text: Stabæk Fotball (stiftet 16. mars 1912) er et fotballag fra Bærum kommune som per 2023 spiller i Eliteserien. Laget spiller sine hjemmekamper på Nadderud stadion. Klubben har blant annet vunnet ett seriegull (2008), én sølvmedalje (2007) og fire bronsemedaljer (1998, 2003, 2009, 2015). Klubben har også ett NM-gull fra 1998, ett NM-sølv fra 2008 og ett superfinalegull fra 2009. Bærumslaget har siden debuten i 1995 spilt i den øverste fotballdivisjonen alle sesonger utenom tre. Stabæk har også et kvinnefotballag i toppen, etter at Asker Fotball Kvinner foran 2009-sesongen ble innlemmet i klubben under navnet Stabæk Fotball Kvinner. Eliteserien 2023 Historie Stabæk IF ble stiftet 16. mars 1912 i Løkkeveien 6 i Bærum og er blitt kalt en askeladd i norsk toppfotball. Klubben deltok i illegale mesterskap i Vestre Aker under andre verdenskrig, uoffisielle landskamper mot Aston Villa og Partick Thistle og hadde en liten storhetsperiode på slutten av 1960-årene med nesten opprykk til Eliteserien og kvartfinaletap 2-4 mot Strømsgodset i cupfinalen i 1970. 1980-tallet var det mørkeste kapitlet i klubbens historie, med 1984 som det absolutte bunnpunktet hvor Stabæk rykket ned til 5. divisjon med 5 poeng på 18 kamper og 21 røde kort - den eneste gangen i norgeshistorien at et lag har samlet flere røde kort enn poeng på en hel sesong. Fotballeventyret Stabæk startet onsdag 28. november 1990 da en gruppe ledere møttes i Parkveien 35, Ingebrigt Steen Jensen, Peder Stian Madsen, Knut Harlem, Knut Berg, Jan Økern, Ottar Samuelsen, Morten Hornburg og Colin Borgen bestemte seg for å gjøre Stabæk til en stormakt i norsk fotball med mottoet «Ullevaal 95». Navnet henspilte på at man skulle spille cupfinale i 1995. Laget gikk raskt fra 4. divisjon til Tippeligaen, og debuterte der i 1995. Noen cupfinale ble det ikke det året, men i 1998, da Rosenborg ble beseiret 3–1 etter ekstraomganger. 5000 mennesker møtte opp på Bekkestua en høstkald søndag ettermiddag for å feire cupgullet. Etter å ha rykket ned i 2004, vant Stabæk 1. divisjon og rykket dermed opp igjen til Tippeligaen i 2005. I 2006 kom laget på femteplass i Tippeligaen og Daniel Nannskog ble ligaens toppscorer. Året etter vant klubben sølv, bak Brann som tok gullet. Stabæk vant Tippeligaen 2008 og tok sitt første seriegull ved å slå Brann 1-2 på Brann stadion i Bergen. Gullet ble feiret etter 6-2-seieren mot Vålerenga på et fullsatt Nadderud stadion i nest siste serierunde. Dette var planlagt å være klubbens siste kamp på Nadderud stadion; heretter skulle klubben spille på nye Fornebu stadion, som etter en avtale med Telenor ble hetende Telenor Arena. Sesongen ble avsluttet med NM-sølv etter å ha blitt slått av Vålerenga i finalen på Ullevaal stadion. I 2009 begynte Stabæk sesongen ved å vinne nok en tittel ved å slå Vålerenga 3-1 i superfinalen rett før seriestart i Telenor Arena. Sesongen begynte langt dårligere i serien, hvor Stabæk lå på nest sisteplass med 7 poeng etter 8 runder. Tre runder senere, borte mot Aalesund FK, kom det absolutte bunnpunktet prestasjonsmessig, noe som skulle vise seg å markere starten på en lang opptur, - en opptur som til slutt sendte Stabæk inn i sølvstriden mot , og endte med bronse. 2010-sesongen ga en historisk svak 12.-plass, Stabæks dårligste plassering noensinne sett bort fra nedrykksåret 2004. Sesongen var preget av skader samt usikkerhet rundt trenersituasjonen. Før 2011-sesongen ble Jørgen Lennartsson ansatt som trener. Åpningskampen endte med 0-7 i tap mot LSK. Klubben måtte etter sesongen flytte "tilbake" til Nadderud stadion på grunn av ekstremt fall i inntekter. Lennartsson fikk lov til å fratre og Petter Belsvik overtok det dødsdømte laget. 2012-sesongen endte med at Stabæk rykket ned etter sin dårligste sesong i Tippeligaen noen gang. I 2013 spilte laget i Adeccoligaen. De havnet på andreplass, som ga direkte opprykk. Petter Belsvik trak seg etter opprykket og ble trener i Larvik og inn fra Intet kom USAs tidliger landslagssjef, Bob Bradley. Dermed spilte Stabæk 2014-sesongen i Tippeligaen. i 2015 ble det 3 plass, men Bob Badley forlenget ikke kotrakten og gikk til franske LeHavre. Før 2016 Sesongen ble Billy McKinlay ansatt som ny trener. Dette fungerte ikke og han fikk i juli sparken, som den 2 trener i Stabæks historie. Spanjolen Antoni Ordinas som var ansatt i Jr avdelingen overtok ansvaret. Det ble 14 plass på Stabæk og dermed kvalik kamp, på grunn av en elendig bane hos Jerv i Grimstad kombinert med landslagspause, ble første kvalik kamp spilt mot Jerv i grimstad 30.11 kl 12 på en steinhard og frossen bane som manglet både lys og undervarme. Jerv vant denne 1-0 I returoppgjøret på Nadderud 04.12 vant Stabæk 2-0 Begge mål scoret av Ohi Omoijuanfo i det 82 og 86 minutt. Telenor Arena Nesten på dagen ti år etter at ideen om den ble klekket, sto Stabæks nye hjemmebane (Norges første innendørs Tippeliga-arena), Telenor Arena på Fornebu, klar til sesongen 2009. Det er en innendørs multibruksarena som kan huse over 15 000 mennesker på fotballkamper og andre sportsarrangement, og inntil 23 000 mennesker på konserter. Telenor betalte 115 millioner kroner i en større sponsorpakke hvor stadionnavnet inngår. Den første treningskampen var mot IFK Gøteborg 24. januar 2009, kampen endte 0-0. Det første målet laget Rosenborgs Trond Olsen i en treningskamp 27. februar 2009. 8. mars 2009, i den første offisielle kampen, Supercupfinalen mellom Stabæk og Vålerenga, kom hjemmelagets første seier på eget kunstgress med 3-1. I serien startet det litt tyngre på den nye arenaen, med tre uavgjorte og ett tap på de fire første. Med sin første seier i serien på Telenor Arena (4-1 mot Sandefjord 16. mai 2009) innledet Stabæk en imponerende statistikk på ti seire på elleve seriekamper. Den nye arenaen ble aldri utsolgt i løpet av det første året – i sterk kontrast til Nadderud, som året før var utsolgt til tolv av tretten seriekamper. Med sin betydelig større tilskuerkapasitet sørget Telenor Arena likevel for en kraftig økning i tilskuerantallet for Stabæk, fra et rekordsnitt på ca. 5 800 i 2008 til knappe 9 500 i 2009. Og det i et år hvor de fleste konkurrentene opplevde en nedgang i besøkstallene. I 2010 gikk imidlertid tallene ned igjen til rundt 8000, og foran 2011-sesongen var det lenge usikkert om Stabæk i det hele tatt ville spille på Telenor Arena etter krangel om leiepriser og eierett. Mange supportere av klubben har uttrykt stor skepsis til arenaen, og mener den blir for stor og kunstig, og ønsker seg et nytt stadion eller utbygget Nadderud. Etter 2011-sesongen ble det bestemt at Stabæk skulle vende tilbake til Nadderud stadion på Bekkestua, etter at man ikke fant noen løsning på Fornebu. Telenor Arena er regulert som innendørs arena med fast dekke av kunstgress. Dagens eier nekter å etterkomme kravet fra bygningssjefen i Bærum kommune som krever at gresset blir lagt tilbake. Spillerstall Oppdatert 31. august 2023. Utlånte spillere Trenere Resultater Eliteserien i fotball: Gull: 2008 Sølv: 2007 Bronse: 1998, 2003, 2009 og 2015 Cupen: Cupmestere: 1998 (3-1 over Rosenborg) Sølv: 2008 (Vålerenga vant 4-1) Superfinalen: Gull: 2009 (3-1 over Vålerenga) Øvrige Adeccoligaen: Vunnet: 2005 Sølv: 2013 1. divisjon: Andreplass: 1994 (avdeling 1), 1969 (avdeling 1) Europa Mesterligaen Europaligaen Statistikk Spillerne med flest mål gjennom tidene: Daniel Nannskog 118 mål Veigar Páll Gunnarsson 100 mål Petter Belsvik 75 mål Thomas Finstad 54 mål Tom Fodstad 54 mål Største seier: 14–0 borte mot Vestfossen IF 12. mai 2008 (cupen, 1.runde) Største tap: 1–8 borte mot Brann 24. mai 2001, 0-7 hjemme mot Lillestrøm 20. mars 2011 Raskeste mål: 23 sekunder (Veigar Páll Gunnarsson borte mot FK Haugesund 8. mai 2011) Franck Boli scoret klubbens mål nummer 1000 i den øverste divisjonen i Norge hjemme mot Ranheim, 23. september 2018. Kjente tidligere spillere Alanzinho – 2005–2009, 2016 Martin Andresen - 1998-1999, 2001-2004, 2013 Christer Basma - 1995-1998 Petter Belsvik - 1996-2000, assistenttrener 2007-2008, hovedtrener 2012-2013 Pontus Farnerud - 2008-2012 Tidligere Stabæk kaptein André Flem - 1990-2003 nå ansatt i NFF Jan Åge Fjørtoft - 2001 Veigar Páll Gunnarsson - 2004-2008, 2010-2011, 2012 Mike Kjølø - 2000-2008 kaptein på gullaget Tommy Svindal Larsen spilte for Odd Grenland Tobias Linderoth - 1999-2001 Karl-Petter Løken 1997-1999 Daniel Nannskog - 2005-2010 klubbens toppscorer Frode Olsen - 1997-1999 Somen A. Tchoyi 2006-2008 spilte for engelske West Bromwich Albion. Ingebrigt Steen Jensen toppscorer 1975 i 3.divisjon Christian «Chippen» Wilhelmsson - 2000-2003 Anthony Annan 2008; 2015 Henning Hauger 2002-2011 Jon Knudsen 2000-2012 Arild Stavrum 1997 Kjente Stabæk-supportere Ingebrigt Steen Jensen Øystein Olsen Bjørn Einar Romøren Jan Tore Sanner Ivar Dyrhaug Morgan Sulele Thomas Hayes Nicolay Ramm Resultater år for år {|class="wikitable" |-bgcolor="#efefef" ! Sesong ! Nivå ! Plass. ! Kamper ! Seier ! Uavg. ! Tap ! Mål for ! Mål mot ! Poeng ! NM ! Annet |- |1963 |align=center|IV |align=center|5 |align=right|14|| || || | || || | | |- |1964 |align=center|IV |align=center|5 |align=right|14||align=right|12||align=center|7||align=left|12 | || || | | |- |1965 |align=center|IV |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|14|| || || | || || |3. runde | |- |1966 |align=center|IV |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|14|| || || | || || | |opprykk |- |1967 |align=center|III |align=center|5 |align=right|14||align=right|6||align=center|2||align=left|6 |align=right|31||align=left|19||align=center|14 |3. runde | |- |1968 |align=center|III |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|14||align=right|10||align=center|1||align=left|3 |align=right|31||align=left|16||align=center|21 |2. runde |opprykk |- |1969 |align=center|II |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|14||align=right|8||align=center|1||align=left|5 |align=right|25||align=left|15||align=center|17 | | |- |1970 |align=center|II |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|14||align=right|5||align=center|4||align=left|5 |align=right|17||align=left|13||align=center|14 |kvartfinale | |- |1971 |align=center|II |align=center|4 |align=right|14||align=right|5||align=center|4||align=left|5 |align=right|15||align=left|20||align=center|14 |2. runde | |- |1972 |align=center|II |align=center|4 |align=right|18||align=right|8||align=center|5||align=left|5 |align=right|23||align=left|13||align=center|21 | | |- |1973 |align=center|II |align=center|9 |align=right|18||align=right|3||align=center|3||align=left|12 |align=right|16||align=left|36||align=center|9 | |nedrykk |- |1974 |align=center|III |align=center|6 |align=right|18||align=right|7||align=center|4||align=left|7 |align=right|35||align=left|35||align=center|18 |3. runde | |- |1975 |align=center|III |align=center|8 |align=right|18||align=right|6||align=center|2||align=left|10 |align=right|22||align=left|27||align=center|14 | | |- |1976 |align=center|III |align=center|9 |align=right|18||align=right|4||align=center|7||align=left|7 |align=right|25||align=left|25||align=center|15 | |nedrykk |- |1977 |align=center|IV |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|18||align=right|9||align=center|6||align=left|3 |align=right|34||align=left|19||align=center|24 |1. kv. runde | |- |1978 |align=center|IV |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|18||align=right|10||align=center|4||align=left|4 |align=right|38||align=left|21||align=center|24 |1. kv. runde | |- |1979 |align=center|IV |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|18||align=right|11||align=center|7||align=left|0 |align=right|37||align=left|13||align=center|29 |2. kv. runde |Opprykk |- |1980 |align=center|III |align=center|5 |align=right|22||align=right|9||align=center|6||align=left|7 |align=right|29||align=left|28||align=center|24 |2. kv. runde | |- |1981 |align=center|III |align=center|7 |align=right|22||align=right|9||align=center|4||align=left|9 |align=right|36||align=left|39||align=center|22 |2. runde | |- |1982 |align=center|III |align=center|11 |align=right|22||align=right|6||align=center|4||align=left|12 |align=right|16||align=left|45||align=center|16 |2. kv. runde |nedrykk |- |1983 |align=center|IV |align=center|5 |align=right|22||align=right|8||align=center|6||align=left|8 |align=right|41||align=left|37||align=center|22 |1. kv. runde | |- |1984 |align=center|IV |align=center|12 |align=right|22||align=right|1||align=center|3||align=left|18 |align=right|29||align=left|83||align=center|5 |2. kv. runde |nedrykk |- |1985 |align=center|V |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|18||align=right|11||align=center|3||align=left|4 |align=right|52||align=left|25||align=center|25 |deltok ikke |opprykk |- |1986 |align=center|IV |align=center|11 |align=right|22||align=right|5||align=center|7||align=left|10 |align=right|22||align=left|42||align=center|17 |1. kv. runde |nedrykk |- |1987 |align=center|V |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|18||align=right|14||align=center|1||align=left|3 |align=right|53||align=left|11||align=center|29 |deltok ikke |opprykk |- |1988 |align=center|IV |align=center|4 |align=right|22||align=right|10||align=center|5||align=left|7 |align=right|34||align=left|20||align=center|35 |1. kv. runde | |- |1989 |align=center|IV |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|22||align=right|13||align=center|6||align=left|3 |align=right|45||align=left|19||align=center|45 |1. kv. runde | |- |1990 |align=center|IV |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|22||align=right|13||align=center|4||align=left|5 |align=right|48||align=left|23||align=center|43 |1. kv. runde |opprykk |- |1991 |align=center|III |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|22||align=right|12||align=center|5||align=left|5 |align=right|39||align=left|19||align=center|41 |1. runde | |- |1992 |align=center|III |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|22||align=right|12||align=center|7||align=left|3 |align=right|60||align=left|23||align=center|43 ||2. runde | |- |1993 |align=center|III |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|22||align=right|16||align=center|2||align=left|4 |align=right|51||align=left|26||align=center|50 ||2. runde |opprykk |- |1994 |align=center|II |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|22||align=right|13||align=center|3||align=left|6 |align=right|43||align=left|32||align=center|42 ||3. runde |opprykk |- |1995 |align=center|I |align=center|9 |align=right|26||align=right|9||align=center|6||align=left|11 |align=right|36||align=left|40||align=center|33 ||4. runde | |- |1996 |align=center|I |align=center|6 |align=right|26||align=right|9||align=center|9||align=left|8 |align=right|47||align=left|45||align=center|36 |kvartfinale | |- |1997 |align=center|I |align=center|5 |align=right|26||align=right|13||align=center|4||align=left|9 |align=right|33||align=left|35||align=center|43 |kvartfinale |Intertoto Cup |- |1998 |align=center|I |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|26||align=right|16||align=center|5||align=left|5 |align=right|63||align=left|29||align=center|53 |bgcolor=gold|Norgesmester |UEFA Cup |- |1999 |align=center|I |align=center |5 |align=right|26||align=right|14||align=center|4||align=left|8 |align=right|58||align=left|49||align=center|46 ||4. runde | |- |2000 |align=center|I |align=center |5 |align=right|26||align=right|12||align=center|6||align=left|8 |align=right|59||align=left|33||align=center|42 ||3. runde | |- |2001 |align=center|I |align=center |4 |align=right|26||align=right|14||align=center|3||align=left|9 |align=right|45||align=left|39||align=center|45 ||4. runde |UEFA Cup |- |2002 |align=center|I |align=center |5 |align=right|26||align=right|12||align=center|6||align=left|8 |align=right|48||align=left|34||align=center|42 |bgcolor=cc9966|semifinale | |- |2003 |align=center|I |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|26||align=right|11||align=center|9||align=left|6 |align=right|51||align=left|35||align=center|42 ||4. runde |UEFA Cup |- |2004 |align=center|I |align=center |13 |align=right|26||align=right|7||align=center|6||align=left|13 |align=right|25||align=left|40||align=center|27 |bgcolor=cc9966|semifinale |nedrykk |- |2005 |align=center|II |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|30||align=right|20||align=center|7||align=left|3 |align=right|63||align=left|23||align=center|67 ||kvartfinale |opprykk |- |2006 |align=center|I |align=center |5 |align=right|26||align=right|10||align=center|9||align=left|7 |align=right|53||align=left|36||align=center|39 ||3. runde | |- |2007 |align=center|I |align=center bgcolor=silver|2 |align=right|26||align=right|14||align=center|6||align=left|6 |align=right|53||align=left|38||align=center|48 |bgcolor=cc9966|semifinale |UEFA Cup |- |2008 |align=center|I |align=center bgcolor=gold|1 |align=right|26||align=right|16||align=center|6||align=left|4 |align=right|58||align=left|24||align=center|54 |bgcolor=silver|finale |Mesterligaen |- |- |2009 |align=center|I |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|30||align=right|15||align=center|8||align=left|7 |align=right|52||align=left|34||align=center|53 |kvartfinale |Europaligaen |- |- |2010 |align=center|I |align=center |12 |align=right|30||align=right|11||align=center|6||align=left|13 |align=right|46||align=left|47||align=center|39 ||3. runde | |- |- |2011 |align=center|I |align=center |10 |align=right|30||align=right|11||align=center|6||align=left|13 |align=right|44||align=left|50||align=center|39 ||3. runde | |- |2012 |align=center|I |align=center |16 |align=right|30||align=right|5||align=center|2||align=left|23 |align=right|25||align=left|69||align=center|17 ||3. runde |Nedrykk |- |2013 |align=center|II |align=center |2 |align=right|30||align=right|14||align=center|10||align=left|6 |align=right|51||align=left|46||align=center|52 ||4. runde |Opprykk |- |2014 |align=center|I |align=center |9 |align=right|30||align=right|11||align=center|6||align=left|13 |align=right|44||align=left|52||align=center|39 ||Semifinale | |- |2015 |align=center|I |align=center bgcolor=cc9966|3 |align=right|30||align=right|17||align=center|5||align=left|8 |align=right|54||align=left|43||align=center|56 ||Semifinale |Europaligaen |- |2016 |align=center|I |align=center |14 |align=right|30||align=right|8||align=center|7||align=left|15 |align=right|35||align=left|42||align=center|31 ||4. runde |Vant Kvalikk |- |2017 |align=center|I |align=center |9 |align=right|30||align=right|10||align=center|9||align=left|11 |align=right|46||align=left|50||align=center|39 ||Kvartfinale | |- |2018 |align=center|I |align=center |14 |align=right|30 |align=right|6 |align=center|11 |align=left|13 |align=right|37 |align=left|50 |align=center| 29 |3. runde |Vant Kvalikk |- |2019 |align=center|I |align=center |8 |align=right|30 |align=right|10 |align=center|10 |align=left|10 |align=right|38 |align=left|36 |align=center| 40 |4. runde | |- |2020 |align=center|I |align=center |8 |align=right|30 |align=right|9 |align=center|12 |align=left|9 |align=right|41 |align=left|45 |align=center| 39 |Kansellert | |} Referanser Ingebrigt Steen Jensen om Stabæk i årene 1990-1998 Litteratur Eksterne lenker Stabæk Support Fornebu Arena Fotballag i Bærum Fotballag etablert i 1912 Kongepokalvinnere i fotball


source: wikipedia

text: Sarpsborg Fotballklubb ble stiftet 8. mai 1903. Lagets elitesatsing inngår i samarbeidsklubben Sarpsborg 08, mens Sarpsborg FKs A-lag spiller i 4. divisjon. Sarpsborg er et av de store norske cuplagene, med hele tolv cupfinaler. Seks ganger har de vunnet, i 1917, 1929, 1939, 1948, 1949 og 1951. Sarpsborgspilleren Harry Yven var med på å vinne fire cupmesterskap, det første som 17-åring i 1929, og det siste som 37-åring i 1949. I seriesammenheng er tredjeplass det beste Sarpsborg har oppnådd, i årene 1964 og 1965. I 1970 deltok Sarpsborg i europacupen og tapte i 1. runde med 1–0 hjemme og 5–0 borte mot Leeds. Den senere landslagssjef Egil Olsen spilte på Sarpsborg den gangen. Tabell Historie Briter og klassekamp (1903–1940) Hugh Kenworthy fra Derbyshire fikk proffkontrakt med toppserieklubben Glossop i 1900, men ingeniøren valgte heller å dra til Sarpsborg for å jobbe som kontorsjef for britiskeide Borregaard. Da Fredrikstad FK ble stiftet i 1903, ønsket han å gjenoppta fotballkarrieren, men Fredrikstad ønsket ikke sarpinger på laget. Derfor stiftet Kenworthy Sarpsborg Footballclub, kun én måned etter Fredrikstad. Klubbens første treningsbane lå der Kirkegata skole ligger i dag, med fotball som hadde blitt bestilt fra Kristiania. Det første styremøtet fant sted på Heidemanns konditori, som lå på hjørnet av St. Mariegate og Jernbanegata. Den første kampen mellom SFK og FFK ble avlyst, fordi Sarpsborgs kapteiner skulle på ferie. Dette fikk Fredrikstad til å rase, og de besluttet at de aldri ville ha noe å gjøre med en så "uvederheftig klub som Sarpsborg". Grunnlaget var lagt for norsk fotballs fremste lokalderby. Året etter møttes likevel de to naboene til sin første kamp. Med stor velvillighet fra Borregaard og direktør Oscar Pedersen, ble fotballklubben tildelt plass til fotballbane på Helgeby og der ble den første ordinære fotballkampen spilt 10. juli 1904. SFK møtte der FFK og 600 tilskuere som så dette historiske oppgjøret, som FFK vant 4-0. Sarpsborg etablerte seg raskt i toppen, og kom til cupfinalen i både 1906 og 1907. Den første cuptittelen kom med 4-1 mot Brann i 1917, i den aller første cupfinalen på gress. Også i 1929 og 1939 ble det cupmesterskap, mens finalene i 1925, 1934 og 1935 ble tapt. Utover på 1920-tallet hardnet frontene mellom arbeidere og funksjonærer til. Sarpsborg FK hadde alltid vært en klubb for ingeniørene. Arbeidsløse unggutter stiftet i 1928 IL Sparta, som ble innmeldt i Arbeidernes Idrettsforbund (AIF). Fram til 1940 spilte ikke AIF-klubber kamper mot Sarpsborg FK og de andre i Landsforbundet for Idrett. I AIF-mesterskapene ble Sparta raskt en ledende klubb. Cupfinalene i 1930, 1934 og 1935 ble tapt, men i 1936, 1937 og 1938 ble Sparta mestre. Gullalderen (1945–1974) Etter 2. verdenskrig dominerer Sarpsborg norsk fotball. Sarpsborg FK vinner cupfinalene i 1948, 1949 og 1951, mens Sparta vinner i 1952. Sparta spiller i eliteserien fra den starter opp i 1947 og fram til 1958, kun avbrutt av én sesong på lavere nivå. I de ti sesongene i eliten varierte tilskuersnittet mellom 1 300 og 5 000 de ulike sesongene. I 1958 rykker Greåker opp og blir eneste representant fra Sarpsborg på øverste nivå fram til 1961, dog med et mer beskjedent tilskuersnitt fra 1 300 til 2 500. Sarpsborg FK spiller eliteserie i to lange epoker fra 1948 til 1957 og 1963 til 1972. Tilskuersnittet varierer mellom 2 000 og 4 700, og beste serieprestasjon er to bronsemedaljer i 1964 og 1965. I 1970 leder Sarpsborg serien til ferien, og får derfor spille europacup. Her blir det tap mot Leeds, som går videre og vinner den aller siste Messebycupen. I 1964 taper Sarpsborg FK sin og byens hittil siste cupfinale, og i 1974 rykker klubben nok en gang ned fra eliten. Mørketiden (1975–1999) Nedrykket til Sarpsborg FK i 1974 blir starten på mørke tiår hvor Sarpsborg ikke er representert i eliteserien. Sparta og Greåker forsvinner ned i regionale serier, mens Sarpsborg FK rykker ned fra nest øverste nivå i 1980, og starter en 12 års ørkenvandring i 2. divisjon. Etter nok et nedrykk møtes fem Sarpsborg-klubber i samme avdeling i 3. divisjon i 1993, Sarpsborg FK, Greåker, Tune, Hafslund og Borgen. Sarpsborg FK går deretter raskeste vei opp i 1. divisjon, men både i 1995 og 1997 mislykkes klubben i å etablere seg på nivå to. Før sesongen 2008 trakk klubben laget sitt fra 2. divisjon mot at 1.-divisjonsklubben Sparta Sarpsborg byttet navn til SFK Sparta og meldte seg ut av allianseidrettslaget Idrettslaget Sparta. Navnet SFK Sparta ble ikke godkjent av idrettskretsen og dermed ble det nye navnet Sarpsborg Sparta, ett år senere endret til Sarpsborg 08 Fotballforening. Sarpsborg FKs B-lag ble det nye A-laget og klubben spilte i 5. divisjon fram til sesongen 2012 da klubben rykket opp til 4 divisjon. Spillerstall Pr. 1. juli 2022 Meritter Cupmestere Norgesmesterskapet i fotball for menn 1917: 4-1 mot Brann Norgesmesterskapet i fotball for menn 1929: 2-1 mot Ørn Norgesmesterskapet i fotball for menn 1939: 2-1 mot Skeid Norgesmesterskapet i fotball for menn 1948: 1-0 mot Fredrikstad Norgesmesterskapet i fotball for menn 1949: 3-1 mot Skeid Norgesmesterskapet i fotball for menn 1951: 3-2 mot Asker Serien 1. divisjon fotball for herrer 1964: Bronse 1. divisjon fotball for herrer 1965: Bronse Kjente spillere Mohamed Elyounoussi Joachim Thomassen Raymond Kvisvik Pål André Czwartek Thomas Pereira Egil Olsen Alf Simensen Kristian Henriksen Asbjørn Halvorsen Harry Yven Einar Fredriksen Harry Kure Olav Navestad Jan Nilsen Per Holm Asbjørn Hansen Martin Kjølholdt Eksterne lenker Film om SFK Fotballag i Sarpsborg Fotballag etablert i 1903 Kongepokalvinnere i fotball


text: Sportsklubben Vard Haugesund (stiftet 2. juni 1916) er en norsk fotballklubb fra Haugesund i Rogaland. Klubben er en av de største rene fotballklubbene i Norge med ca. 60 lag i aldersbestemte klasser. Tabellen Klubben ble stiftet av en guttegjeng med Folmer Hauerbach i spissen. Kampene ble den gang spilt på Søra Markå, som seinere ble byens rådhusplass. Etter noen år med drakter i vekslende farger, har Vard siden slutten av 1930-tallet spilt med røde trøyer og blå bukser. Logoen er da som nå en måke glidende i fullt vingespenn. Laget spiller i dag hjemmekampene sine på Haugesund stadion. Av større sportslige prestasjoner har Vard spilt i cupfinalen i 1962 (tap mot Gjøvik/Lyn) og 1975 (tap mot Bodø Glimt). I 1976 spilte Vard i 1. divisjon – eller det som i dag heter Eliteserien. Det resulterte i nedrykk samme år. Vard hadde i gjennomsnitt 6300 tilskuere på sine hjemmekamper i 1976. 2019-sesongen innebar en kort visit i 3. divisjon og Vard er atter en gang klare for spill i PostNord-ligaen i 2020 Hovedtrener er Kolbjørn Fosen (2019–) Klubbens supporterklubb heter SuperVard. Resultathistorikk Grønt markerer opprykk, mens rødt er nedrykk. Spillerstall Oppdatert 12. september 2023. Vard Haugesund Damer Kjente spillere Arne Larsen Økland Wim Balm Rune Ottesen Svein Hammerø Paul Reine Mickaël Antoine-Curier Martin Bakkevik Michael Haukås Alexander Søderlund Felix Ademola Tor Arne Andreassen Andreas Ulland Andersen Lars Stubhaug Jarle Steinsland Jarle Wee Egil Severeide Anders Langåker Underhaug Oddbjørn Skartun Alexander Toft Søderlund Helge Toft Sten Ove Toft Magnus Hernar Referanser Eksterne lenker Fotballag i Haugesund Fotballag etablert i 1916 Toppserielag


text: Equinor (, ) (Statoil til 2018, StatoilHydro fra 2007 til 2009) er et norsk børsnotert energiselskap. Den norske stat er hovedaksjonær med en eierandel på 67 prosent som fra 1. januar 2022 er forvaltet av Nærings- og fiskeridepartementet, som da overtok ansvaret fra Olje- og energidepartementet. I tillegg eier Folketrygdfondet 3,45 prosent av aksjene, noe som gjør at den norske stat sin samlede eierandel i Equinor er på 70,5 prosent. Selskapet har 29 500 ansatte, herav 16 300 i selve morselskapet. Equinor er representert i ca. 36 forskjellige land. Med en markedsverdi omkring 58.4 milliarder dollar (desember 2021) er selskapet Norges desidert mest verdifulle, og det er blant verdens 500 største selskaper uavhengig av bransje. Per 1. desember 2021 ble Equinor rangert som nr. 246 i Forbes Global 500, en oversikt over verdens største børsnoterte selskaper. Selskapet har hovedkontor i Stavanger, og et kontor på Fornebu der det også foregår konsernaktiviteter, inkl. ledelse av internasjonale operasjoner. Selskapet er en videreføring av Statoil (1972–2007), som skiftet navn til StatoilHydro etter å ha blitt slått sammen med Norsk Hydros olje- og gassdivisjon med virkning fra 1. oktober 2007. Navnet ble i 2009 endret tilbake til Statoil. I 2018 endret selskapet navn til Equinor. Historie 1972–2001 Det norske statsoljeselskap as Statoil ble opprettet ved et enstemmig stortingsvedtak 14. juni 1972. Den politiske motivasjonen bak vedtaket var ønske om norsk deltagelse i oljeutvinningen fra starten av for å bygge opp kompetanse som kunne danne basisen for en nasjonal oljeindustri. Fra formålsparagrafen til statsoljeselskapet: Statoil skal selv, eller gjennom andre selskap, «drive undersøkelser etter og utvinning, transport, foredling og markedsføring av petroleum og avledede produkter.» Statoils vedtekter ble vedtatt i Stortinget i mars 1974 etter lengre tids politisk behandling og inkluderte paragrafer som påla styret å drøfte sentrale saker med industriministeren (senere med olje- og energiministeren). Stortinget vedtok at regjeringen årlig skulle legge fram en melding om Statoils «planer og prosjekter med økonomiske oversikter og andre saker av vesentlig prinsipiell eller politisk betydning.» Fra begynnelsen av, i 1973, startet selskapet arbeid for å sikre seg petrokjemisk industri. Etter lobbyvirksomhet og oppkjøp endte arbeidet innen 1980 i helt eierskap i Rafnes-anlegget i Grenland, samt delt eierskap med Norsk Hydro i Mongstad-raffineriet. Statoil ønsket tidlig moderniseringer av Mongstad, noe som etter hvert førte til at Norsk Hydro solgte sin andel til Statoil og Statoil stod igjen som eneansvarlig for en oppgradering. Prosjektet ble Statoils svenneprøve i norsk oljeindustriutbygging og endte i 1987 i Mongstad-saken, med mer enn 100 % overskridelse eller ca. 6 milliarder i ekstraregning til staten. (10 milliarder i statlig bergingsaksjon, ifølge Kåre Willoch). I 1987 overtok Statoil alle aksjer i oljedistribusjonsselskapet Norol. Statoil har stått ansvarlig for flere utbyggingsprosjekter. De mest omfattende offshore er produksjonsanlegg på Gullfaksfeltet (1986), Sleipnerfeltet (1993), Åsgardfeltet (1999) og Snøhvitfeltet (2007). De to sistnevnte utbyggingsprosjektene hadde begge kostnadsoverskridelser i størrelsesorden 18–20 milliarder kroner. 2001–2007 2001 markerte en endring i norsk oljeindustripolitikk da staten delprivatiserte Statoil med et salg på ca. 18 % av aksjekapitalen, samtidig som Statoil fikk ta med seg 15 % av statens eierskap av de norske oljeressursene på sokkelen, også kjent som SDØE. Selskapet var fortsatt norskregistrert og endret ved delprivatiseringen navn til Statoil ASA. Staten fortsatte som selskapets største eier, med en eierandel på 70,9 % etter ytterligere nedsalg. Selskapets virksomhet innenfor olje og gass spente over hele verdikjeden: Leting etter, utvikling og utbygging av felt for råvareproduksjon Produksjon fra felt Transport av råvarer og ferdigprodukter Råvarehandel Foredling og produksjon av ferdigprodukter Markedsføring og salg ferdigprodukter Med råvarer menes alle formene for petroleumsressurser: olje, gass, NGL og kondensat. Foredling er mer enn råoljeraffinering, her inngår også f.eks. behandling av gass. Tilsvarende er råvarehandel mer enn kjøp og salg av råolje. Selskapet hadde virksomhet i 33 ulike land i 5 verdensdeler. Som i Norge lå virksomheten i flere ledd i verdikjeden, i Europa var virksomheten først og fremst knyttet til markedsføring og salg. Pr 1. januar 2005 produserte Statoil olje i beskjedent volum i Kina og Angola. I tillegg var selskapet operatør i leteområder flere land og partner i andre områder for leting og undersøkelser. Det er uklart hvor store sikre reserver for produksjon av olje og gass som Statoil hadde kontroll over i utlandet. StatoilHydro Selskapet fusjonerte i desember 2006 med olje- og gassdivisjonen i Norsk Hydro. Den norske stat eide 62,5 prosent av aksjene i det fusjonerte selskapet som fikk navnet StatoilHydro. Stortinget gav i forbindelse med fusjonen fullmakt til Stoltenberg II-regjeringen om å øke statens eierandel til 67 prosent gjennom kjøp av aksjer for 30 milliarder kroner Opposisjonspartiene stemte imot dette planlagte aksjekjøpet.I januar 2009 inngikk SAS og StatoilHydro historiens største avtale om flytransport inngått i Norge. Avtalen er på tre år med mulighet for to års forlengelse. Kontrakten var på 500 millioner kroner per år. Navnebytte 23. desember 2006 stilte daværende styreleder i Norsk Hydro, Jan Reinås, ultimatum om at Statoil-navnet skulle bort. En rekke sentrale politikere fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti samt Senterpartiet gjorde det i de påfølgende måneder klart at de ønsket å beholde Statoil-navnet. Ifølge en rekke medier skal statsminister Jens Stoltenberg ha vært av samme oppfatning. I mars 2007 ble StatoilHydro kjent som det nye selskapets midlertidige navn. Med et sådant navn var det flere som forventet at Hydro ville forsvinne, og daværende olje- og energiminister Odd Roger Enoksen ga signaler om at såvel StatoilHydro som Statoil var gode permanente navn for selskapets hovedaksjonær (staten). Fusjonsavtalen, som ble vedtatt i mai 2007, fastslo at styret skulle finne et nytt permanent navn. I desember 2007 ble det klart at en ikke ville rekke å få på plass et navn til generalforsamlingen i 2008. Ny frist ble satt til generalforsamlingen våren 2009. I februar 2009 ble det kjent at olje- og energiminister Terje Riis-Johansen hadde konkludert med at det gamle Statoil-navnet skulle gjeninnføres fra 2010. Dette måtte midlertidig formelt bestemmes på kommende generalforsamling. Det ville likevel bli en formalitet ettersom staten eier nær 70% av aksjene. Det ble på StatoilHydros ordinære generalforsamling den 19. mai 2009 vedtatt at selskapets navn skulle endres til Statoil ASA, og endringen ble gjennomført fra 1. november 2009. 15. mars 2018 ble det kjent at selskapet ønsket å bytte navn til Equinor. Forslaget var kontroversielt, og Arbeiderpartiet krevet at statens eierrepresentant, olje- og energiministeren, måtte komme til Stortinget og drøfte endringen, og slik sikre enighet med stortingsflertallet. Erna Solbergs regjering støttet imidlertid selskapets forslag og kunngjorde at staten ville stemme for forslaget på Statoils generalforsamling. Generalforsamlingen vedtok navnebyttet 15. mai 2018. Navnebyttet gjelder fra 16. mai 2018. Ifølge en undersøkelse gjennomført for Språkrådet var et stort flertall av nordmenn negative til navneendringen. Virksomhet Olje og gass Equinor er verdens største operatør på dypt vann, og har en dominerende posisjon på norsk sokkel, hvor det står for omkring 80 prosent av den utvunne oljen. Selskapet er i tillegg til stede i omkring 40 land over hele verden. De største reservene er i Angola, Aserbajdsjan og Algerie. Equinor er også engasjert i oppstrømsaktivitet i Brasil, Canada, USA, Storbritannia, Irland, Iran, Libya, Russland og Kina (Lufengfeltet). Da Statoil og Hydro offentliggjorde planene om en sammenslåing, ble en mer effektiv internasjonal virksomhet oppgitt som en sentral beveggrunn. Den 25. oktober 2007 ble der undertegnet avtale med det russiske Gazprom som ga StatoilHydro 24 % andel i selskapet som skal drifte Sjtokman- feltet i Nordishavet. Dette innebærer at StatoilHydro vil måtte bære en betydelig andel av kostnadene som kommer fra utbygging av gassfeltet, men samtidig regner man også med å få betydelig gevinst fra salget av gassen. Transport av gassen skulle skje med rørledninger og LNG-skip. Gassreservene der er ifølge NRK anslått til ca. syv års europeisk forbruk. Partnerskapet blir: Gazprom 51%, Total 25 % og Statoil 24 %. Det er viktig å understreke at russerne fortsatt eier 100 % av selve naturressursene, mens selskapet Statoil har eierskap i skal bygge ut, drifte og selge gassen. Søndag 31. januar 2010 ble det signert en 20 års kontrakt for West Qurna 2-feltet i Irak med Lukoil (56,2 %) og Statoil (18,75 %) som Iraks partnere. Serviceavtalen vil gi Statoil og Lukoil 1,15 $ per fat olje produsert, og oljeproduksjonen ventes å starte i 2012. Operatøransvar Statoil sto registrert som rettighetshaver i 159 utvinningstillatelser på norsk sokkel. Det gav også andeler av produksjon fra 38 felt. 23 av disse feltene ble operert av Statoil, det vil si at Statoil hadde ansvar for den daglige virksomhet på feltene. De feltene det gjaldt er merket (*) i tabellen over feltreserver under. To Statoil-opererte felt var under utbygging pr. 1. januar 2005: Kristinfeltet og Snøhvitfeltet. Reserver og produksjon Statoils andel av totale reserver på norsk sokkel var pr 1. januar 2005 171,5 millioner Sm3 olje og 530,4 mrd Sm3 gass. Dette tilsvarte 14 % av oljereservene og 22 % av gassreservene på sokkelen, og gjorde Statoil til den største rettighetshaver på sokkelen nest etter staten. Bruttoverdien kan dreie seg om i størrelsesorden 800 milliarder kr med prisnivå på 42 $/fat olje og 1 kr/Sm3 gass. Statoils andel av oljeproduksjonen på sokkelen var i 2004 ca. 30,1 millioner Sm3, et prosentvis uttak på ca. 15 % målt av Statoils reserve ved inngangen til 2004. Det indikerer at det kan gjøres uttak fra oljereservene med dette volum i 7 år framover før de er tømt. Tabellen under lister alle gjenværende feltreserver pr 1. januar 2005 der Statoil hadde andeler av produksjon med andel av feltet, råolje gitt i millioner standardkubikkmeter MSm3 og i mill. fat som tilfaller Statoil, gass i milliarder standardkubikkmeter GSm3, NGL i millioner tonn, naturgasskondensat i MSm3 og totalen av all gjenværende petroleum i feltet gitt i millioner oljeekvivalenter (oe). Alle tall for petroleumsreserver er ifølge Oljedirektoratet og gjelder pr 1. januar 2005. Feltene er listet i avtakende reservestørrelse. * indikerer Equinor-operert felt. I Tanzania har selskapet Lavani-2-brønnen. Gasskraftverk og CO2-rensing Equinor er involvert i de tre største CO2-rensingsprosjektene i verden: Lagring i Sleipnerfeltet og utskillelsen av CO2 på Snøhvitfeltet og på In Salah-feltet i Algerie. Dessuten planlegges rensing av CO2-utslippet fra Mongstad-anlegget i fullskala fra 2020. Oljesand I 2007 kjøpte Statoil selskapet North American Oil Sands Corporation som eier et oljesandfelt i Athabasca i Canada. I november 2010 solgte Statoil 40 % av selskapet til thailandske PTT Public Company. Feltet ventes å komme i produksjon i 2011. Annen oljerelatert virksomhet Statoil drev nedstrømsvirksomhet i Norden, Baltikum og Polen, forsøk på å etablere seg i Tyskland og Tsjekkia oppnådde aldri tilstrekkelig volum til å nå lønnsomhet og ble avhendet tidlig. Bensinstasjoner og andre petroleumsprodukter ble markedsført med merkenavnet Statoil. I 2010 ble nedstrømsvirksomheten skilt ut som et eget børsnotert selskap under navnet Statoil Fuel & Retail. Senere ble dette kjøpt opp av kanadiske Circle K. Statoil Natural Gas inngikk i mai 2010 en avtale med National Fuel Gas Supply Corporation om rett til å transportere opptil 3,2 milliarder kubikkmeter gass i året. Gassen skal transporteres gjennom en rørledning fra den nordlige delen av skifergassområdet Marcellus i Pennsylvania til Niagara på grensen mellom USA og Canada. Statoil produserer skifergass i Marcellus-området. Forventet oppstart er i midten av 2012. Annen virksomhet Vindkraft Equinor har i samarbeid med Statkraft oppført Sheringham Shoal-feltet utenfor Norfolk-kysten i England. Feltet består av 88 bunnfaste vindmøller og ble åpnet i september 2012. Statoil har oppført Dudgeon vindparken. Equinor står bak Hywind havvindmølle som opprinnelig ble utviklet av Hydro. Prosjektet er verdens første fullskala flytende vindmølle og innebærer investeringer på omkring 400 millioner kroner til oppføring og videreutvikling. Hywind ble plassert i havet vest for Karmøy i juni 2009, og satt i drift for en to års prøveperiode i september 2009. Teknologien i fundamentet er egenutviklet og bygger på flytende betongkonstruksjoner i Nordsjøen, en såkalt Spar-bøye, blant annet kjent fra produksjonsplattformer og bøyelasting. Flyteelementene stikker hundre meter under havoverflaten. Offshorevindmøllen er en 2,3 megawatt mølle levert av Siemens og rager 65 meter over vannflaten. Statoil bygger fem 6 MW Hywind turbiner med 70 prosent lavere kostnad ved Skottland i 2017. Havbasert energi Equinor er medeier i Kvalsundet tidevannskraftverk gjennom Hammerfest Strøm. Dette er et prototype tidevannskraftverk på 300 kilowatt på femti meters dyp i Kvalsundet utenfor Hammerfest. Kraftverket har vært i drift fra 2003 og er jordens første tidevannsmølle som genererer elektrisitet som blir levert direkte til strømnett på land. Equinor har kjøpt seg inn i bølgekraftteknologi utviklet av Ocean Power Delivery fra Skottland. Det har planer om å stå for byggingen av verdens første bølgekraftverk utenfor Portugals kyst. Teknologien bygger på sjøormliknende enheter som følger bølgene opp og ned samt fra side til side. Enhetene er tilkoblet undersjøiske kabler som går til det landbaserte strømnettet. Solenergi, biodrivstoff og annen energi StatoilHydro foretok investeringer i det amerikanske solenergiselskapet BrightSource Energy i mai 2008. Equinor har kjøpt seg inn i et biodieselanlegg i Litauen. Produksjonen begynte høsten 2007. Kapasiteten er på drøyt 100 000 tonn biodiesel i året. Det har solgt biodrivstoff fra 1999 og selger biodrivstoff i Sverige, Danmark, Norge, Latvia, Litauen og Polen. Equinor medvirker i flere internasjonale samarbeidsprosjekter knyttet til produksjon av hydrogen. Konsernledelsen Konsernsjefer i Equinor/Statoil Arve Johnsen 1972 – 22. november 1987 Henrik Ager-Hanssen (konstituert) 22. november 1987 – 1988 Harald Norvik 1988 – 24. september 1999 Olav Fjell 24. september 1999 – 23. september 2003 Inge K. Hansen (konstituert) 23. september 2003 – 8. mars 2004 Erling Øverland (konstituert) 8. mars 2004 – 15. august 2004 Helge Lund 15. august 2004–2014 Eldar Sætre januar 2015– 1. november 2020 Anders Opedal 2. november 2020 - Konsernledelsen i Equinor består av følgende personer: Anders Opedal – konsernsjef Hans Jakob Hegge – finansdirektør Arne Sigve Nylund – konserndirektør for utvikling og produksjon Norge Torgrim Reitan – konserndirektør for utvikling og produksjon USA John Knight – konserndirektør for global strategi og forretningsutvikling Lars Chr. Bacher – konserndirektør for undersøkelse og produksjon internasjonalt Margareth Øvrum – konserndirektør for teknologi, prosjekter og boring Tim Dodson – konserndirektør for leting Reidar Gjærum – konserndirektør for kommunikasjon Virksomhet i utlandet Korrupsjonssaken i Iran Statoil opplevde en korrupsjonsskandale i 2003 også kjent som Horton-saken. Den begynte da Dagens Næringsliv i september omtalte en konsulentavtale med Horton Investments i 2002, et selskap eid av eks-iraneren Abbas Yazdi. Hashemi, sønn av den tidligere presidenten i Iran og direktør i et av datterselskapene til det statlige iranske oljeselskapet NIOC, var angivelig en av Hortons viktigste rådgivere. Statoils direktør for internasjonal virksomhet Richard Hubbard, styreformann Leif Terje Løddesøl og konsernsjef Olav Fjell fratrådte sine stillinger i september 2003. Statoil har i oktober 2004 godtatt boten fra Økokrim på 20 millioner kroner. Grunnlaget for boten er blant annet brudd på straffelovens paragraf 276c om påvirkningshandel via mellommenn. Fram til 12. oktober 2006 var selskapet under kriminaletterforskning av amerikanske justismyndigheter, mistenkt for å ha brutt Foreign corrupt practices act» Før det foretok det amerikanske kredittilsynet Securities and Exchange Commission (SEC) undersøkelser omkring saken. I børsmeldingen 13. oktober 2006 skrev Statoil at de tok ansvaret for «-bestikkelser betalt til en iransk tjenestemann i 2002 og 2003 for at denne skulle benytte sin innflytelse til å sikre Statoil en kontrakt for utbygging av fase 6, 7 og 8 av det iranske gassfeltet, South Pars, for uriktig regnskapsførsel av betalingene og for ikke ha tilstrekkelig intern kontroll til å hindre at betalingene ble foretatt.» Saken ble avsluttet ved at Statoil betalte bøter på til sammen på 21 millioner USD etter et forlik med det amerikanske kredittilsynet (SEC), det amerikanske justisdepartementet og den amerikanske påtalemyndigheten for the Southern District of New York. Statoil uttalte på pressekonferansen den 13. oktober at de gjorde innrømmelser og inngikk forliket for å unngå behandling i det amerikanske rettssystemet. Statoil i rettsapparatet 22. februar 2005: Statoil dømmes til en bot på 50 millioner SEK. Denne gangen i Sverige for ulovlig prissamarbeid. Flere selskaper var involvert, men Statoil var pådriveren i det ulovlige kartellet, mener den svenske Marknadsdomstolen som samtidig markerte alvoret i saken ved å legge på straffen pådømt av tingretten med nye 30 mill. kr. Desember 2005: Selskapet vedtar en bot på 80 mill. kroner for hendelsen på Snorre A 28. november 2004. Livet til 216 mennesker stod i fare og materielle verdier i milliardklassen var utsatt, men situasjonen ble avverget ved at antennelse av utblåsingen ble unngått med marginal flaks ifølge granskningsrapporten til Petroleumstilsynet. Libya En del av avtalen mellom Hydro og Statoil var at Hydros konsernsjef Eivind Reiten skulle være første styreleder i StatoilHydro. Samme dag som fusjonen ble gjennomført, kom imidlertid nyheten om at Hydro hadde hatt et engasjement i Libya, hvor de kan ha vært involvert i korrupsjon. Statoil ble ikke kjent med disse problemene før 26. september 2007. Statoil er tidligere dømt for korrupsjon i Iran, og er derfor underlagt spesielt strenge regler av aksjebørsen i New York. Da Libya-engasjementet kom for en dag, ble det klart at dette måtte granskes. I den forbindelse måtte også Hydros rutiner undersøkes. Derfor trakk Reiten seg som styreleder i StatoilHydro allerede 4. oktober samme år. Marit Arnstad fungerte som styreleder til Svein Rennemo tok over 1. april 2008. Rennemo var adm. dir. i Petroleum Geo-Services, en stilling han forlot da han ble styreleder i StatoilHydro. Angola-saken I 2016 skrev Klassekampen at siden 2012 har Statoil «overført 420 millioner kroner til et forskningssenter i Angola, for å få oljelisenser av landets myndigheter. Senteret har aldri sett dagens lys. Stortingets kontroll- og konstitusjonskommitte har stilt spørsmål til oljeminister Tord Lien, som forvalter statens eierandel på 67 prosent i Statoil, om hvor pengene har tatt veien». Ressursforbannelse Professor Kalle Moene har reist spørsmålet om selskapets deltakelse i tilbakeliggende land. Ut fra forskning mener han at slik virksomhet er negativ, at landene over tid får en langsommere vekst enn de ville hatt uten utvikling av oljeressursene. Den lavere veksten er knyttet til dårlige institusjoner, land med gode institusjoner (som USA og Norge) får høyere vekst av å utvikle sine oljeressurser. Resultater Tall i milliarder kroner. Referanser Eksterne lenker En uautorisert HMS-rapport om Statoils aktiviteter i utlandet Selskaper notert på Oslo Børs 1972 i Norge Selskaper etablert i 1972 Næringsliv i Stavanger Næringsliv i Bærum


text: Hurtigløp på skøyter er en idrettsgren hvor utøverne konkurrerer om å gå på skøyter på isen så fort som mulig. Betegnelsen brukes spesielt om den grenen av skøytesporten der løperne starter parvis i delte baner på en rundbane, der løperne rangeres etter tid (og eventuelt sammenlagt poengsum etter 4 løp). Andre former for skøyteløp, er kortbaneløp og langløp (maraton). I begge disse øvelsene starter løperne sammen og rekkefølgen over målstreken avgjør. På norsk brukes betegnelsen hurtigløp på skøyter om konkurranser på en lang rundbane (400 m). I enkelte engelsktalende områder skilles det mellom long track speed skating og short track speed skating (kortbaneløp). Det internasjonale skøyteforbundet, ISU, som er det øverste organ for begge grener, bruker imidlertid betegnelsene speed skating og short track speed skating, og det er også disse betegnelsene som brukes av IOK i det olympiske programmet. Historie Arkeologiske studier tyder på at det i mer enn 4000 år har vært brukt skøytelignende fottøy for å ta seg frem over isen. Den første typen skøyter var leggbein fra storfe som ble slipt og bearbeidet og bundet fast til skoen, såkalte islegger. Ifølge Snorre mente Øystein Magnusson at det ikke var noen som kunne kappes ham i å gå på islegger, mens broren Sigurd Jorsalfare «ikke [gikk] bedre enn et naut». Den første kjente konkurransen ble holdt i England i 1763, og på 1800-tallet ble det holdt konkurranser i både England, Nederland, Norge, Tyskland og i Nord-Amerika. Trijntje Pieters Westra vant i 1805 det første offisielle hurtigløp på skøyter for kvinner i Nederland. Norges første organiserte skøyteløp ble holdt av Christiania Turnforening på sjøisen utenfor Akershus festning den 1. mars 1863 med 10 000 tilskuere. Året etter ble Christiania Skøjteklub stiftet, sannsynligvis den eldste skøyteklubben i verden. I 1884 ble Axel Paulsen utropt til «The Amateur Champion Skater of the World» etter å ha vunnet et løp over 25 engelske mil i New York. Denne tittelen forsvarte han året etter etter en duell mot den nederlandske mesteren Renke van der Zee over 3 engelske mil i Frognerkilen den 26. februar 1885. Det skal ha vært 30 000 tilskuere tilstede på dette arrangementet. I årene 1889 til 1892 ble det invitert til verdensmesterskap i Amsterdam, men det var først i 1891 man klarte å kåre en vinner i amerikaneren Joseph F. Donoghue; mesterskapene i 1889 og 1890 endte uavgjort fordi ingen løper klarte å vinne 3 distanser. I 1892 ble mesterskapet avlyst pga. mildvær. I juli 1892 ble det internasjonale skøyteforbundet, ISU, stiftet i Scheveningen i Nederland, dog uten norsk representasjon. Her ble det satt ned konkurranseregler for skøyteløp; bl.a ble de metriske klassiske distansene 500 m, 1 500 m, 5 000 m og 10 000 m innført, og 400 m-banen ble gjort til standard. I 1893 ble det første offisielle verdensmesterskapet avholdt på Museumsplein i Amsterdam, med nederlandske Jaap Eden som vinner. Norges Skøyteforbund (NSF) ble stiftet 27. februar 1893 og er Norges nest eldste særforbund. Arbeidernes Idrettsforbund (stiftet 1924, slått sammen med Norges Landsforbund for Idræt til Norges Idrettsforbund i 1940) hadde også hurtigløp som en av sine viktigste idretter. Konkurranseform I hurtigløp på skøyter starter løperne parvis i adskilte baner, og det konkurreres på tid. Det konkurreres både på enkeltdistanser og sammenlagt over flere løp. I enkeltdistansekonkurranser er det den løperen med best tid på distansen som vinner. I sammenlagtkonkurranser gås det flere løp, og i hvert av løpene blir løperens tid omregnet til gjennomsnittlig 500 m-tid og summert. Vinneren er den løperen som har fullført alle distansene med lavest totalpoengsum. Distansene som gås i hurtigløp på skøyter er 100 m, 500 m, 1 000 m, 1 500 m, 3 000 m, 5 000 m og 10 000 m. I lokale og nasjonale løp gås det gjerne andre distanser i ungdomsklassene, f.eks. 400 m, og det registreres også uoffisielle verdensrekorder over 1 engelsk mil og timesløp. Under allround-konkurranser gås distansene 500 m, 3 000 m, 1 500 m og 5 000 m for kvinner (liten firkamp), og 500 m, 5 000 m, 1 500 m og 10 000 m for menn (stor firkamp). I sprint-konkurranser over to dager gås distansene 500 m, 1 000 m, 500 m og 1 000 m (sprintfirkamp). Lagkonkurranse Lagkonkurransen er en relativt ny konkurranseform i hurtigløp på skøyter. Løpet arrangeres normalt som et forfølgelsesløp der hvert lag består av 3 (eller 4) løpere som går sammen. Lagene starter samtidig midt på langsiden på hver side av banen. Under lagkonkurransen går det bare med en løpebane (dvs. kun innersvinger). Lagets sluttid bestemmes av tredje løper i mål. I internasjonale mesterskap og verdenscup er det 3 løpere på hvert lag, der damene går 6 runder og herrene går 8 runder. Stafett er en annen konkurranseform i ISUs reglement, men dette er en øvelse som ikke er mye brukt. Kvartettstart Normalt går to og to løpere parvis, men under enkelte stevner kan løpene organiseres som såkalt kvartettstart, der to par går samtidig. Dette gjøres ved at ett av parene starter først. Når disse har kommet av gårde kalles det andre paret frem til start, og disse sendes av gårde når det første paret har gått ca. en halv runde. Dersom det blir feilstart i det andre paret i kvartetten, må dette paret vente til første par har passert før startprosedyren kan gjentas. Banen En standardbane for hurtigløp på skøyter er i henhold til ISUs regelverk en rundbane med to konkurransebaner og en total lengde mellom 333 1/3 m og 400 m. Banens kurver er på 180° der indre banes radius er mellom 25 m og 26 m. Konkurransebanenes bredde er 4 m. På den ene langsiden (vekslingssiden) skal det være et krysningsfelt over hele langsidens lengde. Til internasjonale mesterskap skal banen være 400 m lang, og ha en (minst) 4 m bred oppvarmingsbane innenfor indre bane. I olympiske leker er det i tillegg krav om at banen skal være innebygd. Konseptet med to adskilte konkurransebaner i en rundbane med krysning på den ene langsiden ble utviklet på Hamar i 1880-årene, og fikk navnet Hamar-systemet. Oppmåling og merking Konkurransebanene avgrenses av malte punkter i isen. I svingene brukes også gummiklosser; disse er plassert med 50 cm mellomrom de første 15 m av svingen, og med 2 m mellomrom i den resterende delen. Det brukes ikke gummiklosser på langsidene. Inngangene til svingene markeres med en 20–25 cm høy kjegle. Snøkanter brukes fortsatt til en viss grad på utendørsbaner, men på grunn av faren for at snøen kan fryse fast i isen, er ikke dette hensiktsmessig når det er mildt i været. Banen måles en halv meter inn i banen. Banens totale lengde er den lengden en løper går når han tilbakelegger en runde med veksling, det vil si lengden av to langsider, en innersving og en yttersving, samt den ekstra distansen man bruker av å gå diagonalt på vekslingssiden; på en normalbane tilsvarer dette 7 cm. På 400 m-bane med innersving-radius 25 m, er langsidene 113,57 m lange På 400 m-bane med innersving-radius 25,5 m, er langsidene 112,00 m lange På 400 m-bane med innersving-radius 26 m, er langsidene 110,43 m lange Alternative banelengder Utover standardbanen gir ISUs reglement åpninger for alternative banelengder for hurtigløp på skøyter. Kravene er at banen skal være minst 200 m lang, en svingradius i indre bane på 15 m, et krysningsområde på 40 m og bredde på løpsbanene 2 m. Funksjonærer Ved offisielle skøytestevner skal det være forskjellige funksjonærer for å bevare fair play og for å påse at konkurransereglene blir fulgt. Disse funksjonærene er fire hovedfunksjonærer utnvent av arrangørforbund: overdommer (tidligere kalt oppmann) og dens assistent samt starter og dens assistent. I tillegg er det flere banedommere (svingdommere, måldommer og vekslingskontrollør), og ved stevnet er det også behov for tidtakere, rundeanviser og protokollfører. Mesterskap Følgende verdensmesterskap på skøyter blir avholdt årlig: VM allround er blitt arrangert siden 1889 for menn, siden 1936 for kvinner. Frem til og med 1995 var dette separate arrangementer, siden har disse blitt avholdt samtidig. VM-arrangementene i årene 1889-1892 var uoffisielle mesterskap, men har i ettertid blitt gjort offisielle. VM sprint for damer og menn ble arrangert første gang i 1970. Fra 1972 fikk disse arrangementene offisiell status. VM enkeltdistanser for damer og menn ble arrangert første gang i 1996. Dette holdes ikke i år med olympiske leker. Hurtigløp på skøyter har vært olympisk gren siden oppstarten av vinterlekene i 1924. Kvinnene kom med først i 1960 (i 1932 var hurtigløp for kvinner oppvisningsgren). Hurtigløp på skøyter skulle være på programmet under OL i Berlin i 1916, men disse lekene ble avlyst på grunn av første verdenskrig. Under OL konkurreres det på enkeltdistanser, men i 1924 ble det også utdelt sammenlagtmedaljer. EM allround har blitt arrangert siden 1891 for menn og siden 1970 for damer. Frem til og med 1989 var dette separate arrangementer. Verdenscup Verdenscupen på skøyter er en serie av internasjonale skøytekonkurranser som årlig arrangeres av det internasjonale skøyteforbundet (ISU). Sesongen 1985/86 ble Verdenscupen på skøyter startet med det første offisielle stevnet arrangert 23. – 24. november 1985 på Leangen Kunstis, i Trondheim. Til å begynne med var ikke verdenscupen veldig populær verken blant løpere eller publikum. Fra sesongen 2009/10 konkurrerer løperne i fire grener, 500 m, 1000 m, 1500 m og langdistanser (5000 m og 10 000 m for menn, 3000 m og 5000 m for kvinner). I tillegg konkurrerer nasjonslag i lagtempo. Det er ingen samlet verdenscup slik som i alpint og langrenn. 100 m var verdenscupdistanse i seks sesonger fra 2003/04-sesongen, men eksperimentet ble avsluttet etter 2008/09-sesongen. Sesongene 2002/03 og 2003/04 prøvde de seg også med en sammenlagt-konkurranse på 1 av stevnene i sesongen, noe som var lite prioritert blant løperne. Sesongen 1988/89 inkluderte de også 3000m for herrer i langdistansecupen ved 2 av stevnene, men det ble med det for den distansen blant herrene som offisiell verdenscup-distanse. Verdenscupen er hovedkvalifiseringen for VM på enkeltdistanser og OL. Konkurransearenaen Innsjøer og naturisbaner Skøyteløping foregikk frem til begynnelsen av 1900-tallet hovedsakelig på innsjøer eller i fjordarmer, men etterhvert ble det mer vanlig å anlegge baner på land for å få mer kontrollerte forhold. I Kristiania (dagens Oslo) ble skøyteløpene bragt på land i 1901 ved anleggingen av Gamle Frogner stadion, før den tid var det Frognerkilen som ble brukt til skøyteløp. To ganger har de olympiske skøyteøvelsene blitt arrangert på innsjøis, i Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen og i Vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Innsjøer brukes fortsatt til en viss grad for skøyteløp, i sesongen 2008/09 ble de nasjonale mesterskapene i både Argentina og Tsjekkia avholdt på innsjøis. Kunstisbaner Til tross for at det fantes skøytebaner med kunstfrossen is allerede på slutten av 1800-tallet, var det først på slutten av 1950-årene denne teknikken ble benyttet på baner til hurtigløp. Det første internasjonale mesterskapet på kunstis, var EM i 1959 på Nya Ullevi i Göteborg, hvor det var satt opp et mobilt fryseanlegg. I Squaw Valley i 1960 ble de olympiske konkurransene for første gang holdt på en kunstfrossen bane. I 1966 fikk Norge sin første kunstfrosne bane for hurtigløp på skøyter på Valle Hovin stadion i Oslo. Per januar 2010 finnes det 17 kunstfrosne 400 m-baner i drift i Norge. Naturisbaner brukes så å si aldri lenger til internasjonale mesterskap og world cup-løp. Innendørsbaner Da Calgary i 1981 ble tildelt de olympiske vinterleker for 1988, søkte de ISU om å arrangere hurtigløpsøvelsene innendørs, i og 1984 tok byggingen av Olympic Oval til. I Øst-Berlin og Heerenveen startet de samtidig med å bygge tak over eksisterende kunstisbaner. Disse ble begge åpnet i november 1987; i Berlin ble det riktignok arrangert testløp under tak sesongen før, men da var ennå ikke veggene på plass. Innendørsbaner viste seg snart å bli en suksess; i tillegg til at man her er skjermet for vær og vind og kan gi jevne og mer rettferdige forhold for løperne, er det også mulig å holde en høyere lufttemperatur, noe som gir mindre luftmotstand. I dag er alle verdensrekordene satt på innendørsbaner; siste verdensrekord som ble satt utendørs (og på naturis) var ved amerikaneren Dan Jansen med 36,41 på 500 m den 25. januar 1992 i Davos. Norges første innendørsbane var planlagt lagt til Halden, men da Lillehammer ble tildelt vinter-OL for 1994, ble disse planene skrinlagt, og byggingen av Vikingskipet på Hamar startet opp. Norges andre innendørsbane, Fosenhallen i Bjugn, ble åpnet i 2007. Høsten 2010 ble Norges tredje innendørsbane åpnet på Sørmarka utenfor Stavanger. Norges fjerde innendørsbane, Arena Nordvest, er i Kristiansund og åpnet oktober 2018. Kringkasting 10. august 2011 ble det klart at NRK har sikret seg de norske TV-rettighetene til hurtigløp på skøyter frem til våren 2015. Se også Liste over skøytebaner Verdensrekorder på skøyter Norske rekorder på skøyter Liste over olympiske medaljevinnere i hurtigløp på skøyter (menn) Liste over olympiske medaljevinnere i hurtigløp på skøyter (kvinner) Referanser Litteratur Eksterne lenker Norges Skøyteforbund International Skating Union Skøytemuseet på Frogner stadion – med flere artikler om skøytesportens historie Artikler i skøytesportprosjektet


text: Denne artikkelen handler om pønkbandet Sjølmord. For å lese om det å ta livet sitt, se selvmord. Sjølmord var et pønkeband fra Trondheim fra 1978 til 1980. Bandet ble ett av meget få band fra pønkmiljøet som fikk gi ut plate på MAI AS; Holocaust fra denne singelen er en av meget få tyskspråklige norske rockelåter, mens Supertankerne Kommer må antas å være den eneste danskspråklige. Bandet var inspirert av punkbølgen men hadde røtter i klassisk rock (Jimi Hendrix, Doors, Lou Reed, Xtc, Iggy Pop og så videre). Bandet spilte blant annet sammen med Kjøtt. Musikere Terje H. Hansen, trommer Arild Hestvik, gitar Bård Roll, vokal Egil Trøa, gitar og bass Diskografi To låter på samlealbumet 7000 Riff (Arctic Records, 1979) To låter på live-LPen Kraftrock (Studentersamfundet i Trondhjem - Plateselskapet, 1980) Holocaust/Supertankerne kommer (singel, Plateselskapet MAI,1980) Sjølmord Live (live-kassett, Idiot-Press) Referanser Norske punkband Musikk i Trondheim Band etablert i 1978 Opphør i 1980


text: Holocaust/Supertankerne kommer var en singel utgitt i 1980 av Sjølmord på MAI AS. Bandet hadde ikke platekontrakt med MAI, dette var en lisensutgivelse. A-siden var Holocaust, og B-siden Supertankerne kommer. A-siden er på tysk, B-siden er formodentlig eneste norske rockelåt på dansk. Singelen har en høy stjerne blant samlere av gammel pønk og new wave på grunn av dyktige musikere og et hardt, rått lydbilde. Kilder Omtale hos rockipedia.no Singler fra 1980


text: Sogn og Fjordane er et tidligere fylke på Vestlandet i Norge, fra 2020 en del av Vestland fylke. Fylket Sogn og Fjordane grenset til Hordaland i sør, Møre og Romsdal i nord, Oppland i øst og Buskerud i sørøst. I vest hadde Sogn og Fjordane en kyststripe mot Norskehavet. Sogn og Fjordane besto av de to distriktene Sogn og Fjordane, som også er navnet på gamle fogderier. Sogn blir igjen inndelt i distriktene Indre Sogn og Ytre Sogn, og Fjordane består av Sunnfjord og Nordfjord. Etter kommunereformen ligger kommunene Kinn, Gulen, Solund, Hyllestad, Høyanger, Vik, Sogndal, Aurland, Lærdal, Årdal, Luster, Askvoll, Fjaler, Sunnfjord, Bremanger, Stad, Gloppen og Stryn under Sogn og Fjordane valgdistrikt. De sogner også til Sogn og Fjordane tingrett i Gulating lagmannsrett. Etymologi På gammelnorsk het den nordlige delen av fylket «Firðir» som betyr fjordene. «Sogn» skriver seg fra navnet på fjorden som opprinnelig bare ble kalt «Sogn», men betydningen er uklar. Personer fra fylket kalles enten nordfjordinger, sogninger eller sunnfjordinger, alt etter hvilken del av fylket de kom fra. Spøkefullt brukes likevel noen ganger ordet fjogning, som er sammensatt av fjording og sogning, men denne betegnelsen er ikke i vanlig bruk. Historikk Sogn og Fjordane besto av de to distriktene Sogn og Fjordane, som samfaller med de to historiske fylkene Firdafylke (nå: Fjordane) og Sygnafylke (Sogn), som begge i middelalderen lå under Gulatingsloven. Sogn og Fjordane som også er navnet på gamle fogderier. Sogn fogderi ble opprettet i 1530, og i 1630 ble det delt i Indre Sogn fogderi og Ytre Sogn fogderi. Tilsvarende ble Sønd- og Nordfjord fogderi senere delt i et fogderi for Sunnfjord og et for Nordfjord. Fylkene Firdafylke og Sygnafylke ble slått sammen med Hordafylke og Sunnmørafylke til Bergenhus hovedlen i senmiddelalderen, som i 1660 ble til Bergen stiftamt. I 1681 ble Bergenhus amt opprettet som et eget underamt. Sunnmøre ble i 1689 overført til Romsdals amt. I 1763 ble Nordre Bergenhus amt skilt ut som et eget amt. Det resterende Bergenhus amt ble i 1763 delt i Nordre Bergenhus amt (bestående av de tidligere fylkene Sygnafylke og Firdafylke) og Søndre Bergenhus amt (tilsvarende det tidligere Hordafylke). Nordre Bergenhus amt fikk navnet Sogn og Fjordane fylke i 1919, samme år fikk Søndre Bergenhus amt navnet Hordaland fylke. Sogn og Fjordane hadde et areal på 18 622,73 km2 og var Norges åttende største fylke. Før kommunereformen på 1960-tallet hadde Sogn og Fjordane 42 kommuner. I 2017 omfattet fylket 26 kommuner. De tre byene er Florø og Førde i Sunnfjord og Måløy i Nordfjord. I tillegg er Sogndalsfjøra et viktig regionsenter i Indre Sogn. Sogn og Fjordane har i overkant av 110 000 innbyggere, og var Norges nest minste fylke i folketall. Hermansverk i Leikanger var Administrasjonssenter for fylkeskommunen og fylkesmannen. Fylket var vennskapsprovins med den kinesiske provinsen Ningxia Hui. Den 2. februar 2017 vedtok fylkestinget i Sogn og Fjordane en sammenslåing med Hordaland med 19 mot 12 stemmer. Den 3. februar 2017 vedtok fylkestinget i Hordaland det samme med 41 mot 4 stemmer. Den 8. juni 2017 vedtok Stortinget en sammenslåing av de to fylkene fra og med 1. januar 2020. Fra samme dato ble Hornindal og Volda slått sammen til en kommune, og Hornindal ble en del av Møre og Romsdal. Kommuner Sogn og Fjordane var inndelt i 26 kommuner per 1. januar 2019: Administrative inndelinger For ulike tjenester fantes det ulike typer inndelinger av fylket. Her følger noen av disse, samt tilhørende kommuner. Merk at der de administrative regionene gikk over fylkesgrensene er bare kommuner i Sogn og Fjordane tatt med. Regionråd: Regionrådet Nordhordland: Gulen. Sogn regionråd: Aurland, Balestrand, Høyanger, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Vik, Årdal. HAFS regionråd: Askvoll, Fjaler, Hyllestad, Solund. Samarbeidsforum i Sunnfjord: Flora, Førde, Gaular, Jølster, Naustdal. Nordfjordrådet: Bremanger, Eid, Gloppen, Hornindal, Selje, Stryn, Vågsøy. Prostier, alle under Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke: Nordhordland prosti: Gulen, Solund. Sogn prosti: Aurland, Balestrand, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Vik, Årdal. Sunnfjord prosti: Askvoll, Fjaler, Flora, Førde, Gaular, Hyllestad, Høyanger, Jølster, Naustdal. Nordfjord prosti: Bremanger, Eid, Gloppen, Hornindal, Selje, Stryn, Vågsøy. Tingretter, alle under Gulating lagdømme: Frem til 2017: Sogn tingrett: Aurland, Balestrand, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Vik, Årdal. Fjordane tingrett: Askvoll, Bremanger, Eid, Fjaler, Flora, Førde, Gaular, Gloppen, Hornindal, Hyllestad, Høyanger, Jølster, Naustdal, Selje, Solund, Stryn, Vågsøy. Nordhordland tingrett: Gulen. 2017–2019: Sogn og Fjordane tingrett: hele fylket Politidistrikter: Hordaland politidistrikt: Gulen og Solund. Sogn og Fjordane politidistrikt: resten av fylket. Vanylven i Møre og Romsdal hører også til politidistriktet. Helsedistrikt, under Helseregion Vest: Helse Førde: hele fylket. Veidistrikter, under Veiregion Vest: Sogn veidistrikt: Aurland, Balestrand, Høyanger, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Vik, Årdal. Fjordane veidistrikt: Askvoll, Bremanger, Eid, Fjaler, Flora, Førde, Gaular, Gloppen, Hornindal, Hyllestad, Jølster, Naustdal, Selje, Solund, Stryn, Vågsøy. Bergen veidistrikt: Gulen. Økonomiske regioner: Florø: Bremanger, Flora Høyanger: Balestrand, Gulen, Høyanger, Solund Sogndal/Årdal: Aurland, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Vik, Årdal Førde: Askvoll, Fjaler, Førde, Gaular, Hyllestad, Jølster, Naustdal Nordfjord: Eid, Gloppen, Hornindal, Selje, Stryn, Vågsøy Politikk Sogn- og Fjordane valgdistrikt sammenfalt med fylkets geografiske grenser frem til fylket ble slått sammen med Hordaland til Vestland. Etter sammenslåingen ble det besluttet at Sogn og Fjordane, i likhet med andre tidligere fylker, skulle bestå som eget valgdistrikt. Kommunestyre- og fylkestingsvalg Fylkeskommunen ble styrt etter formannskapsmodellen. Fylkestinget hadde 31 representanter. Fylkestingvalget 2011 Nils R. Sandal (Sp) gikk av etter tolv år som fylkesordfører. Åshild Kjelsnes (A) ble valgt inn i vervet, med Jenny Følling (Sp) som varaordfører. Fylkestingvalget 2015 Jenny Følling (Sp) ble valgt til fylkesordfører og Åshild Kjelsnes (Ap) fylkesvaraordfører. Referanser Eksterne lenker Framtidsfylket – informasjonsportal. Samarbeidsprosjekt mellom bedrifter og det offentlige i Sogn og Fjordane for å rekruttere mennesker med høyere utdanning til fylket. NRKs fylkesleksikon – omfattende og detaljert historisk og oppdatert informasjon om alle deler av fylket. Firda/firda.no – største avisen og største nyheitsnettstedet i Sogn og Fjordane. Fjordaglimt.no – største nettstedet for sosiale nettverk og debatt i Sogn og Fjordane. Turistinformasjon for Sogn og Fjordane Portal for Sogn og Fjordane Fylkesmagasinet dekker hele fylket Hallo Sogn radio Bergens Tidende: Absolutt fjogning (15. september 2013, oppdatert 15. oktober 2013) Tidligere fylker i Norge Valgdistrikter ved Stortingsvalg


text: Skihopping er en vinteridrett tilhørende nordiske grener hvor utøveren, med ski på beina, starter med å kjøre ned et ovarenn, sittende på huk, som regel fra et stillas, ofte utstyrt med en startbom festet til en flyttbar avsats, og ut på et rampeformet hopp hvorfra utøveren tar sats (går fra huksittende til stående) og forsøker å sveve over kulen og deretter så langt nedover unnarennet som mulig før nedslaget (landingen), det hele gjennomført så stilfullt som mulig, og avslutter ved å renne ned overgangen og ut på sletta. Utøveren får utregnet en poengsum, basert på et fastsatt antall lengdepoeng, som varierer med bakkens størrelse, og på stilkarakterer på en skala fra 1 til 20 stilpoeng, gitt av fem dommere. Fra og med 2010 gis det også et tillegg/fratrekk i poengsummen basert på vindforholdene (retning og styrke på ulike punkter i unnarennet) og hvilken avsats løperen starter fra. Satsen, som er bevegelsen for å komme fra sittestilling brukt i ovarennet til oppreist stilling idet løperen forlater hoppet, regnes som den mest kritiske detaljen for et vellykket skihopp. Etter satsen følger rotasjonen for at kroppen og skiene skal være tilpasset det dynamiske lufttrykket underveis i den påfølgende svevfasen. Landingen skal helst utføres med et telemarknedslag, hvor løperen bøyer i knærne med den ene skien ført fremover. Denne teknikken ble brukt for å kunne stoppe en ubalanse forover eller bakover som kunne resultere i fall. Nå hindrer sko og bindinger i stor grad dette. Skihopping kan være både en individuell øvelse og en lagkonkurranse, såkalt laghopping. Dessuten inngår skihopping som en av to øvelser i kombinert. Teknisk utforming En skibakke består ovenfra og ned av et stillas (av tre, betong eller snø), et ovarenn med radius, et hopp, en kul, et unnarenn, et konstruksjonspunkt, en overgang, en fallgrense og en slette. Konstruksjonspunktet (tidligere kalt kritisk punkt), forenklet betegnet som K-punktet eller bare K og egentlig en linje på tvers av bakken, er starten av overgangen. Det er altså det bratteste stedet i bakken. Dersom bakken har et bratteste parti over en gitt lengde, er K-punktet det nederste, bratteste stedet. Lengste lovlige hopplengde, uten at omgangen blir kansellert og farten blir satt ned, settes normalt i forhold til konstruksjonspunktet, f.eks. 10 % over. Bakketyper Skihopping utøves i ulike bakkestørrelser. En skiller mellom småbakke (10 – 50 m), mellombakke (50 – 85 m), normalbakke (85 – 110 m), storbakke (110 – 160 m) og skiflygingsbakke (> 160 m). I verdenscupen konkurreres det i de tre sistnevnte typene bakker, i VM og OL i normalbakke og storbakke. Utstyr Hoppski er både spesielt lange og brede (konstant langs skien) i forhold til andre typer ski. Den har en lett bøyd tupp foran som skal hindre skien å bremse mot løssnø som for alle typer ski. Det er innført en regel for maksimalt tillatt skilengde for en hopper. Denne har endret seg litt over tid. Her er noen regler som har eksistert, i kronologisk rekkefølge (hvor Høyde betegner hopperens høyde i cm og Vekt er hopperens vekt med hoppdress og -sko i kg): Skilengde = Høyde + 80 cm Skilengde = 0,9 x Høyde + 1,5 x (Hoppervekt + Skivekt) (Helge Nørstruds første forslag fra 1996) Skilengde = 1,45407 x Høyde (Forenklet forslag fra Nørstrud) Skilengde = 1,46 x Høyde (Opprundet regel fra FIS, nov. 1997) Skilengde = 1,46 x Høyde + 0,675 * (BMI - 20) (Ny regel fra 2005. BMI er kroppsmasseindeks = Vekt/(Høyde*Høyde) ) Hoppsko, ofte betegnet hoppstøvler, har en kraftig støtte bak leggen, noe som forhindrer hopperen i å komme bakpå, samt hjelper ham til å holde bedre balanse. Man fester bindingen i støvelens tupp og med en hælstropp bak på støvelens hæl. Hoppdresser er sydd på en slik måte at de slipper inn luft foran og demmer opp bak. Hensikten er å få en slags "vinge-effekt", så hopperen får mer luft å flyte på. Dommere og poengsum I konkurranser er det både lengdedommere for å anslå hoppets lengde (etter hvert med video som hjelpemiddel: videomåling) og stildommere som bedømmer stil på en skala fra 0 til 20. Et stående hopp skal gis minst 10 i stil. Lengde og stil er grunnlaget for poengsetting. Stilbedømningen fra tre av fem dommere (dårligste og beste verdi strykes) summeres og legges til lengdepoengene. Lengdepoengene regnes ut ved at bakkens k-punkt brukes som tabellpunkt. En hopplengde tilsvarende k-punktet gir 60 poeng. Forskjellen mellom hoppets målte lengde og k-punkt-lengden multipliseres med aktuell bakkes meterverdi og trekkes fra/legges til de 60 poengene. Den totale poengsummen fra de to hoppene i en konkurranse er grunnlaget for å rangere hopperne. Meterverdier I Norge benytter kombinert hopp og spesielt hopp samme meterverdi. Unntak gjelder for bakker over 100 meter der kombinert hopp bruker meterverdien 1,2. Vindmåling Vindens styrke og retning har rimeligvis betydning for hvilken lengde som oppnås. For å redusere denne faktorens påvirkning på resultatene blir det gjort vindmåling på to eller tre steder i unnarennet. For en konkurranse settes det en nedre og øvre grense for hastighet i fartsretning på de ulike målepunktene. Paret av grenser betegnes gjerne korridor og kan være både motvind (gunstig) og medvind eller bakvind (ugunstig). Sommerhopping De senere årene har en bygd hoppbakker som også kan brukes om sommeren. Det anvendes spor av porselen i ovarennet og plast i unnarennet. Historie Skihopping regnes å ha oppstått i Morgedal, Telemark. Den første dokumenterte konkurransen foregikk i Trysil i 1862. Den første alminnelig kjente konkurransen ble arrangert i Husebybakken, Ullern, Oslo, i 1879. Opprinnelig inngikk hoppingen som del av et langrenn, og det ble ikke målt hopplengde, bare bedømt stil på en skala fra 1 til 5. Denne årlige konkurransen ble flyttet til Holmenkollen i 1892, og Holmenkollen har siden vært regnet som skisportens «Mekka». Utvikling av teknikker Skihopping ble tradisjonelt praktisert med skiene tilnærmet side ved side gjennom svevet. Armene ble aktivt brukt for å holde balansen, og det ble regnet som god stil at en veivet med armene. Kongsbergknekk var en stil som ble utviklet på Kongsberg på begynnelsen av 1920-tallet av Jacob Tullin Thams og Sigmund Ruud. De begynte å hoppe mer framoverlent enn tidligere, utført med en karakteristisk knekk i hoften. Armene holdt de ut til siden eller framover. Kongsbergknekken var den dominerende hoppstilen fram til finnestilen, med strak kropp og armene lagt bakover langs kroppen, overtok på 1950-tallet. Noen prøvde å ha armene framover mot slutten av svevet for bedre flyt (f.eks. Helmut Recknagel). Den hopperen som kanskje særlig var kjent for Kongsbergknekken var Birger Ruud. Andre kjente hoppere med denne stilen var Kaare Walberg, Alf Andersen og Sven Selånger. Også Karl Hovelsen, som bodde i USA fra 1905 til 1922, og ble en pioner for skisporten der, hoppet med knekk i hoften. Sepp Bradl brukte teknikken da han i 1936 var den første som hoppet over 100 meter. Hoppnormen ble ikke tilpasset Kongsbergknekken (med svak bøyning i hoften) før i 1936. Fra 1918 og fram til da hadde normens ideal vært å hoppe med strak kropp, ev. kombinert med opptrekk av beina. Svenske Jan Boklöv lanserte dagens V-stil hvor skiene vinkles utover i en V. Alle hoppere gikk etter hvert (rundt 1990) over til denne stilen ettersom den hadde klare aerodynamiske fordeler og bidro til større lengder. I starten var vinkelen ganske liten, men den økte etter hvert. I 2004 ble begrepet W-stil lansert for en stil hvor det er en viss avstand mellom bakre skiender, nå ofte kalt H-stil. Aerodynamiske hensyn er blitt stadige viktigere etter hvert som hopplengdene har økt. Nå blir flere faktorer regulert: skilengde kontra hopperens høyde og vekt, skidressenes romslighet og gjennomstrømningsgrad. En annen påfallende endring fra tidligere er at hopperne nå sitter i ovarennet med armene bakover, mens armene tidligere var rettet fremover. Denne teknikken som reduserer luftmotstanden ble først tatt i bruk i et internasjonalt hopprenn av Heinz Wosipiwo under VM 1974 i Falun. Skihopping for kvinner Utdypende artikkel: Kvinner i skihopping Helt frem til 1990-tallet ble jenter/kvinner nektet å hoppe på linje med mannlige hoppere. Først i 1998 var det en uoffisiell kvinneklasse i junior-VM, og året etter ble den første sammenlagtturneringen for kvinner, Ladies Grand Prix, holdt. Sesongen 2004/05 startet kontinentalcupen for kvinner opp. I 2009 ble det første offisielle VM-rennet for kvinner (senior) arrangert, men kvinnene fikk ikke hoppe under OL i Vancouver i 2010. Det første offisielle verdenscuprennet for kvinner skjedde i Lysgårdsbakkene på Lillehammer 3. desember 2011. Vinneren Sarah Hendrickson fra USA ble historisk med sin seier i dette rennet. Beste norske utøver ble Anette Sagen med sin 8.-plass. Nytt i VM-sammenheng er mixed-konkurransen der to kvinnelige og to mannlige hoppere representerer hvert sitt land. Det første VM av denne typen ble arrangert i 2013 og vinner ble Japan med Norge på 4.-plass. 19. mars 2023 fikk de beste kvinnehopperne konkurrere i skiflygingsbakken i Vikersund som del av RawAir, der Ema Klinec vant med nye lengderekord for kvinner 226 m. Skihoppings geografiske utbredelse Kart generert med data og funksjonalitet fra: Wikidata Skihopping drives av naturlige årsaker i de deler av verden som har et klima som egner seg for vinteridrett. Dette til tross for at moderne hoppbakker med plastmatter åpner muligheter for å drive idretten også i land som ikke har snø. Verdens fremste skihoppnasjoner for tiden er Tyskland, Østerrike, Norge, Polen og Slovenia. Andre land med lange tradisjoner for skihopping er Finland, Sverige, Russland, Tsjekkia, Italia, Sveits, Frankrike, Japan, USA og Canada. De siste årene er Sør-Korea kommet med som en aktiv skihoppnasjon. Andre land som har eller har hatt en viss aktivitet innen skihopping, og som også har hatt deltakere i verdenscupen, er Estland, Ukraina, Belarus, Kasakhstan, Slovakia, Ungarn, Romania, Bulgaria og Spania. Skihopping drives på lavt nivå også i land som Kina, Georgia og Kirgisistan. Selv land som Storbritannia og Nederland har vært representert i verdenscup og mesterskap, og Tyrkia arrangerte Vinteruniversiaden i 2011, og bygde et skihoppanlegg av internasjonal standard. Vinter-OL 1984 ble arrangert i Sarajevo i Jugoslavia, nå Bosnia-Hercegovina, men Bosnia har aldri hatt noe aktivt miljø for skihopping. De landene som har arrangert verdenscuprenn er Canada, Finland, Frankrike, Italia, Japan, Kasakhstan, Norge, Polen, Russland, Slovakia, Slovenia, Sveits, Sverige, Sør-Korea, Tsjekkia, Tyskland, USA og Østerrike. I tillegg har altså Bosnia-Hercegovina (da i Jugoslavia) arrangert vinter-OL. Kilde: FIS Arenaer Bischofshofen, Østerrike Falun, Sverige Garmisch-Partenkirchen, Tyskland Granåsen skisenter, Trondheim, Norge Gross-Titlis-bakken, Engelberg, Sveits Hakuba, Japan Holmenkollen, Oslo, Norge Harrachov, Tsjekkia Innsbruck, Østerrike Klingenthal, Tyskland Kulm, Østerrike Kuopio, Finland Kuusamo, Finland Lahtis, Finland Lysgårdsbakkene, Lillehammer, Norge Malinkabakken, Wisła, Polen Oberstdorf, Tyskland Pragelato, Italia Planica, Slovenia Sapporo, Japan Titisee-Neustadt, Tyskland Vikersundbakken, Vikersund, Norge Willingen, Tyskland Zakopane, Polen Konkurranser Den tysk-østerrikske hoppuke Raw Air Verdenscupen Olympiske leker Nordic Tournament Sommer Grand Prix Kontinentalcupen (B-verdenscup for menn, høyeste internasjonale nivå for kvinner) FIS-cupen (C-verdenscup) Olympiske mestre Se også Skihopping, beslektede emner Referanser Litteratur Eksterne lenker Norges Skiforbund: Hopp FIS – The International Ski Competition Rules (pdf-fil) Skisprungschanzen-Archiv – Informasjon om alle verdens hoppbakker (tysk) skihopp.no – Nyheter og aktuelt om skihopping eSkijumping.com


text: Snøbrett (engelsk: snowboard) er et flatt brett som man kan kjøre, eller «surfe», på snøen med. En snøbrettkjører blir gjerne kalt en snowboarder. Snøbrett har sin opprinnelse i de noe lengre og tyngre brettene som man brukte for å surfe på vannbølger. Det var bølgesurfere fra California som startet med snøbrett da de tok surfbrettene opp på fjellet om vinteren i slutten av 1960-årene. Det første snøbrettet ble laget for omkring 50 år siden, men Tom Sims laget det første snowboardet med bindinger. Snowboard er et brett med bindinger og spesielle sko som hjelper til med å spenne fast føttene til brettet. Snowboard skiller seg ut fra «monoskis» ved måten man står på brettet. På monoski står føttene til kjøreren vendt mot kjøreretningen, mens på et snowboard er føttene vendt tversgående. Snowboard blir brukt til å kjøre på snø med i alpinanlegg og under konkurranse i aktiviteten som kalles snowboarding. Grunnen til at snowboarding er en aktivitet og ikke en idrett per i dag, er at snowboarding ikke er blitt anerkjent nok, selv om det er en stor interesse for dette og mange utøvere innenfor denne aktiviteten. Brettyper Størrelsen og fasongen på brettet varierer etter personer, nivå, snøforhold, og kjørestil. Kortere brett er typiske barnebrett, men noen varianter av korte brett er spesifikt designet for spesielle formål, som å utføre snowboardtriks. Bunnen av et snowboard er bygd opp av ulike lag av plast, som er omgitt av en tynn stålstripe. Snøbrettene er kategorisert i ulike stiler, avhengig av kjørestilen: Freestyle: den vanligste brettypen og er noe kortere med twin-tip fasong. Brettet har høy bøyelighet. Sidene på brettet går innover for å gi brettet raskere svingeegenskaper. Denne brettypen blir brukt i pipe og i park på ulike hopp- og terrengelementer som bokser, rails og urbane elementer. Park/Jib (rails): brettet er fleksibelt og er kort til medium i lengde. Det har twin-tip fasong, og bindingene er vendt utover for å kunne skifte kjøreside og rotere lettere. Freeride: Lenger brett med twin-tip fasong. Brettypen er stiv i bevegelighet og blir brukt både til back-countrykjøring og parkkjøring i ulike typer snø som pudder og hardpakket. All-Mountain: Også en mye brukt brettype og er en blanding av freeride- og freestylebrett. Vanligvis twin-tipformet. Racing/Alpine: Brettet er langt, smalt, stivt, og rett i fasongen. Det blir brukt til slalåm og storslalåm, og er designet for preparerte løyper. Snowboardskoen er av hardplast akkurat som en alpinsko, men en mykere sko blir også brukt. Snøbrettene har en hard trekjerne som er lagt i mellom flere lag av glassfiber. Noen snøbrett bruker andre materialer, som karbonfiber, kevlar eller aluminium, og de kan ha innebygde støtdempere. Fronten eller nesen av brettet er bøyd oppover for å kunne gli over ujevn snø. Bakenden eller halen til brettet er også bøyd oppover slik at man kan kjøre «switch». Bunnen eller basen av brettet er laget av polyetylenplast. Bunnen kan bli laget på to forskjellige måter, sprøytestøpt eller oppvarmet og sammenpresset. Den oppvarmede og sammenpressede bunnen er mykere enn sprøytestøpingen og gjør det lettere for den å ta opp voks. Stålkantene gjør det mulig for snøbrettet å ta tak i eller grave seg inn i hard snø eller is, samtidig som den beskytter brettets innvendige struktur. Toppen av brettet består av et lag med akryl med grafikkdesign, det samme kan basen også ha for å fremheve produsenten av brettet. Snowboardstiler De vanligste stilene innenfor snowboarding er free-ride, freestyle, free-carve/race. Disse stilene blir brukt til både fritids- og profesjonell snowboarding. Hver stil er unik, men det er noe overlapping mellom dem. Jibbing: er en kjørestil som går ut på å kjøre på alle andre overflater enn snø. De vanligste overflatene som blir brukt er metallrails, bokser, benker, murkanter, vegger, steiner og trestokker. Jibbing forekommer i snowboardparker, men kan også forekomme i urbane omgivelser, da kalles det ofte «urban jib». Free-riding: er en veldig vanlig og lett tilgjengelig snowboardstil. Denne stilen består av å kjøre i alt terreng, men mest i preparerte løyper. Free-riding tar også for seg triks og jibbetriks fra freestyle, og store svinger fra alpine snowboarding. Free-riding er mer kjent under navnet «all-mountain snowboarding», og bidrar til mestring av de ulike stilene i ethvert terreng. Freestylestilen: bruker elementer som rails, hopp, bokser (boxes), og mange andre objekter til å utføre triks på. Ordet «box» viser til et objekt med en glatt topp som kjøreren kan gli på med bunnen av brettet. Som de fleste andre jibbeobjekter, kommer boksene i ulike fasonger, størrelser og vanskelighetsgrad. Hensikten med freestyle er å bruke de ulike elementene til å utføre triks i luften og ulike jibbetriks. Ordet «jib» kommer av at utøveren glir eller presser på objekter som ikke er laget av snø. Den mest brukte bindingsplasseringen for freestyle er kalt for «duck foot». Foten som er lengst fremme på brettet (venstre fot om man kjører regular eller høyre fot for goofy) skal ha positivvinkling, mens den bakre foten skal ha negativvinkling, fordelt på +12°/-9°. Andre elementer som blir brukt utenom dem som er nevnt er halfpipe og quarterpipes. Free-carve: er lik slalåm på ski og er kalt for alpine snowboarding eller «euro-carve». Free-carve foregår på hardpakket snø eller i preparerte løyper. Konkurranser Slopestyle Utøverne i denne konkurransen utfører triks mens de kjører nedover en løype som består av ulike elementer som hopp og rails. Railsene kan være alt i fra benker til rekkverk og så videre I en slopestyle konkurranse skal utøveren velge en rute igjennom løypen og bruke de ulike elementene, ulike ruter har ulik vanskelighetsgrad. For å vinne en slopestyle må man velge en rute som gir flyt i triksene man utfører på de ulike elementene. En viktig faktor i slopestyle er stil. Selv om man utfører et svært krevende og vanskelig triks, men mangler stil og flyt i det, kan en med et enklere triks vinne en slopestyle konkurranse. Hver utøver i en slopestyle konkurranse har 2-3 «runs» på seg til å skaffe seg en høyest mulig poengsum. Slopestyleformen er en mye brukt konkurranse og svært populær blant utøverne. Slopestyle ble en OL-gren fra og med OL i 2014 i Sotsji i Russland. Big air I Big Air konkurranser skal deltakerne utføre triks som i slopestyle. Forskjellen på dem er at Big Air bare består av et svært hopp som har 20-30 meters flate fra hoppkanten til enden av kulen. Av og til kan Big Air konkurransene ha noen railelementer etter hoppet. Dette er fordi dommerne i konkurransen vil se at utøverne viser allsidighet. Halfpipe Halfpipen er en svær konstruksjon av snø og som navnet sier er det en halvsirkel. Den er bygd i nedoverbakke og har vegger på 7-8 meter. Disse halfpipene blir kalt for monsterpipes på grunn av sin svære dimensjon og enorme vegger. I begynnelsen var veggene i en halfpipe på 3 meter. Men etter hvert som triksene krevde mer høyde og ble vanskeligere, har den steget fra 3 meter til 4,5 meter, og videre til dagens 7-8 meter. I en halfpipe konkurranse kjører deltakerne fra en side til den andre mens de utfører triks i luften over sidene av pipen. Boardercross Boardercross, også skrevet boarder-X, går ut på at deltakere (mest vanlig 4, men også noen ganger 6) kjører nedover en løype som kan minne om en motorcrossløype. Løypen inneholder hopp og krappe svinger. Alle deltakerne kjører i samme løype samtidig, noe som fører til kollisjoner, noen av dem mer alvorlige enn andre. Kjørerne deltar i ulike «heats» eller grupper, hvor første- og andreplassen avanserer til neste runde. Vinneren av boardercross er den som kommer først i mål i finalen. Big mountain / free-ride Big Mountain er en ekstremvariant av snowboarding. Konkurransen sitt startområde er på en fjelltopp, hvor målet med konkurransen er å ta seg ned til målområdet. For å oppnå en høy poengsum i konkurransen må man velge en rute som gir flyt nedover, samtidig som stil og vanskelighetsgrad på løypen er viktige faktorer. Free-ride konkurransene blir holdt ved fjell som har tilgang på mye puddersnø. På verdensbasis blir free-ride konkurransen bare mer og mer populært, samtidig som det finnes en rekke konkurranser både i Europa, Nord-Amerika og på New Zealand. Rail jam Rail Jam er en jibbekonkurranse, og har mange fellestrekk med slopestyle. Rail Jam foregår i en løype med kun railelementer, hvor kjøreren kan velge mellom 2-3 forskjellige rails som han/hun vil bruke. Konkurransen kan også bli arrangert i urbane områder. Poengsystemet er mye av det samme som i andre snowboardkonkurranser, men er noe forskjellig fordi utøverne kan kjøre så mange ganger de vil i løpet av en time. Prisene blir delt ut til deltakeren med mest poeng og for beste triks. Racing Alpint snowboarding består av storslalåm og slalåm. Begge disse konkurransene tester snowboarderens hurtighet og svingeegenskaper i skarpe svinger. Målet med konkurransen er å kjøre igjennom porter på samme måte som i slalåm på ski, bare med snowboard.' Kjente norske snøbrettkjørere Andreas Ygre Wiig Stian Sivertzen Daniel Franck Åshild Lofthus Kim Christiansen Stine Brun Kjeldås Kjersti Buaas Terje Håkonsen Jan Petter Solberg Mikkel Bang Fredrik Austbø Lisa Wiik Helene Olafsen Torstein Horgmo Silje Norendal Ståle Sandbech Gjermund Bråten Ulrik Badertscher Marcus Kleveland Kjente snøbrettprodusenter Capita Burton Nidecker Bataleon Elan Gnu K2 Nitro Palmer Rossignol Sims Salomon Forum YES DC 5150 Rome Sims Lib tech Referanser Eksterne lenker Playboard - Norges fremste snowboardmagasin Tacky – Norsk snowboard magasin


text: Swedish Metal Aid var en gruppe svenske hardrockere som gikk sammen for å hjelpe de sultrammede i Etiopia økonomisk. Initiativtaker til prosjektet var musikkjournalisten Stefan Johansson. Sangeren Joey Tempest fra Europe skrev låten «Give a Helpin’ Hand», som kom ut som singel i september 1985. Kee Marcello fra Easy Action var produsent på låten. Det store publikum i Sverige opplevde låten for første gang da den ble fremført i programmet Nöjesmassakern på SVT i oktober 1985. Solovokal Joakim Lundholm (220 Volt, Mugabe) Joakim «Joey Tempest» Larsson (Europe) Robert Ernlund (Treat) Malin Ekholm (Aphrodite) Tommy Nilsson (Easy Action, Horizont) Björn Lodin (Bedlam, Six Feet Under, Krokus, Baltimoore) Kor Heavy Load Universe 220 Volt Torch Crystal Pride SteelWings Bedlam Mentzer Group Orions Sword Deep Diver Power OZ Silver Mountain Aphrodite Motherlode Spellbound Trash Treat Europe Madison Easy Action Red Baron Fifth Avenue Rolene Odessa Candy Roxx Criss 99 Glorious Bankrobbers Neon Leon & Bondage Babies Referanser Eksterne lenker Svenske rockegrupper Supergrupper Hendelser i 1985


text: Innenfor språkvitenskapen er morfologien det samme som formlære. I morfologien studerer man hvordan ord er oppbygd av og blir dannet av mindre enheter – morfem. Det handler mest om ordbøyning (fleksjon) og orddanning (avledning og sammensetning). Eks. på bøyning: hest – hesten – hester – hestene; bygge – bygger – bygde – bygd. Med orddanning mener vi i hovedsak avledning og sammensetning. Vi snakker om avledning når vi har ett ord og danner et nytt ord ved å legge til noe før eller etter, dvs. et prefiks eller suffiks: glad → uglad; kjær → kjærlig; hoppe → hopping. Og vi snakker om sammensetning når to ord settes sammen til ett: hus + båt → husbåt; etter + late → etterlate. Den mest produktive sammensetningen i norsk er substantiv-substantiv. Eksempler kan være 'bokklubb', 'studenthybel', 'ølvom'. Den semantiske relasjonen mellom leddene i en slik sammensetning er som regel svært generell, og må bestemmes nærmere ut fra talerens pragmatiske kunnskaper. Det sammensatte ordet arver oftest betydning fra etterleddet. Sammensatte ord kan også ha sammensetningsformativ mellom de to leddene, for eksempel; fartsbot, nattevakt. her er det henholdsvis 's' og 'e' som er formativ. Andre formativer er for eksempel: n-nedenfra, en-vestenfor, a-østafjells, i-lurifaks. Disse kalles også fugeformativer. De kan lette uttalen av en del sammensatte ord. Litteratur Eksterne lenker


text: Stephen Kjell Foyn (født 23. juni 1959 i Karlstad) er en norsk ishockeyspiller. Han ble kåret til Gullpuck-vinner i 1990. Han innehar rekorden for raskest scorede mål i norsk ishockey, etter at han i en kamp for Sparta mot Furuset satte pucken i mål etter 4 sekunder. Dette var også tangering av verdensrekorden for raskeste mål på toppnivå. Klubber: Färjestad, Timrå IK, IL Sparta Foyn eier og driver i dag serveringsstedet Foyn's på Alvim i Sarpsborg, og har en sønn som er løper i ishockey på norsk toppnivå. Referanser Eksterne lenker Norske ishockeyspillere Deltakere for Norge under Vinter-OL 1980 Ishockeyspillere under Vinter-OL 1980 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1984 Ishockeyspillere under Vinter-OL 1984 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1988 Ishockeyspillere under Vinter-OL 1988 Ishockeyspillere for Sparta Sarpsborg Ishockeyspillere for Färjestad BK Ishockeyspillere for Timrå IK Nordmenn født i Sverige Personer fra Karlstad Fødsler i 1959