti en annen spiller enn den som tar det direkte frisparket. Straffespark tildeles motstanderlaget når forseelser som ellers fører til direkte frispark, begås i eget straffefelt. Dropping av ballen benyttes når dommeren har stoppet spillet av andre årsaker, så som ved alvorlige skader, om spillet ble forstyrret av utenforstående, eller om ballen ble ødelagt. Regelbrudd På banen Regel tolv lister opp en rekke feil og overtredelser av reglene. Å berøre ballen med hendene med vilje og felling eller dytting av motstander er eksempler på regelbrudd som fører til direkte frispark eller straffespark til motstanderen avhengig av hvor på banen forseelsen begås. Ved en del andre forseelser idømmes isteden indirekte frispark. Dommeren kan straffe forseelser med en advarsel (gult kort) eller utvisning (rødt kort). To gule kort i samme kamp fører også til rødt kort og med det utvisning. Spillere som utvises, kan ikke erstattes av innbyttere. Selv om reglene lister opp regler for hvilke forseelser som fører til straff, er definisjonene vide, og særlig forseelsen «usportslig opptreden» kan benyttes av dommeren til å straffe adferd som er imot spillets ånd uten å være dekket av bestemte forseelser. Dommeren kan tildele gult eller rødt kort til samtlige spillere, herunder benyttede og ubenyttede reserver og spillere som er blitt byttet ut. Trenere og annet støtteapparat kan ikke få gult eller rødt kort, men kan bli bortvist fra det tekniske området om de ikke oppfører seg på en ansvarlig måte. Dommeren kan velge å la spillet gå videre uten stans etter en forseelse dersom dommeren mener det vil være til fordel for laget som forseelsen ble begått mot. Dommeren kan velge å gå tilbake på denne avgjørelsen dersom laget likevel ikke i løpet av noen sekunder skulle få fordelen dommeren så for seg. Selv om dommeren lot spillet gå videre, kan dommeren straffe den som begikk forseelsen, ved neste stans i spillet. Dommerens avgjørelser på banen er endelige. Sluttresultatet kan ikke endres i ettertid selv om det skulle vise seg at dommeravgjørelser (herunder vedrørende tildeling av mål) var feil. Utenfor banen Fotballforbund og turneringsarrangører skal sørge for akseptabel adferd også i videre forstand, for eksempel med hensyn til kommentarer til pressen, klubbers finanser, doping, aldersbestemmelser og kampfiksing. I de fleste turneringer blir spillere som utvises, suspendert, og enkelte alvorlige forseelser på banen kan føre til ytterligere sanksjoner i etterkant utover de som automatisk er forbundet med rødt kort. Noen fotballforbund tillater at suspenderinger av spillere ankes inn av klubbene dersom klubben mener at dommeren tok feil eller var for streng. Slike sanksjoner kan gjelde for enkeltspillere eller hele klubber og omfatte bøter, poengtrekk (ved ligaspill) eller utstengelse fra turneringer. Klubber kan også tildeles gratisseire. Varianter Det er også utarbeidet regler for fotball med mindre lag, fotball spilt andre steder enn på ordinære fotballbaner (for eksempel futsal, innefotball og strandfotball) og fotball for lag med funksjonshemmede spillere. Et fremtredende trekk ved fotball er at det er egnet for uformelt, hverdagslig spill, idet det kan spilles med minimalt med utstyr såfremt man har et åpent område og en ball tilgjengelig. I slike tilfeller kan lagstørrelsen variere betydelig og reglene være betydelig forenklet, og reglene håndheves typisk av spillerne selv. Styrende organer Det styrende organet for fotball (og assosierte spill som futsal og strandfotball) er FIFA (fransk: Fédération Internationale de Football Association). FIFAs hovedkvarter ligger i Zürich i Sveits. Underordnet FIFA er seks regionale (kontinentale) fotballforbund: Afrika: Confédération africaine de football (CAF) Asia: Asian Football Confederation (AFC) Europa: Union of European Football Associations (UEFA) Nord-Amerika, Sentral-Amerika og Karibia: Confederation of North, Central American and Caribbean Association Football (CONCACAF) Oseania: Oceania Football Confederation (OFC) Sør-Amerika: Confederación Sudamericana de Fútbol (CONMEBOL) De regionale forbundene er i sin tur sammenslutninger av nasjonale fotballforbund, som har ansvar for fotballen i sitt land. Disse tilsvarer i de fleste tilfeller nasjonalstater (slik som Norges Fotballforbund), men noen har også bare ansvar for mindre nasjonale regioner (slik som Skottlands fotballforbund). Per 2016 er det til sammen 211 nasjonale forbund som er tilknyttet både FIFA og de respektive kontinentale forbundene. Mens FIFA har ansvar for turneringer og de fleste regler omkring internasjonal konkurranse, blir reglene for selve spillet fastsatt av International Football Association Board (IFAB). Her har de fire britiske forbundene én stemme hver, mens FIFA samlet har fire stemmer. Internasjonale turneringer De to største internasjonale turneringene er verdensmesterskapet i fotball for menn og kvinner, som er for landslag og organiseres av FIFA. I sluttspillet, som foregår over en fireukersperiode hvert fjerde år, deltar 32 lag i herrenes turnering, mens det tilsvarende tallet i kvinnenes er 24. I kvalifiseringsrundene, som organiseres av de kontinentale fotballforbundene, deltar til sammen omtrent 190–200 lag for herrer og 130–140 lag for kvinner. Det har vært avholdt fotballturnering for herrer under hvert OL siden 1900 med unntak av 1932, men OL i London i 1908 var første gang fotball stod offisielt på OL-programmet. Opprinnelig var OL-turneringen i fotball bare åpen for amatørspillere. Det er blitt åpnet for profesjonelle spillere siden 1984, men med sterke restriksjoner, og i dag er OL-turneringen i fotball for menn primært for spillere som er 23 år eller yngre. Fotball for kvinner står på OL-programmet siden 1996; her er det imidlertid ikke noen aldersrestriksjoner. Etter verdensmesterskapet er det de kontinentale mesterskapene som har størst prestisje. Disse organiseres av de kontinentale forbundene: Europamesterskapet for menn og kvinner (UEFA), Copa América for menn og Sudamericano Femenino for kvinner (CONMEBOL), Afrikamesterskapet for menn og kvinner (CAF), Asiamesterskapet for menn og kvinner (AFC), CONCACAF Gold Cup for menn og kvinner (CONCACAF) og Oseaniamesterskapet for menn og kvinner (OFC). Ett år før hvert verdensmesterskap i fotball for menn arrangeres FIFA Confederations Cup i det landet som skal arrangere sluttspillet i verdensmesterskapet. Her deltar vinneren i hvert av de seks kontinentale mesterskapene, regjerende verdensmester og vertsnasjonen for det kommende VM. Turneringen regnes imidlertid som et prøve-VM og har ikke samme prestisje som selve verdensmesterskapet. For klubblag er det de kontinentale klubbmesterskapene som har størst anseelse, slik som Mesterligaen (menn, kvinner) i Europa og Copa Libertadores (menn, kvinner) i Sør-Amerika. På herresiden deltar vinnerne av de kontinentale turneringene i det årlige VM i fotball for klubblag. En tilsvarende turnering for kvinner er planlagt med start i 2017. Nasjonale turneringer Det nasjonale forbundet i de enkelte land har ansvaret for ligasystemet i landet, som typisk omfatter flere divisjoner. De forskjellige divisjonene er normalt utformet som round robin-turneringer der lagene i divisjonen spiller mot hverandre to ganger hver sesong, én gang hjemme og én gang borte. Lagene får poeng basert på resultatene i kampene (normalt tre poeng for seier og ett poeng for uavgjort), hvilket i sin tur benyttes til å lage en tabell for divisjonen. For å skille ved poenglikhet benyttes gjerne målforskjell (totalt antall mål skåret fratrukket totalt antall mål sluppet inn) og innbyrdes oppgjør. Laget som er på toppen av tabellen ved sesongens slutt, vinner divisjonen. De best plasserte lagene blir neste sesong byttet ut med de dårligst plasserte lagene i divisjonen over, og tilsvarende de dårligste lagene med de beste lagene i divisjonen under. De best plasserte lagene i et lands øverste divisjon blir gjerne kvalifisert for spill i internasjonale klubbturneringer påfølgende sesong. I enkelte latinamerikanske ligaer er systemet noe annerledes: Her deler man fotballsesongen inn i to deler, apertura («åpning») og clausura («avslutning»), der det kåres en vinner i hver. De fleste land har videre én eller flere cupturneringer i tillegg til ligasystemet. Disse foregår etter utslagsmetoden. Alle lag tildeles en motstander i hver runde, og hver runde må ha en vinner. Halvparten av lagene i turneringen ryker dermed ut for hver runde, og vinneren er den som til slutt står igjen ubseiret. I mange land er spillerne i de øverste divisjonene betalte profesjonelle, mens spillerne i lavere divisjoner og i mindre lands ligasystemer er halvprofesjonelle og amatører. De fem største ligaene i europeisk herrefotball – Bundesliga (Tyskland), Premier League (England), Serie A (Italia), La Liga (Spania) og Ligue 1 (Frankrike) – tiltrekker seg de fleste av de beste spillerne i verden og hadde i 2008 totale lønnskostnader på snaut seks milliarder norske kroner. Fotball i Norge Fotball i Norge reguleres av Norges Fotballforbund, som ble stiftet 30. april 1902. Det er Norges største særidrettsforbund. 73 625 kvinner/jenter og 189 486 herrer/gutter spilte i 2023-sesongen på til sammen 23 395 lag. Dette gjør fotball til Norges mest utbredte idrett målt etter antall medlemmer. Lyn Fotball er i 2023 Norges største klubb i antall spillere med 1723, mens Øvrevoll Hosle IL er største klubb i antall lag med 132. Det er usikkert nøyaktig når fotballen kom til Norge. I boken Fotball fra 1924 foreslår Peder Chr. Andersen at fotballen kan ha kommet «[...] hit til Norge kanske ved kapteiner og sjømænd på Wilsonbaatene, kanske ogsaa gjennem engelske ingeniører paa Borregaard og Skotfos, eller ved norske studenter paa engelske høiskoler og universiteter». Norges første fotballklubb, Christiania Footballclub, ble stiftet 28. mai 1885 av Emil Salvesen og John George Dahll, to hjemkomne studenter fra England og Skottland. Mer sikkert er det at Norge er en voldsomt fotballinteressert nasjon. I boken Socceronomics - Why England lose (2012) av Simon Kuper og Stefan Szymanski ble Norge kåret til nasjonen som elsker fotball aller mest - basert på variablene: 1) hvor mange som selv spiller fotball, 2) hvor mange som går på kamper og 3) hvor mange som ser fotball på tv. Nasjonale turneringer for menn Norgesmesterskapet i fotball for herrer ble arrangert første gang i 1902, samme år som Norges Fotballforbund ble stiftet, og er en cupturnering med finale hver senhøst. Siden 1948 har finalearenaen vært Ullevaal stadion. Den norske fotballsesongen går fra april til november – dette i motsetning til de fleste andre land, hvor sesongen starter i august og avsluttes i mai året etter. Siden starten er Odd mestvinnende klubb med tolv seire. Den øverste divisjonen innen herrefotballen i Norge er Eliteserien, som siden 2009 består av 16 lag. Serien ble startet i 1937 under navnet Norgesserien, men dekket den gang ikke de tre nordligste fylkene (Nordland, Troms og Finnmark) og Sogn og Fjordane; lag fra de tre nordligste fylkene fikk først være med i 1972. Store reiseavstander ble benyttet som argument mot at nordnorske lag skulle være inkludert. Fra 1948 til 1962 ble serien kalt Hovedserien, før navnet var 1. divisjon fra 1963 til 1989. I sesongene 1990–2016 har det offisielle navnet vært Tippeligaen som følge av en sponsoravtale med Norsk Tipping, men fra og med sesongen 2017 vil Eliteserien også være ligaens offisielle navn. Det var lenge stor skepsis mot å profesjonalisere fotballen i Norge. Først i 1984 ble det innført en lisens («non-amatør») som gjorde det mulig for spillere å ha inntil 40 prosent av inntekten fra fotballspilling. Profflisens (100 prosent) ble innført i 1993, men i begynnelsen var det svært få spillere som fikk heltidskontrakt. Rosenborg er mestvinnende klubb med 24 titler per 2016. Topperien er den øverste divisjonen innen norsk kvinnefotball og har siden 2020 bestått av ti lag. Serien fikk offisiell status i 1987 og etterfulgte da et system med regionale serier. Frem til 1995 ble serien kalt 1. divisjon. Det mestvinnende laget er Trondheims-Ørn med til sammen åtte mesterskap per 2016. Nasjonale turneringer for kvinner Norgesmesterskapet i fotball for kvinner er arrangert siden 1970-årene – først uoffisielt av Frigg i perioden 1971–1977 før Norges Fotballforbund tok over og arrangerte offisielt norgesmesterskap fra 1978. Siden 1978 er Trondheims-Ørn mestvinnende lag med totalt åtte mesterskap. Vinnerne av NM i fotball tildeles kongepokalen. Landslag og internasjonale prestasjoner Internasjonalt er det kvinnene som har hevdet Norge i fotball. Det norske fotballandslaget for kvinner har vunnet VM (1995), EM (1987 og 1993) og OL (2000). Laget har også vunnet en rekke sølv- og bronsemedaljer. Det norske kvinnelandslaget har vært kvalifisert til samtlige ni verdensmesterskap i fotball. Hege Riise står med flest landskamper, med 188, og Isabell Herlovsen som har scoret flest mål, 67. Ada Hegerberg ble kåret av UEFA til Europas beste kvinnelige fotballspiller sesongen 2015/16 og mottok Gullballen som verdens beste fotballspiller i 2018. Hun har også scoret flest mål i Champions League-turneringen totalt, i Champions League én sesong (15), og var første spiller til å score hat-trick i en mesterligafinale. Spillgiganten EA rangerte både Hegerberg (Lyon), Caroline Graham Hansen (Barcelona) og Guro Reiten (Chelsea) blant de ti største landslagsstjernene i verden da de lanserte spillet FIFA World Cup 23 like i forkant for verdensmesterskapet i 2023. Det norske herrelandslagets største prestasjon er det såkalte bronselagets tredjeplass i OL i Berlin i 1936, og deltakelse i VM-sluttspillet i 1938. I 1990-årene opplevde herrelandslaget igjen en sportslig opptur og deltok under Egil «Drillo» Olsens ledelse i VM-sluttspillene i 1994 og 1998. Norge deltok også i EM-sluttspillet i 2000. John Arne Riise er den spilleren som har flest landskamper for herrer, 110. Norway Cup En av verdens største fotballturneringer for barn og ungdom, Norway Cup, har siden 1972 blitt arrangert hver sommer på Ekebergsletta i Oslo. Se også Fotballturneringer Fotballag omtalt på Wikipedia Fotballspillere omtalt på Wikipedia Det norske seriesystemet i fotball for menn Det norske seriesystemet i fotball for kvinner Verdensmesterskapet i fotball for menn Verdensmesterskapet i fotball for kvinner Europamesterskapet i fotball for menn Europamesterskapet i fotball for kvinner Fotball i de olympiske leker Referanser Litteratur (Ebok fra bokhylla.no) Eksterne lenker Norges Fotballforbund (NFF) Det internasjonale fotballforbundet FIFA (på engelsk) Norges Fotballforbund: Spilleregler for fotball 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


source: wikipedia

text: Film, også kalt spillefilm eller levende bilder, er en rekke av fotografiske enkeltbilder, som når de vises i en rask rekkefølge, skaper en illusjon av bevegelse som kalles phi-fenomenet. Denne optiske illusjonen oppstår ettersom publikum oppfatter en kontinuerlig bevegelse mellom adskilte objekter som blir sett i rask rekkefølge. En film er framstilt ved å filme med et filmkamera. Ordet film har sin opprinnelse fra den tynne filmen eller hinna på celluloidstrimmelen som bildene ligger på (senere har en riktignok gått over til mindre brannfarlige filmbaser enn celluloid, og med digitaliseringen forsvinner også filmbasen i fysisk forstand). Det engelske ordet film hadde først kun betydningen «tynn hinne», men siden 1899, ved filmens spede begynnelse, fikk det utvidet betydning som spillefilm og som verb, å filme. De fleste spillefilmer, det vil si skjønnlitterære fiksjonsfilmer, blir innspilt etter et manus, med skuespillere som fremfører manusets dialog og handling. Regissørens visjon tolkes i samarbeid med filmfotografen, lyddesigneren, produksjonsdesigneren og filmprodusenten. Innspillingen av en film foregår ved bruk av digitale eller analoge kameraer. I dag er Kodak den siste gjenværende produsenten av film. Noen få filmer har også blitt spilt inn ved videokamera. Før filminnspillingen deles manuset opp i et nedbrekk der scenene fordeles utover opptaksdagene. Etter innspilling blir råmaterialet klippet sammen til en helhet, og deretter vanligvis vist på kino, TV, DVD eller Blu-ray. I animasjonsfilm blir rollefigurene tegnet, malt, fremstilt ved hjelp av dukker eller dataanimert. Filmindustrien er i sterk vekst over hele verden og de største produksjonene blir i dag laget i Hollywood i USA og Bollywood i India. Filmhistorie Teknikken rundt filmfremvisning ble utviklet av flere visuelle oppfinnelser i slutten av 1800-tallet, som zoetropen og stillbildekameraet. Det som ofte betraktes som den første offisielle filmframvisningen ble utført i Paris i 1895 av brødrene Lumière. Senere kom flere stumfilmer med en finere klippeteknikk, og forskjellene fra teateret var tydelige på grunn av den begrensede plassen til replikker på tekstplakatene som representerte dialoger. Etter hvert ble Lumières teknikk kombinert med fonografteknikken, slik at lyd og bilde kunne presenteres samtidig. Den første tegnefilmen El Apóstol ble laget i 1917 av Don Federico Calle. Siden 1920-tallet har Hollywood dominert det internasjonale filmmarkedet og den tekniske utviklingen. Den første suksesfilmen som var delvis presentert med lyd var den amerikanske Jazz-sangeren fra 1927. Etter dette ble lydfilmen mer vanlig. Filmteknikken har blitt utviklet ytterligere siden den gang; fargefilmen fikk sitt gjennombrudd med Tatt av vinden fra 1939, 3D-filmer ble utviklet på 1950-tallet, og omtrent samtidig kom lyd i fire kanaler. Filmen har konkurrert med TV-en gjennom store deler av sin historie. Filmproduksjon Prosessen med å produsere en film er ofte lang, og involverer mange steg. Spillefilmer er basert på et filmmanus med detaljerte sceneanvisninger og en forberedt dialog. Arbeidet starter med at en manusforfatter presenterer sin idé for et produksjonsselskap eller en filmprodusent. Hvis ideen blir kjøpt blir den videreutviklet til et manus. Manuset blir så gitt til en regissør og en ansvarlig produsent som sammen ansetter resten av produksjonspersonellet, som fotograf, lyd- og lystekniker, scenograf og kostyme/sminkeansvarlig. Siden vil man finne passende skuespillere til filmen ved å holde en audition eller velge ut skuespillere man kjenner til fra før. Samtidig går man gjennom manuset før filminnspillingen, skriver eventuelt om til et storyboard, og lager seg et budsjett. Til slutt bygger man opp dekorasjoner og rekvisita. Under innspillingen er det regissøren som har det overordnede ansvaret for å koordinere skuespillere, statister, lyd, bilde og resten av produksjonspersonellet. Etter innspillingen klippes de filmede scenene sammen til en helhet, legger på lydeffekter og musikk, og skaper en endelig versjon av filmen. Denne markedsføres og distribueres til enten kinoer eller rett på video. I dag kommer de fleste filmene først på kino, så på DVD og Blu-ray, og deretter på kabel-TV og TV. Filmtyper Filmer kan deles inn i flere undergrupper. Den kanskje vanligste inndelinger er etter hva filmen handler om, altså filmens sjanger. Disse sjangrene kan for eksempel være skrekkfilm, spenningsfilm, filmkomedie eller dramafilm. Sjangerbegrepet er lånt fra litteratur- og teaterverdenen, men i ettertid har man også utviklet egne filmsjangre, som for eksempel spaghetti-western. Andre typer inndeling kan gjøres etter produksjonsmetode (for eksempel dogmefilm eller animasjonsfilm), eller hvor lang spilletid filmen har (for eksempel kortfilm, i motsetning til spillefilm). Men hovedsakelig deles det inn i to sjangre: Dokumentar og fiksjon. Novellefilm Novellefilmer er et mellomformat, som vanligvis har en varighet mellom 20 og 60 minutter. Både kortfilmer og novellefilmer har egne festivaler. Spillefilm Spillefilm er den mest kjente og sette filmtypen. Det har vanligvis en lengde fra 1 time og utover. Det finnes mange typer langfilm: Stumfilm Stumfilm er film som er spilt inn uten tale eller lydeffekter. Ettersom lydinnspillingsteknikken hadde flere brister fram til slutten av 1920-tallet ble de fleste filmene før den tid laget som stumfilmer. Stumfilmene ble som oftest akkompagnert av levende musikk. Mange stumfilmer inneholder tekstplakater som dekker hele filmruten med jevne mellomrom og representerer filmens dialog. Animasjonsfilm Animasjonsfilm er et samlenavn for analoge og dataanimerte filmer, tegnefilmer og dukkefilmer. Dataanimerte filmer er betegnelsen på filmer som er skapt ene og alene i en datamaskin, gjennom for eksempel et 3D-program. Den aller første fullstendig dataanimerte langfilmen var Toy Story, produsert av Pixar. Tegnefilm består imidlertid av filmer der hver enkelt bilderute er håndtegnet. En dukkefilm kan lages ved hjelp av kitt- eller leirefigurer eller dukker. Den mest kjente norske dukkefilmen er Flåklypa Grand Prix. Man regner ofte også filmer gjort med stop motion-teknikker under denne sjangeren, en teknikk som betyr at man flytter figurene litt mellom hver gang man tar et bilde av dem for å skape en illusjon av bevegelse. Teknikken ble en kunstart takket være Ray Harryhausen. Wallace & Gromit-filmene er laget med denne teknikken. Dokumentarfilm Dokumentarfilm tar utgangspunkt i å fortelle en historie fra virkeligheten i den virkeligheten som finnes i situasjonen. I prinsippet skal dokumentarfilmen dokumentere virkeligheten, akkurat som nyhetsfotografiet, og personer, situasjoner, lyssetting, og lignende virkemidler fra spillefilmens fiksjon skal ikke benyttes eller så lite som mulig for at ikke troverdigheten skal brytes. Fortellingen og personene utfolder seg i sitt naturlige miljø. Regissøren bruker tid for å bli kjent med figurene og følger med dem i sin hverdag. Allikevel er det rom for at regissøren kan forme måten historien fortelles på sammen med klipperen når dramaturgien skal legges ved hjelp av utsnitt, kameravinkler, hva som filmes og hva som ikke filmes. En fullstendig objektiv film er ikke mulig, kun grader av troverdighet. Det motsatte av dokumentarfilmens troverdighet er propagandafilmer, som har til hensikt å påvirke og forlede til en bestemt hensikt eller inntrykk, enten det er politisk, eller kommersielt. Sistnevnte er reklamefilmer som skal påvirke konsumentens oppfatninger og interesser til å velge eksempelvis et bestemt produkt framfor et annet. Bildeformater Det er utviklet flere ulike standarder for filmfremvisning gjennom filmhistorien. De vanligste formatene er i dag 1,66:1 (i europeisk film) og 1,85:1 (for amerikansk film), begge for 35mm film. De ulike bildeformatene påvirker ikke nødvendigvis innholdet, men kvaliteten kan likevel brukes for å påvirke fremstillingen. I filmen The Blair Witch Project benyttet man for eksempel et lavoppløselig "billig" kamera for å gi et inntrykk av at filmen var en dokumentar til tross for at det var en fiktiv dokumentarfilm, på engelsk kalt «mockumentary». De vanligste analoge opptaksformatene er 35mm, 65mm, 16mm eller 8mm. De vanligste digitale opptaksformatene er RED, Viper, HDCAM, DV Cam, Digi-Beta eller DVC pro. Om den ferdige filmen skal vises på kino kan det lages 35mm, 70mm eller 16mm kopier. Filmen kan utspilles digitalt til DVD eller Blu-ray, eller eksporteres som digital DV eller HD-fil. Tapebaserte utspillingsformater som kan tas i bruk er HDV tape, DV tape, Digi-Beta, DVC pro eller VHS. Lyd Dialog er lyden av personer som konverserer. I enkelte scener er dette den viktigste lyden. På alle standarder innen flerkanals hjemmekino brukes den midtre, senterhøyttaleren til å spille av dialog i film. Dette er for å gi en realistisk følelse av hvor lyden kommer fra, samt at det avlaster de andre høyttalerne. Lyd som ikke inngår i handlingen som vises i bildet kalles ikke-diegetisk ved at den ikke inngår i handlingen. Diegetisk musikk er musikk som fremføres i bildet for eksempel i Barry Lyndon der «Lillibullero march» og «British Grenadiers» spilles av britiske soldater som vises i bildet. Film og andre medier Film og litteratur Film har i lang tid anvendt litterært kildemateriale: Flere av Shakespeares dramatiske skuespill har vært innspilt på film flere ganger, og Sherlock Holmes har blitt til film flere ganger enn noen annen litterær figur. Å forvandle en roman eller et skuespill til film kalles adapsjon, og har en egen kategori i oscarutdelingen. Etter 1960-tallet ble det motsatte også virkelighet, da storfilmer kom ut i bokform, ofte i billige utgaver med filmens plakat på fremsiden, og noen bilder fra filmen samlet i et særtrykk midt i boken. Eksempler på slike er Tid for hevn og flere av de nyere James Bond-filmene. Film og drama Film (og fremfor alt spillefilmer) er i likhet med teater et dramatisk medium. Begge bygger på en allerede bestemt handling som blir delt inn i scener, med like forutbestemte rollefigurer og replikker. Filmproduksjon skiller seg imidlertid fra en teaterproduksjon på flere områder, blant annet på grunn av at skuespillet i en film blir lagret på fotografisk film eller digitalt. Siden tidlig på 1900-tallet har regissører dessuten arbeidet med ulike bildeutsnitt, montage-teknikker og musikk for å skape stemninger. Film og radio Radioen hadde lenge vært familiens samlingspunkt før filmen kom, og selv om radioen beholdt sin stilling til langt inn i 1940-årene, var det filmen som overtok flere av dens funksjoner. Filmen ble det fremste nyhetsmediet, filmen tok ved hjelp av billige filmer over eventyrfortellingen, og kanskje fremfor alt fikk kjendisene fra film større gjennomslagskraft enn de fra radio. Film og TV Film og TV var lenge konkurrenter. I USA ble det for eksempel lenge produsert film på veskysten (i Hollywood utenfor Los Angeles), mens TV ble produsert på østkysten (i New York). Rent teknisk utviklet filmen seg tidligere og raskere, men allerede i 1927 ble de første TV-bildene sendt over Atlanterhavet, og deretter innså mange fordelen med å sitte hjemme og se på TV fremfor å sitte i en trang kinosal. Når konkurransen hadde begynt bare øket den. Det var sjelden filmskuespillere frivillig gikk over til en TV-produksjon, og TV-skuespillere hadde små sjanser til å lykkes innen film, selv om det naturligvis finnes unntak. TV laget en del serier basert på berømte filmer: M*A*S*H for eksempel, mens film bare unntagsvis ville røre noe som hadde figurert på TV-skjermen. Det er først på 1980-tallet, da TV-serien Star Trek lyktes i å ta steget over til filmen og solgte store mengder kinobilletter at trenden begynte å snu. I dag figurerer selv kjente filmstjerner i TV-serier som C.S.I og Frustrerte fruer. Samarbeidet har delvis også kommet delvis på grunn av at fler og fler film- og TV-selskaper har samme eier. Film og videospill Siden videospillets barndom på 1980-tallet har det vært svært vanlig med filmbaserte spill. Noen filmer og filmserier som har gitt opphav til en mengde videospill er Star Wars, Indiana Jones og Matrix. Enkelte videospill er også filmet i ettertid, blant annet Tomb Raider. Filmpriser og filmfestivaler Spesielt godt mottatte filmer vises ofte på spesielle filmfestivaler, som filmfestivalen i Cannes. Enkelte filmer har på den andre siden premiere på store filmfestivaler for å skape oppmerksomhet og interesse. Mange filmfestivaler har egne prisutdelinger basert på jurystemmer. Den mest berømte filmprisen av dem alle er den amerikanske Academy of Motion Picture Arts and Sciences Academy Award (vanligvis kalt Oscarprisen). Den har vært utdelt siden 1929. Den største norske filmprisen er Amandaprisen. Film i verden Frankrike Mange av filmens pionerer kom fra Frankrike: Brødrene Lumière som laget verdens første filmer, Émile Cohl som laget den første animerte filmen, og Georges Méliès som var en foregangsmann i å eksperimentere med filmteknikker. I løpet av 1960-tallet ble den nye franske bølgen en av de viktigste innflytelsene innen film. I dag er den franske filmindustrien den mestselgende filmindustrien i Europa. Hongkong Hongkong var lenge verdens tredje største filmindustri, etter Bollywood og Hollywood, men etter en filmkrise i midten av 1990-tallet ble den sterkt svekket. I dag er den i ferd med å innhente seg. Kjente stjerner som Bruce Lee og Jackie Chan har gjort Hongkongs filmindustri internasjonalt kjent, spesielt filmer som inneholder kung fu og annen action. Sverige Svensk film har vært til stede siden tidlig på 1900-tallet. To av de mest kjente internasjonale regissørene er Ingmar Bergman og Lasse Hallström. Norge Thor Heyerdahls dokumentarfilm om Kon-Tiki-ekspedisjonen vant en Oscar i 1951. I 2006 vant norsk-kanadiske Torill Koves film Den danske dikteren Oscar for beste animerte kortfilm. Liv Ullmann hadde både den norske og den engelske fortellerstemmen. Norsk filmer som har vært Oscarnominerte er Veiviseren (1988), Elling (2001), Ni liv og Søndagsengler. Island Island har nok den korteste filmhistorien av alle de nordiske landene, men er på ingen måte den minste nasjonen når det gjelder antall filmer produsert per innbygger. Island produserer gjennomsnittlig tre filmer hvert år, noe som er mye når man tenker på at øya har knappe 280 000 innbyggere. I de senere år har islandsk film oppnådd høy status både på festivaler og internasjonalt. Dette mye takket personer som Fridrik Thor Fridriksson, Thrainn Bertelsson, Hrafn Gunnlaugsson og Agust Gudmundsson. Mange av dem har også jobbet sammen i ulike filmprosjekter. USA Siden 1920-tallet har USA dominert den globale filmindustrien med et bredt utvalg filmer, både kunstnerisk og teknisk banebrytende. Dette har bidratt til at det i den amerikanske kulturen finnes en inngrodd filmentusiasme. Takket være interessen for filmkunsten, og naturligvis den lave prisen, ble det vanligere og vanligere å besøke kinoen i USA. Man besøkte disse såkalte Nickelodeons, der det kostet en nickel (5 cent) for å se en film. Den mest fremgangsrike filmen fra denne perioden er sannsynligvis kjærlighetshistorien mellom Scarlett O'Hara og Rhett Butler i Tatt av vinden, en film som selv i dag holder rekorden i antall kinobesøkende. India Bollywood er navnet på den indiske filmindustriens hovedstad i Mumbai (tidligere Bombay). Her produserer de mest filmer i hele verden. De fleste filmene er på hindi og er vanligvis musikaler. Japan Den japanske filmindustrien har på det internasjonale markedet gjort seg kjent blant annet gjennom regissøren Akira Kurosawa, monsterfilmer som Godzilla, tegnefilmsjangeren anime (Hayao Miyazakis Chihiro og heksene) og skrekkfilmer som Ringu og The Grudge. Yrker innen film Foruten filmens skuespillere, statister og stuntmenn arbeider en mengde mennesker bak kamera med å produsere filmen. Regissøren har overordnet artistisk ansvar for filmen. Han iscenesetter det manuset som manusforfatterne har skrevet. Videre er det en produsent som produserer filmen, som blir filmet av kameramenn. Lister Liste over mest innbringende filmer Norske filmer Utenlandske filmer Annet Filmsensur Referanser Litteratur Acker, Ally (1991): Reel Women: Pioneers of the Cinema, 1896 to the Present. New York: Continuum. ISBN 0-8264-0499-5. Basten, Fred E. (1980): Glorious Technicolor: The Movies' Magic Rainbow. Cranbury, NJ: AS Barnes & Company. ISBN 0-498-02317-6. Laurent Creton, Kira Kitsopanidou (sous la direction de), Les salles de cinéma : enjeux, défis et perspectives, Armand Colin/Recherches, Paris, 2013. Hickenlooper, George (1991): Reel Conversations: Candid Interviews with Film's Foremost Directors and Critics, Citadel Press Book[s]. New York: Carol Publishing Group. xii, ISBN 0-8065-1237-7 Eric Le Roy, Cinémathèques et archives du film, Armand Colin, Paris, 2013. Thomson, David (2002): The New Biographical Dictionary of Film. 4. utg. New York: A.A. Knopf. ISBN 0-375-41128-3 Eksterne lenker Filmweb.no VG Film Natt&Dag Film NRK Filmpolitiet Film & Kino Filmfront Norsk filminstitutt Aftenposten Film 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Frognerparken er en offentlig park i Oslo. Frognerparken var historisk en del av den gamle Akergården Frogner Hovedgård og av arealene vest for Frognerelven, som Frogners eier kjøpte av nabogården Store Frøen i 1788. Frogner Hovedgård har både gitt navn til parken, strøket Frogner, Bydel Frogner og Frognerseteren (i Nordmarka). Gårdsbebyggelsen i dansk herregårdsstil, hovedsakelig oppført på 1700-tallet, ligger i parkens sørlige del og huser Oslo Bymuseum. I nærheten av herregårdsbygningene ligger også den lille høyden «Utsikten» med Henriette Wegners paviljong som ble flyttet fra Blaafarveværket i 1837. Sentralt i parken ligger Frognerdammen, og langs en akse i midten ligger skulpturanlegget Vigelandsanlegget med skulpturer av Gustav Vigeland. Frognerparken inneholder også Frognerbadet, Frogner stadion, tennisbaner og serveringssteder som Frognerparken Café (åpnet 1918) og restauranten Herregårdskroen (åpnet 1960). I tillegg inneholder Frognerparken Norges største rosesamling med rundt 14 000 roser fordelt på 150 arter. Frognerparken ble gradvis åpnet som offentlig park fra 1904 og jubileumsutstillingen på Frogner i 1914 etablerte for alvor parken som folkepark. Fra 1920-årene ble Gustav Vigelands skulpturanlegg oppført i deler av Frognerparken. Frognerparken er Norges mest besøkte severdighet og ble vedtatt fredet av Riksantikvaren etter kulturminneloven 13. februar 2009, som første park i Norge, under navnet «Frognerparken og Vigelandsanlegget». Frognerparken omfatter totalt et areal på 0,45 km2. Frognerparken er motiv for maleriet «Frogner Hovedgaard» av I.C. Dahl, et hovedverk i norsk nasjonalromantisk malerkunst. Historie Midt på 1700-tallet anla den daværende eieren av Frogner Hovedgård, Hans Jacob Scheel, en barokkhage. Den ble videre utbygget av senere eiere, blant dem Bernt Anker, som kjøpte gården i 1790 og utvidet hovedbygningen til nåværende lengde. Etter at industriherren Benjamin Wegner overtok gården i 1836, ble parken omdannet til romantisk landskapspark omkring 1840. Frognerparken i dag fremstår som romantisk landskapspark, med unntak av skulpturanlegget i midten. Det historiske parkanlegget var betydelig mindre enn dagens Frognerpark, og omfattet arealene rundt herregårdsbygningene. I 1896 kjøpte Kristiania kommune det som var igjen av eiendommen etter at store deler var frasolgt til private. Kommunens plan var å åpne for kvartalsbebyggelse på området mellom Kirkeveien og Frognerelven, og å legge ut arelene vest for elven til kirkegård. Men ved århundreskiftet besluttet kommunen å bruke Frogner-jordene til en offentlig park for rekreasjon og idrett. Den planlagte Vestre Gravlund ble i stedet flyttet til arealer vest for Frognerparken, innkjøpt fra landstedet Volvat og deler av gården Borgen. Delene nærmest gårdstunet ble åpnet for publikum i 1904, og det første Frogner stadion ble anlagt langs Kirkeveien. Jubileumsutstillingen ble avholdt her i 1914, og aksen i utstillingsområdet med broen over Frognerdammene ble beholdt for etterbruk til den planlagte folkeparken etter at utstillingen var over og de fleste provisoriske bygningene ble revet. Jubileumsutstillingen ble besøkt av nærmere to millioner. Bygartner Marius Røhne utarbeidet en generalplan for parken i 1917, men den ble ikke realisert før kommunen besluttet at billedhuggeren Gustav Vigelands fontene med tilhørende skulpturanlegg skulle plasseres i parken. Det foregikk en langvarig debatt om hvordan parken skulle brukes og opparbeides, og Røhne var den viktigste motstanderen av Vigelands skulpturprosjekt. De siste årene har det vært arbeidet med planer om å restaurere barokkhagen fra 1700-tallet. Gårdens bebyggelse Gårdsbygningene ligger i den sørlige delen av parken. Bebyggelsen i dansk herregårdsstil på fire sider av gårdsplassen ble oppført i 1750-årene av Hans Jacob Scheel, den første eier i nyere tid som bosatte seg på gården. Hovedbygningen fra 1750 er et laftehus i to etasjer, antagelig planlagt som bestyrerbolig. Økonomiske problemer gjorde at Scheel ikke oppførte sin egentlige hovedbygning, som skulle ha ligget som fondmotiv i vestre ende av barokkhagen. Da han selv måtte flytte inn i laftehuset, kledde han ytterveggene med utmurt bindingsverk, som ble pusset for å illudere murverk. Huset ble utvidet vestover og påbygget en midtark med selskapslokaler. Sørfløyen, låven, hadde i midten en innkjørsel i enden av gårdsalleen, no Nobels gate. Over denne lå en sal, og på taket et klokketårn. Bernt Anker, som da var Norges rikeste mann, kjøpte gården i 1790 og brukte den som sommerbolig. Han utvidet hovedbygningne til begge sider, så den fikk det utseendet den i hovedsak har beholdt, og en samlet lengde på ca. 54 meter. Motivet for utvidelsen var behovet for en større sal til selskapelighet. Salen i 2. etasje i østre tilbygg opptar ca. 130 m2 og har originale engelske tapeter fra 1793. Benjamin Wegner kjøpte gården i 1836 og rev sørfløyen for å åpne gårdsplassen mot Frognerkilen. Tårnet ble da flyttet til hovedbygningen. Han måtte selge gården i 1848, og kjøperen var kjøpmann Fredrik Georg Gade fra Bergen. Familien Gade ble de siste private eierne og opprettholdt et herskapelig liv på Frogner til de solgte den til Kristiania kommune i 1896. I Wegners tid fikk driftstunet i øst noen nye bygninger til erstatning for den revne låven, blant annet et «vasketørrehus» i tre etasjer som fremdeles eksisterer. Ved utkjørselen til Frognerveien og gårdsalleen sørover oppførte han den ene av to planlagte portstuer. Paviljongen som nå står på Utsikten ved nåværende Frogner plass i Frognerparken, ble flyttet dit av Wegner i 1837 fra hans tidligere bolig på Fossum i Modum. Paviljongen var ifølge tradisjonen i Wegnerfamilien en bryllupsgave fra Benjamin Wegner til ektefellen Henriette Seyler. Den er et klassisk åttekantet «rundtempel» med søylegang. Taket er en malt kopi i miniatyr av kuppelen over Pantheon-tempelet i Roma. Foran hovedbygningene står også Wegners solur. Paviljongen i klassisk tempelform som Bernt Anker hadde oppført på samme sted, ble flyttet til en høyde lenger nord, på Frøens grunn. Fredrik G. Gade rev de flest driftsbygningene i øst og oppførte nye: en lade, et stolpehus (stabbur), et gartnerhus av murverk, et nytt «locum» med hønsehus, en hestevandring med treskeverk og hakkelsemaskin, og ytterligere et stort uthus lengst øst. Alle uthusbygningene ble revet etter at kommunen overtok gården, bortsett fra tilbyggeen til østfløyen. I dag huser hovedbygningene Oslo Bymuseum. Ved herregårdsbygningene ligger også Frognerparken Café, som åpnet i 1918, og restauranten Herregårdskroen, som åpnet i 1960. Frognerdammen Frognerdammen ligger sentralt i Frognerparken. På 17- og 1800-tallet holdt eierne av Frogner Hovedgård tidvis store båtfester i dammen. Vigelandsanlegget – skulpturanlegget i Frognerparken I midten av dagens Frognerparken ligger skulpturanlegget med Gustav Vigelands skulpturer. Gustav Vigeland fikk i løpet av 1920-årene full kontroll med planene for opparbeidelsen av parken, og han utvidet sitt opprinnelige skulpturanlegg så det kom til å dominere hele midtre del. På høyden hvor husmannsplassen Tørtberg hadde ligget i forlengelsen av aksen fra porten til broen og fontenen, reiste han i 1928 anleggets sentrale innslag, Monolitten, som ikke ble ferdig hugget før i 1943. Frognerparken inneholder 214 skulpturer og 13 smijernsporter og de sentrale delene med skulpturanlegget er opparbeidet etter Gustav Vigelands tegninger. Alle skulpturene er laget av ham. Aksen med skulpturanlegget har en monumental inngang fra Kirkeveien som mange i dag oppfatter som «hovedinngangen» til parken. Dette er riktignok ikke den tradisjonelle hovedinngangen, som ligger foran herregårdsbygningene, og Frognerparken og skulpturanlegget er ellers åpen fra de fleste sider. Sports- og badeanlegg I utkanten av Frognerparken ligger Frognerbadet, som åpnet i 1956. Gamle Frogner stadion åpnet i 1901 og ble byens hovedarena for skøyteløp. I 1914 ble nåværende Frogner stadion bygget rett ved siden av. Der gamle Frogner stadion lå er det i dag tennisbaner. Serveringssteder Frognerparken inneholder serveringsstedene Frognerparken Café og Herregårdskroen. Frognerparken Café, opprinnelig kalt Frogner Friluftsrestaurant, ble etablert i 1918, etter jubileumsutstillingen på Frogner. Den holdt til i en nyoppført paviljong for utendørs servering, inspirert av klassiske parkpaviljonger fra kontinentet. Herregårdskroen holder til i deler av og utenfor herregårdsbygningene, og åpnet i 1960. Restauranten ble da flyttet fra Fridtjof Nansens vei 9 litt utenfor Frognerparken, og fikk navnet Herregårdskroen da den flyttet inn ved Frogner Hovedgård. I 1970-årene markerte Herregårdskroen seg som en av Oslos mest trendy restauranter. Planter og forvaltning Frognerparken inneholder en stor rosesamling på 14 000 roser fordelt på 150 ulike arter. Rosene i Frognerparken skjøttes etter biologiske prinsipper. I dag finnes det ca. 3 000 trær i Frognerparken. Noen av dem er mer enn 250 år gamle, med en stammeomkrets på opptil 5,5 meter. Blant parktrærne er det mange eksotiske innslag, som magnolia, mammuttrær, gingko og valnøtt. Frognerparken forvaltes av Friluftsetaten, Oslo kommune. Den frivillige organisasjonen Frognerparkens Venner ble stiftet i 1971 for å motarbeide kommunens planer om en motorvei gjennom parken. Landets største venneforening med ca. 3500 medlemmer har som formål å bidra til å bevare, videreutvikle og forskjønne parken både som friluftsområde og skulpturpark. Inngrep i parken og dens omgivelser bekjempes. Foreningen søker å påvirke politikere og offentlig opinion til å ivareta sitt ansvar for parken og Vigelands kunst, og den samler midler til å gjennomføre vedlikeholdstiltak. I 2012 fikk Frognerparken det nordiske kvalitetsstempelet Green Space Award, som første norske grøntanlegg. Kulturminne og fredning Frognerparken og Vigelandsanlegget er et kulturminne og har nummer 127174 i Riksantikvarens kulturminnebase. Parken ble vedtatt fredet av Riksantikvaren etter kulturminneloven 13. februar 2009, som første park i Norge, under navnet «Frognerparken og Vigelandsanlegget». Formålet med fredningen er «å bevare Frognerparken med haveanlegget fra Frogner hovedgård, 'byparken' fra ca. 1914 og fremover, Vigelandsanlegget som et av Norges fineste utendørs kunstverk og rekreasjonsområder, og idrettsanleggene innenfor parken. Fredningen skal sikre at denne helheten av verdifulle bestanddeler, som er tilkommet etappevis siden midten av 1700-tallet, bevares og ikke utsettes for skadelige eller skjemmende inngrep eller slitasje.» Se også Parker i Oslo Monolittrennet Referanser Litteratur Roede, Lars (2012). Frogner hovedgård; bondegård, herskapsgård, byens gård, Pax forlag, ISBN 8253034962 Sanstøl, Jorunn (red.) (1996). Frognerparken – fra dyrket mark til byens park. Byminner, No. 1/2–96, Oslo Bymuseum/Frognerparkens venner Eksterne lenker Frognerparkens venner Oslo Bymuseum Vigelandsmuseet Historien om Frognerparken


text: Fredrikstad Fotballklubb (forkortet FFK) (stiftet 7. april 1903) er en fotballklubb fra Fredrikstad i Viken. FFK har vunnet ni seriemesterskap, elleve cupmesterskap og syv sølvpokaler. Klubben spiller i OBOS-ligaen. FFK er en av Norges største fotballklubber, tross spill på nivå to. I Norge har kun Rosenborg flere titler (Serie- og cupmesterskap) enn FFK. Tabellen 2023 Historie Da Fredrikstad Fotballklubb ble stiftet i 1903 var fotball en lite utbredt idrett i Norge. Fotball var i mange av de eldste klubbene et tillegg til andre etablerte idretter, som ski eller friidrett. På grunn av mangel på motstandere så var denne stiftelsen faktisk det tredje forsøket på å etablere en klubb i Fredrikstad. Rykter vil ha det til at det andre forsøket døde ut på grunn av at distriktets eneste fotball landet på et godstog til Moss. Å finne et lag å spille mot var et problem da FFK ble stiftet. Tilfeldigheter ville ha det til at engelskmannen H.W. Kenworthy, som bodde i Sarpsborg, ønsket å spille den engelske idretten fotball. Han reiste derfor til Fredrikstad for å delta på FFKs treninger. Da han kom hjem til «Sarp» ønsket han å etablere en klubb også der. Ideen ble godt mottatt i Sarpsborg, og Sarpsborg FK ble grunnlagt åttende mai 1903. Den første kampen mellom de to lagene ble spilt året etter foran 600 tilskuere. FFK vant den historiske kampen 4-0. Sarpsborg og Fredrikstad etablerte den første kretsserien, og inspirerte til opprettelsen av mange nye klubber i årene som fulgte. FFK brukte ikke røde og hvite drakter da klubben ble grunnlagt i 1903. Faktisk endret klubben drakter sju ganger fra 1903 til 1927, da de endelig landet på de draktene som benyttes i dag. Draktene er basert på fargene til den polske landslagsdrakt, som i sin tid ble gitt som gave. FFK kopierte fargene, og ble en vennskapsklubb med det polske landslaget. Dette forholdet har nå gått i glemmeboken, både i Fredrikstad og i Polen. FFK spilte sin første kamp i NM i 1905 mot Porsgrunds Fodboldklub, men vant sin første NM-kamp mot Gjøvik-Lyn i 1908. Resultatet ble 4-2. FFK kom til cupfinalen for første gang i 1932. Semifinalen ble spilt mot Mjøndalen på hjemmebane foran en publikumsrekord på tilskuere. FFK vant 3-2. I finalen møtte Fredrikstad Ørn Horten, og vant hele 6-1. FFK var det tredje laget fra Østfold som vant NM, etter Sarpsborg FK og Kvik Halden. Cupgullet i 1932 ble starten på Fredrikstads første suksessrike æra, og klubben vant enda fire cuptitler før andre verdenskrig. FFK ble også den første klubben som vant den nasjonale serien, i 1937-38, og de vant dobbelen (serien og cupen) året etter. Fredrikstad stiftet Østfold Bandykrets den 27. januar 1935 sammen med Gleng Fotballklubb og St. Croix Idrettsforening. Under den tyske okkupasjonen ble det ikke spilt organisert fotball, siden alle spillerne streiket til støtte for motstandsbevegelsen. Etter krigen ble fotball mer populært enn noen gang, og Fredrikstad satte nok en publikumsrekord mot Sarpsborg. Det skjedde i semifinalen i cupen i 1945. Derimot var det lite suksess utpå banen. FFK nådde tre cupfinaler på fire år, men tapte alle. Gjennombruddet kom i 1949, da FFK vant sin tredje ligatittel. 50- og 60-tallet var svært suksessrike år for FFK. Klubben tok hjem ligagullet seks ganger og sølvet sju ganger. Cupen ble vunnet fire ganger. I 1957 en ny milepæl ble nådd da FFK vant sin andre dobbeltriumf. Etter å ha vunnet ligagullet i 1960 deltok Fredrikstad i europacupen som det første norske laget noensinne. FFK vant sensasjonelt 4-3 over Ajax hjemme. Returkampen i Amsterdam endte 0-0 i første runde. Byen Fredrikstad hadde en økonomisk storhetstid i Norge i forrige århundre. Først som en stor leverandør av maskiner til skogsindustrien og deretter som et senter for skipsverftsindustrien. På et tidspunkt var verftet i Fredrikstad det største i Skandinavia. Det var en optimistisk stemning blant byens innbyggere - noe det har blitt påstått ble gjenspeilet i FFKs spillende fotballstil, av noen oppfattet som den mest underholdende fotballen i landet. Klubbens første cuptriumf i 1932 fikk Jørgen Juve, en legende i norsk fotball, til å uttale: "Dette er slik fotball er ment å bli spilt" Kanskje var det på grunn av atmosfæren at klubben ble så suksessrik, og kanskje også derfor nedturen begynte. Etter år med ære og berømmelse startet klubben å bli mer konservativ, selv om ingen ville innrømme akkurat det. Andre klubber ble profesjonalisert, mens spillerne i FFK fortsatt hadde fotballen som en hobby ved siden av normale jobber. Treningsregimer ble strengere enn tidligere, men i Fredrikstad følte man at å trene mer enn to ganger i uka ville ødelegge moroa ved å spille fotball. Fredrikstad slet gjennom hele 70-tallet. De nådde cupfinalen i 1971, men tapte for Rosenborg, som nå var på god vei til å bli den nye storheten i norsk fotball. To år senere, og for første gang i klubbens historie, rykket FFK ned en divisjon. I 1975 var de tilbake i øverste divisjon, men de ble der kun to år før neste nedrykk var et faktum. FFK ble et heislag mellom divisjonene helt fram til 1984. Og selv om klubben vant cupen dette året, så ble Cupgullet i 1984 starten på en lang nedtur for Fredrikstad. Med hele ni seriemesterskap og elleve cupmesterskap i skapet glimret rødbuksene med sitt fravær fra toppen av norsk fotball resten av 80-tallet og hele 90-tallet. Opprykk, cupgull og nedrykk I 2002 rykket FFK opp fra andredivisjon til førstedivisjon og på 100-årsjubileet 2003 rykket klubben opp til eliteserien og tilbake i toppen av norsk fotball. Etter 20 år i fotballens «bakgård», og etter to imponerende opprykk på rad, etablerte FFK seg igjen i øverste divisjon. Med NM-seier i 2006 markerte FFK seg igjen for alvor blant Norges aller beste lag. Tilskuersnittet var på 12.345 i 2007. Fredrikstad FK (FFK) kom på 2.-plass under Anders Grönhagen styre. Året før kom FFK også på 8.-plass, men da under Knut Torbjørn Eggen. I nyere tid står Seriesølvet fra 2008 som en sterkt prestasjon. I 2009 rykket laget ned til 1. divisjon, etter å ha havnet 3. sist på tabellen og på kvalifiseringsplass. I kvalifiseringen ble hovedrival Sarpsborg 08 motstander. Det første møtet mellom et lag fra de to rivaliserende byene på over 10 år. Laget rykket opp igjen i 2010 etter å ha spilt kvalifisering mot Hønefoss FK i november 2010, men klarte ikke å etablere seg i eliten. FFK rykked ned i til 1. divisjon igjen på den siste dagen av 2012-sesongen. Mandag 23. november 2015 presenterte klubben Jan Halvor Halvorsen som ny FFK trener etter at Arne Erlandsens kontrakt med klubben ikke ble forlenget. I 2015 var FFK sekunder unna total katastrofe, sportslig sett. I det Nest-Sotra utliknet til 1-1 på overtid i siste serierunde falt klubben under "streken" og var så godt som klare for 2. divisjon. Klubben lå også på nedrykk i det kampen var over da Follo Fotball, som lå to poeng under Fredrikstad, så ut til å ta tre poeng mot Jerv. 6 minutter på overtid utligner Jerv og Follo ender på nedrykksplass et poeng under Fredrikstad. Tirsdag 9. august 2016 annonserte klubben at samarbeidet med Jan Halvor Halvorsen var avsluttet på grunn av manglende resultater, og senere samme dag ble Mons Ivar Mjelde ansatt som ny hovedtrener i klubben. 17. november 2017 tapte FFK kvalifiseringskampen mot Notodden Fotballklubb, og rykket dermed ned til 2. divisjon etter en av de svakeste sesongene klubben noensinne har levert. De endte på 2. plass i 2. divisjon i 2018. De gikk til kvalifisering for 1. divisjon 2019, hvor de tapte mot KFUM-kameratene Oslo. Dermed ble det 2. divisjon også i 2019. De fleste av de 11 sesongene Fredrikstad har mislyktes i å rykke opp fra 2. divisjon har de vært tippet som favoritt. Men det har alltid vært ett eller flere lag som har sneket seg foran. I 1993 var det Jevnaker Idrettsforenings fotballklubb, så var det Sarpsborg FK i 1994, Elverum og Nybergsund i 1995, Sarpsborg FK og Bærum i 1996, Kjelsås FK, Skjetten og LSK Lillestrøm 2 i 1997, Ørn-Horten i 1998 og 1999, Asker FK, Kvik, Vålerenga 2, Sarpsborg, Lørenskog og Gjøvik-Lyn i 1999, Lillehammer og Ullern i 2000, Tollnes, Lillehammer og Eik i 2001, Raufoss og KFUM i 2018, Stjørdals-Blink og Kvik i 2019. Drakt og logo I de første årene endret Fredrikstad drakter ganske ofte. De første draktene hadde blå og hvite striper på skjortene og svarte bukser. Men dette ble endret etter kun to år, til hvite skjorter og blå bukser. I 1910, rett før FFKs første semifinale i cupen, begynte man med grønne og hvite drakter. Den syvende draktforslaget ble introdusert for Fredrikstad i en kamp mellom FFK og Polen på Fredrikstad stadion 7. oktober 1926. Fredrikstad ønsket å benytte fargene til det polske landslaget og et brev ble sendt til det polske fotballforbundet. Fredrikstad FK mottok dette svaret: «In Beantwortung Ihres w. Schreibens von Ende Dezember 1926 freuen wir uns sehr, dass Ihr hochverehrter Klub unsere Nationale Farben weiß-rot als seine Farben annehmen will. Gleichzetlich Ihrem Wünsche folgend, übersenden wir ein weißes Hemd und ein Paar roten Hosen.» «Som svar på deres brev datert desember 1926 gleder det oss at deres ærerike klubb ønsker å benytte våre rødhvite drakter. Som en følge av deres ønske sender vi dere en hvit trøye og en rød bukse.» Det polske fotballforbundet gav sine draktfarger til klubben, og 17. mars 1927 ble det offisielt avgjort av dette også skulle bli Fredrikstads drakter. Siden den gang har draktene endret seg lite bortsett fra sokkene, som gikk fra å være røde og hvite til å være helhvite i 1997. FFKs logo, en vimpel med en fotball og initialene F.F. (den originale forkortelsen for Fredrikstad Fotballklubb var F.F.), har forblitt omtrent uendret siden den ble introdusert i 1909. Vimpelen var opprinnelig grønn og hvit, men da Fredrikstad introduserte de nåværende røde og hvite draktene, så endret også vimpelen farger. I 1915 ble Gustav Edén første landslagsspiller fra FFK. Arne Børresen var i 1937 den første fra klubben som fikk gullklokke for 25 landskamper, senere har også disse fått gullklokka (antall landskamper i parentes): Per Egil Ahlsen (54), Bjørn Borgen (35), Arne Børresen (25), Kai Erik Herlovsen (36), Erik Holmberg (27), Roar Johansen (61), Per Kristoffersen (25), Arne Pedersen (40), Bjørn Spydevold (37), Thor Spydevold (28). Pedersen og Johansen er også æresmedlemmer, i likhet med Fritz Karlsen, Kjell Gustavsen, Kjell Andreassen, Asle Arntsen, Frithjof Gjermundsen og Jan Hermansen. Stadion Gamle Fredrikstad stadion ble innviet i 1914 og fikk gressmatte i 1921. Fredrikstad stadion var første stadion i Norge med flombelysning. Publikumsrekorden ble satt i 1956 i en kamp mot Larvik Turn. 15534 tilskuere møtte opp for å se denne kvartfinalen i cupen. Den siste oppgraderingen av stadionet ble gjort før 2004-sesongen, med en påfølgende publikumskapasitet på 10 500 personer. Den nye hjemmebanen ble bygget før 2007-sesongen på gamle Fredrikstad Mekaniske Verksted, også kjent som «Værste». Dette var en gang Skandinavias største skipsverft, og langsidene på det nye stadionet er bygget inn i de gamle verkstedshallene, noe som gir en helt unik arkitektur. Verkstedhallene har historie helt tilbake til 1870, en historie som nå er bygget inn i langsidene på nye Fredrikstad stadion. I tillegg er det bygget to separate tribuner på kortsidene. Det nye stadionet har en kapasitet på 12 500 tilskuere. I mai 2007 ble Fredrikstad Stadion av Dagbladet kåret til Norges flotteste stadion. Kommunen overtok ansvaret for Stadionet i 2014 og den 1. mars 2015 etter mye protester ble nytt kunstgress ferdigstilt. Spillerstall Oppdatert 23. oktober 2023. Utlånte spillere Meritter Seriemesterskap (9) 1937–38, 1938–39, 1948–49, 1950-51, 1951-52, 1953-54, 1956-57, 1959-60, 1960-61. Cupmesterskap (11) 1932, 1935, 1936, 1938, 1940, 1950, 1957, 1961, 1966, 1984, 2006. NM-sølv (7): 1945, 1946, 1948, 1954, 1963, 1969, 1971. Trenere 1982–1983: Tony Knapp. 1984: Jan Aas. Ass: Frithjof Gjermundsen 1984–1985: Per Mosgaard. Ass: Åge Johansen 1986–1987/1988?: Reine Almqvist. 1989–1992: Øyvind Nilsen. 1993: Frode Hansen 1994–1995: Lars-Olof Mattsson 1996–1997: Alf Gustavsen 1998–1999: Bjarne Rønning 2000: Håkan Sandberg i ti kamper. Johnny Jonassen overtok ut sesongen. 2001: Glenn Rostad 2002–2004: Knut Torbjørn Eggen. Ass: Per Egil Ahlsen. 2004–2005: Egil Olsen. Ass: Knut Torbjørn Eggen og Per Egil Ahlsen. 2005–2006: Knut Torbjørn Eggen. Ass: Per Egil Ahlsen. 2007–2009: Anders Grönhagen. Ass: Per Morten Haugen, Tom Freddy Aune og Joacim Jonsson. 2009–2009: Tom Nordlie. Ass: Tom Freddy Aune og Joacim Jonsson. 2010–2012: Tom Freddy Aune. Ass: Even Juliussen (Trond Amundsen fra 2010-11). 2012 Trond Amundsen. Ass: Joacim Jonsson. 2013–2013 Lars Bakkerud. Ass: Trond Amundsen og – Håkon Wibe-Lund 2013–2015 Håkon Wibe-Lund. Ass: Jan Tore Ophaug 2015–2015 Arne Erlandsen. Ass: Jan Tore Ophaug 2016–2016 Jan Halvor Halvorsen. Ass: Jan Tore Ophaug 2016–2016 Mons Ivar Mjelde. Ass: Jan Tore Ophaug 2017 Andrea Loberto Ass: Aleksander Olsen 2017 Bjørn Petter Ingebretsen (midlertidig, 3 kamper) 2017–2018 Per-Mathias Høgmo. Ass: Bjørn Johansen 2019–2022 Bjørn Johansen. Ass: Kasey Wehrmann (2019), Joakim Klæboe (2019–) 2022 Joakim Klæboe (midlertidig) 2023– Mikkjal Thomassen Ledere FFK er kjennetegnet av stadige lederbytter, særlig siden klubbdriften ble flyttet over i et ASA-selskap i 1997. Siden årtusenskiftet har følgende sittet på toppen som daglig leder: 2000-2001: Knut Rudshaug 2001-2005: Robert Nilsson 2005-2007: Arve Mokkelbost 2007-2008: Morgan Andersen 2008: Morten Huth 2008-2010: Runar Henriksen 2010-2012: Per Erik Jacobsen 2012-2013: Lars-Thomas Stene 2013-2014: Per Erik Jacobsen 2014-2016: Geir Bakken 2016-2017: Christian Berg 2017-d.d.: Joacim Heier Styreledere gjennom tiden: 1903 Halvdan S. Christiansen 1904 Leif Eriksen 1905, 1906 og 1907 Reidar Othar Bergh 1908 Thodor Hansen 1909 Odd Henriksen 1909 1910 og 1912 William Reholt 1911 Philip Resberg 1913 og 1914 Adler Nilsen 1915,1918 og 1919 Peter Wichstrøm Nielsen 1916 Otto Halvorsen 1917 Johannes Pedersen 1920 Sigurd Gullichsen 1921 Gustav Eden 1922 og 1923 Sigurd Jensen 1924 Harald Johannessen 1925, 1926 og 1927 Erling Brynhildsen 1927, 1928, 1929 1930 og 1933 Harald Kilde 1931 og 1932 Eilif Eriksen 1934 og 1939 Einar Wilhelms 1935, 1937 og 1938 Holger Norman Hansen 1936 Reidar Kristiansen 1940 og 1945 Juhl Holmen 1946 og 1947 Arthur Hemstad 1948 og 1949 Sten Moe 1950, 1951, 1952, 1953, 1960, 1961 og 1962 Rolf Johannessen 1954, 1955 og 1956 Birger Madsen 1957 og 1958 Folke Anderson 1959 Gunnar Nilsen 1963, 1964, 1965, 1979 og 1983 Odd Aas 1966, 1967 og 1970 Hans L Dahl 1968, 1969, 1971 og 1972 Hans Jørgen Johannessen 1973 Fritz P. Karlsen 1974, 1975, 1978, 1980 og 1981 Yngvar Wernersen 1976 og 1977 Rolf Syvertsen 1982, 1987 og 1988 Geir Kristoffersen 1984 og 1985 Svein Johannessen 1986 Leiv Bunes 1989, 1990 og 1991 Asle Arntsen 1992 Helge Svensson 1992, 1993 og 1994 Fridtjof Gjermundsen 1995 og 1996 Øystein Ogre 1997 Henning Forsberg 1998 Odd Hasselgård 1999 og 2000 Finn Mikaelsen 2001 Roar Johansen 2002, 2003, 2004, 2005 og 2006 Bjørn Jensen 2007, 2008 og deler av 2009 Carl Morten Gjeldnes 2009, 2010 og 2011 Svein Johannessen 2012 Gunnar Umbach Hansen 2013, 2014, 2015, 2016 og deler av 2017 Arne-Erik Olsen 2017-d.d.: Jostein Lunde Første kvinnelige medlem av Fredrikstad Fotball Klubb er Lisbeth Antonsen i 1978. Referanser Eksterne lenker Plankehaugen – Offisiell supporterklubb FFKSupporter.net – Offisielt supporternettsted Fotballag i Fredrikstad Fotballag etablert i 1903 Tidligere bandyklubber i Norge 1903 i Norge Kongepokalvinnere i fotball