text: |Posted by: Lene Taasti Pedersen on Oct 28 2012 18:33| Kære alle Hvis man ønsker at begrænse mail og nyhedsopdateringer fra dette websted, kan det let lade sig gøre at ændre indstillingerne, til det man ønsker. Gå ind under konto i sidens øverste højre hjørne, klik på sideindstillinger og klik herefter på mine præferencer. Her er det muligt at fravælge de ugentlige nyhedsopdateringer, der bliver sendt til ens emailkonto, eller man kan vælge, hvilke nyheder eller begivenheder, man ønsker at modtage som mail. Venlig hilsen Lene |Posted by: bengt roland juvik on July 26 2012 10:29| Norsk adel, hadde vi det? Av Lars Løberg Denne artikkelen er trykket i Genealogen 2/1998, s. 29-32. Svaret på spørsmålet jeg har stilt som tittel på dette kåseriet, Norsk adel, hadde vi det?, er like enkelt som spørsmålet. Selvsagt har Norge hatt adel. Hvordan skulle vi kunne ha hatt en annen samfunnsorganisasjon enn alle andre europeiske nasjoner? Spørsmålet er likevel relevant, fordi nordmenn i dag ikke kjenner sin egen adels historie. Barnelærdommen er at den norske adelen døde ut i middelalderen, at vi fikk en dansk overklasse, at vi med eneveldet fikk 2 grevskap og 1 baroni og at adelskapet ble opphevet ved grunnloven i 1814. Hver eneste påstand er feil, og vi skal i kveld se litt nærmere på hva slags adel vi faktisk har hatt i Norge. Først må vi definere hva vi mener med adel. Vanligvis tenker vi på adel som synonymt med overklasse. Ofte vil det være riktig, men langt fra alltid. Tar vi to ytterpunkter i norsk historie, Erling Skjalgsson til Sola og Kjell Inge Røkke, så hører begge til sine tidsperioders mest ekstreme overklasse. Erling Skjalgssons private hær var stor nok til å true selve kongemakten. Han styrte Norge fra Lindesnes til Sognefjorden som en fyrste mens svogeren, Olav Tryggvasson var konge. Han nektet å ta imot jarletittelen, som ville ha betydd at han underkastet seg kongen. Som fri og uavhengig kan han heller ikke omtales som adelsmann. Han ble riktignok senere lendmann under Olav den Hellige og krysset dermed, sikkert motvillig og mer i navnet enn gavnet, denne grensen. Kongstjeneste er altså ett tidlig kriterium for adelsskapet. De adelige hadde krigsplikt, og skulle følge kongen med deres menn. I retur kunne de få riksembeder, len og privilegier. Kjell Inge Røkke er vel ingen krigsmann, men også han er så stor at han kan være en økonomisk trussel for kongemakten. Noe embete får han sikkert ikke, men da han flyttet sine milliarder tilbake til Norge søkte selskapet hans om skattelempe for aksjonærene. Skattefrihet var det viktigste privilegiet adelen hadde. Røkke er derfor nærmere en adelig klassifisering enn Erling Skjalgsson. Likevel må vi konkludere med at begge var stormenn, men ikke adelige. Fra og med Erling Skjalgsson eller rettere fra og med at Norge også administrativt var samlet til ett rike, kan vi også snakke om en adel i Norge. Adelen var dels konsentrert om kongens hird eller hoff, dels om det regionale og lokale administrasjonsapparatet. Hirden deles inn i ulike nivåer, der hirdstjorene var hirdens befalingsmenn. De rangerte på linje med lendmennene ute i distriktene. Så kom skutilsveinene, gjestene; som var livvakten og det hemmelige politiet, og til sist kjertesveinene; eller pasjene, som var hofftjenere av god ætt. Kontakten med England og Skottland påvirket også den norske adelstitulaturen. Fra 1277 av skulle lendmennene kalles baroner, mens skutilsveinene ble riddere. Men allerede før den tid hadde vi også hatt en hertug. Hertug Skule er kjent ikke bare fra norgeshistoria, men kanskje enda mer fra Henrik Ibsens skuespill Kongsemnerne. Hans hertugdømme var 1/3-del av Norges rike, og en utløsende årsak til hans fall var at han prøvde å skape suksesjonsrett til hertugdømmet for sønnen Peter. Også hertug Håkon fikk 1/3-del av Norge, og det var han som bygde Akershus slott og som med tiden flyttet hovedstaden fra Bergen til Oslo. Den samme Håkon, men da som kong Håkon V avskaffet barontittelen ved et dekret i 1308. Dette innebar at adelen ble redusert fra 3 til 2 nivåer, riddere og væpnere. Også dette må ses som et ledd i en maktkamp mellom kongemakten og adelen. Adelen var likevel den styrende, i hvert fall fram til og med Erling Vidkunsons formynderskap for Magnus Erikson. Etter Erling Vidkunsson kom svartedauden, et stort tidsskille i norsk historie. Pesten kom ikke bare en, men mange ganger, og reduserte befolkningen i Norge med noe mellom halvparten og to tredjeparter. Folkenedgangen betydde slutten for norsk selvstendighet som stat, og tok samtidig bort adelens økonomiske maktbaser. Den alminnelige bonde fikk derimot økt levestandard ved at det ble mere jord per bonde å dyrke samtidig som skatter og avgifter sank. Mens folk flest fikk det bedre etter svartedauden fikk adelen store problem med å opprettholde sin maktstatus. Det nasjonale administrasjonsapparatet falt sammen, det ble færre administrative stillinger å besette og inntektsmulighetene ble sterkt begrenset. En følge av dette var at Norge mistet sin selvstendighet. Kalmarunionen var dels et sammenfall av demografiske tilfeldigheter, men også en bekreftelse på at Norden nå var en mer hensiktsmessig styreenhet enn de enkelte nasjonene. På samme måte fikk vi også en felles nordisk adel, der embeter og eiendom betydde mer enn nasjonal tilhørighet. Påstanden om at den norske adelen døde ut i middelalderen er altså delvis riktig i den forstand at den norske adelen ikke maktet å beholde sine posisjoner. Flere av de sentrale adelsslektene døde også ut på mannslinjen, men det betød slett ikke at slektene og deres gods forsvant. Riktignok etterlot den siste norske rikshovmesteren, Nils Henriksson, seg bare døtre, hvor alle fire ble gift med danske adelsmenn. Hans enke, fru Ingerd til Østråt, og svigersønnene var til gjengjeld den mektigste fraksjonen i norsk politikk ved siden av erkebispen. Svigersønnene slo seg ned i Norge, og ble naturaliserte norske adelsmenn. Deres etterslekt, som både var født i Norge, oppvokst i Norge, eide gods i Norge og gjorde karriere i Norge må da være å oppfatte som norske, selv om enkelte av dem hadde utenlandskklingende familienavn. Så langt har vi bare snakket om høyadelen, baronene og ridderne, de som var aktive på riksnivå i politikken. Det store flertallet av adelen har allikevel alltid vært væpner- og knapeadelen, altså den mer stedbundne, lokalt tjenestegjørende adelen. Nå har vi dessverre liten oversikt over denne delen av adelen i middelalderen. Vi må faktisk ut på 1600-tallet før vi har en fullstendig oversikt over den norske adelen, og da er den største delen av disse slektene allerede borte fra listene. Norske historikere har hatt svært ulike oppfatninger om hvor tallrik den lokale adelen var på 1500-tallet. Den første grundige oversikten ble satt opp av Jens Chr. Berg i en artikkel i Budstikken i 1823, vesentlig bygd på arkivstudier gjort i København på 1790-tallet. Disse beregningene har vært grunnleggende for all historieforskning om den norske adelen fram til i dag. Berg fant drøyt 120 adelige setegårder i Norge på 1600-tallet, derav en god del i Bohuslen. Dette tallet har senere blitt brukt som dekkende for hele perioden fra 1536 til 1660. Mange kilder var ukjente for Berg, men er senere gjort tilgjengelige. Adelsprosjektet har således talt mer enn 400 adelige setegårder i den samme perioden. Dette innebærer ikke bare at den norske adelen særlig på 1500-tallet var langt mer tallrik enn hittil antatt. Det reiser også spørsmålet om hva som skjedde med den norske adelen på overgangen mellom middelalder og ny tid. Noen svar har vi, men mye av dette hviler ennå i mørke. En viktig forklaring til at en tallmessig stor lavadel forsvant mot slutten av det 16. århundre ligger i at den rolle adelen hadde i middelalderen nå var i ferd med å utspille sin rolle. Dels var krigstjenesten blitt såvidt avansert og kostbar at et adelig rytteroppbud vanskelig kunne stå seg mot profesjonelle leiesoldater. Viktigere var likevel at den nye staten begynte å stille langt større krav til sine embetsmenn. Det å være “sin fars son” var ikke lenger tilstrekkelig, et embete krevde utdannelse og en forutgående karriere. Hertugdømmene Slesvig/Holstein fikk utbygd sitt skolevesen langt tidligere enn det øvrige Danmark/Norge, og skrive- og regneføre folk fra hertugdømmene trengte raskt bort den lokale norske adelen fra de lavere embetene i forvaltningsapparatet. Den norske høyadelen opprettholdt kontakten med kontinentet, de så utviklingen og hadde råd til å koste utdannelse på sine sønner. Den lokale lavadelen var enten ikke observant nok eller ikke rik nok til å skaffe seg de nødvendige forutsetningene for å kunne konkurrere. Dermed var også deres skjebne beseglet. Denne lokale adelen fortsatte i stor grad som storbønder i sine områder. Dette betyr at det svært mange steder i Norge finnes tallrike etterkommere etter de gamle adelsættene. Kommer du fra Gudbrandsdalen må du være en etterkommer etter Brattætta, er du fra Nordre Valdres må du ha semelengblod, på Hedemarken fins det både Samsal og Handingmann, rundt Gjøvik Hummer, på Hadeland finner vi Gyldenår, på Romerike Holter-ætta, i Buskerud Tordenstjerne, og slik kan vi fortsette landet rundt. Noen områder som Telemark og Trøndelag hadde lite av denne lavadelen, mens Vestlandsfjordene krydde av dem. Benkestokker finner vi både i Sogn og i Gildeskål, Kruckow, Teiste og Lystrup finnes flere steder. Kort sagt, alt etter som hvor i Norge du stammer fra er sjansen for å finne adelige forfedre ganske stor. Lavadelen forsvant fordi den ikke kunne konkurrere med den nye verden. Høyadelen hadde derimot ressurser nok til å konkurrere. Her finner vi kanskje det viktigste problemet innen adelsforskningen. Hva gjorde adelen med rikdommen sin. En vanlig oppfatning har vært at adelen økonomisk brakk ryggen gjennom slottsbygging, luksusliv og ved at de tapte kampen om statskassa til kongen. Dette stemmer kanskje dårlig med vår forestilling om Norge som landet med “Hytter og hus, men ingen Borge”, men også dette er en barnelærdom som ikke holder seg ved nærmere granskning. Riktignok har vi ingen av de monumentale private slottsbygningene som vi finner i Sverige og Danmark, men de er da også stort sett bygd i en senere tid. Vi må tro at tømmer har vært det vanligste bygningsmaterialet også i de norske herregårdene, men også steinhus finnes. Østråtborgen er mest kjent i dag, men Bildtenes herregårder på Hafslund og Nes var stenbygg, Elingård trolig bindingsverk, flere av Gerlof Nettelhorsts setegårder var bygd i sten eller bindingsverk, Blomsholm hadde stenhus, Tom, Fresje, Sem og flere gårder i Bohuslen må også ha vært stenborger. Dette viser dels at den norske adelen kunne bygge like stort og like fint som sine nordiske standsfeller. Mye penger gikk med til byggevirksomheten, men det indikerer også at adelen visste å tjene penger. Før svartedauden eide adelen 15-20% av alle gårder i Norge, ved eneveldets innførsel i 1661 var andelen sunket til 8%. Selvsagt kan luksusforbruk forklare nedgangen, samtidig som massiv nydyrking i allmenning øker statens eierandel av det totale jordegodset. Det er likevel for naivt å tro at adelen ikke brukte sine realverdier i utviklingen av de nye næringsveiene på 1500-tallet. Adelen var sterkt representert i skipsfart, og det er rimelig grunn til å tro at den norske adelen stod i første linje når sagbruksnæringen ble utviklet. Adelens eierskap i jord med liten avkastning ble altså suksessivt byttet i eierandeler i mer avkastningsgivende næringer. Adelen var i så måte i høy grad delaktig i å utvikle Norge fra en fattig provins til en integrert del av europeisk økonomi. Adelen hadde imidlertid utspilt sin rolle som krigerklasse. Dette ble til fulle dokumentert i krigene mot Sverige på 1650-tallet, kriger som førte til store landavståelser og til slutt til at stendene tok makten fra adelen og gjorde kongen eneveldig. Kongen valgte likevel ikke å avskaffe adelen, han skaffet seg en ny adel, en tjenesteadel. I dette bildet kommer de nye grevskapene og baroniet fram. Laurvigen grevskap ble opprettet av stattholder Gyldenløve i 1671 av de gamle adelige godssamlingene omkring Brunla, Fritsø, Halsen og Fritsø Jernverk. Grevskapet bestod til 1805, da kongen kjøpte det. Han solgte det til private i 1817, og størsteparten eies i dag av familien Treschow. Tønsberg grevskap, senere kalt Jarlsberg, ble opprettet i 1673 for Peder Schumacher, bedre kjent som Griffenfeld. Han ble dømt for landssvik i 1678, og grevskapet ble solgt til Gyldenløve som i sin tur solgte det til baron Gustav Wilhelm von Wedel. Grevskapet bestod opprinnelig av storgården Sem med underliggende gods og en stor samling gammelt kirkegods i området. Grevskapet opphørte ved grev Peder Anker Wedel Jarlsbergs død i 1893, men eksisterer fortsatt som det eneste stamhus i Norge. Rosendal baroni bestod av de gamle adelige godssamlingene Hatteberg, Mel og Sem. Eieren, Ludvig Rosenkrantz, fikk i 1678 godset annerkjent som baroni. Baroniet kom senere i familien Rosencrones eie, og ble av den siste eieren gitt til Universitetet i Oslo. Grevskapene og baroniet er forsåvidt unike i sitt slag i Norge, men på samme måte som vi hadde baroner også i middelalderen, fantes det også andre grever i Norge i samme tidsrom. Et eksempel i så måte er slekten Trampe, som kom fra Pommern til Danmark mot slutten av 1600-tallet. Philip Detlof von Trampe var bl a regimentssjef i den russiske hær før han vendte tilbake og ble generalmajor i kavaleriet i Norge i 1716. Han ble riksgreve i 1736 og dansk greve i 1743. Flere av hans etterkommere gjorde tjeneste i norske embedsstillinger og med grevetittel. Trampene er her representanter for den såkalte embedsadelen. De som tilhørte de høyeste rangklassene fikk adelsskap i kraft av sine stillinger. Adelsskapet gjaldt det meste av perioden kun for vedkommendes livstid, men en periode ble også denne typen adelsskap gjort arvelig. Mange av de nyadlede tok prangende navn som Tordenskjold, Lilienskjold, Løvenskjold og Wærenskjold, andre fikk sette et de eller von foran etternavnene som de Falsen (1814) og von Munthe af Morgenstierne. Dette kunne føre til slike navnekombinasjoner som von Petersen på høyere stabsoffiserer. Adelen i Norge ble ikke avskaffet ved grunnloven av 1814. Derimot het det i § 23 at ingen personlige, eller blandede, arvelige forrettigheter “maa tilstaaes Nogen for Eftertiden” og § 108 forbød opprettelse av nye grevskaper, baronier, stamhus og fideikommisser. I 1821 vedtok så Stortinget mot Kongens ønske en lov som endelig opphevet alle adelige titler og privilegier, med det forbehold at enkelte rettigheter først skulle falle bort når dalevende innehaver døde. Det var ikke engang blant adelens egne noen stor motstand mot opphevelsen. En del, men langt fra alle, de adelige slektene lot seg registrere, og mange norske politikere hadde allerede avsagt seg sine adelskap før loven ble vedtatt. I alt 36 personer fra 15 familier inngav reklamasjon for Stortinget i 1824, men Huitfeldt-Kaas regner i 1886 opp 32 familier som fortsatt levende av den norske adelen og 14 familier av utenlandsk adel som ikke hadde vært annerkjent som dansknorsk adel. Flere av disse lever fortsatt. Vi har altså sett at den norske adelen ikke døde ut, at den danske overklassen i høy grad egentlig ble norsk, at vi har hatt mange grever og baroner og at adelige titler og privilegier eksisterte helt fram til 1893. Adelen har til ulike tider spilt ulike roller, og har også blitt behandlet ulikt av våre historikere. I nasjonalismen rundt og etter 1814 hersket likhetsidealet. Da skulle ingen være adelig. Senere vokste drømmen om odelsbonden som symbolet på Norge fram. Da var det et poeng at den lokale lavadelen skulle fremstilles som odelsbønder, ikke som adel. Senere ble tyngdepunktet skiftet bort fra politisk historie til sosial historie, der adelen slett ikke fikk noen hederlig omtale, og nå mot økonomisk historie der det på ny er tillatt å diskutere adelens rolle i fremveksten av det nye Norge. Derfor er det da også mulig at grunnforskningen omkring en hel samfunnsgruppe kan være så gammel som 200 år uten at noen reagerer negativt på det. I dag har den norske adelen liten eller ingen betydning. Mange vil gjerne ha et adelig navn eller et slektsvåpen å sette på stamtreet, men her er det oftest drømmen om Harald Hårfagre som råder. Det jeg som genealog kan love dere er at ingen her kan bevise sin avstamning fra Harald Hårfagre. Derimot er trolig de fleste etterkommere etter en eller annen lokal adelsmann på 1500-tallet. Om denne så har hatt større betydning i prosessen med å bygge Norge enn senere generasjoners bønder og husmenn, får være opp til den enkelte å bedømme. Adelsmennene var få, bøndene var mange. Bare sammen kunne de legge grunnstenen til det Norge vi har i dag. |Posted by: Maj-Britt Agerbæk on June 27 2012 05:31| Kære familie Hjælp til nogle af personerne på billedet søges. Yderst til venstre: Jens Villy Ilkjær (Helgas søn) Hvem er spædbørnene Nikoline og Jens Ilkjær bærer. Kunne det være Ove og Ingse der står til højre for Chr. Møller Jensen Er det Inga Møller Jensen mellem Nikoline og Jens? Hvem er det, der står bag Nikoline? Knus Maj-Britt |Posted by: bengt roland juvik on Mar 28 2012 15:11| |Digitalarkivet | |Emigranter fra Bergen 1874-1930 | |Databaseveljar | Same område | 1801 | 1865 | 1875 | 1900 | -1910 | Søk i alle basar | -Skanna kyrkjebøker | Skanna skiftemateriale | Skanna pantebøker | Skanna tingbøker| |Tidlegare personsøk||Funne| |A Hamn Nr. År Mnd. Dag Tittel Førenamn Farsnamn Etternamn Kjønn Stand Yrke Fødd år Alder Fødestad Bustad Reisemål Billett Årsak Nytt yrke Merknad Linje Pass ||B er lik børjar på børjar på vis inneheld inneheld vis C||17 | |Nytt personsøk| |A Hamn Nr. År Mnd. Dag Tittel Førenamn Farsnamn Etternamn Kjønn Stand Yrke Fødd år Alder Fødestad Bustad Reisemål Billett Årsak Nytt yrke Merknad Linje Pass ||B er lik børjar på børjar på vis inneheld inneheld vis alle ord (vis) C|| Same person som i søk 1 Påfølgjande person | |Du vil no sjå postane som oppfyller søkekravet nedanfor. Du kan både setja opp nye krav og forandra dei du alt har lagt inn. | |Fann 17 personar av 110228(viser 1 - 10)| |Kvar side nedunder viser maskimalt 10 funne postar. Du kan bla mellom desse sidene ved hjelp av knappane over. | |Hamn||Nr.||År||Mnd.||Dag||Førenamn||Farsnamn||Etternamn||Kjønn||Stand||Yrke||Fødd år||Alder||Fødestad||Bustad||Reisemål||Billett||Årsak||Nytt yrke||Merknad||Linje| |40825||Bergen ||74 ||1900 ||Feb. ||20 ||Johannes ||Olsen ||Juvik ||m ||ug ||Søn af GDM: ||1879 ||21 ||Evenvik ||Evenvik ||Dominion L | |45022||Bergen ||364 ||1902 ||Mars ||14 ||Nils Bertin ||Nilsen ||Juvik ||m ||ug ||Søn af Gbr ||1882 ||20 ||Askøen ||Askøen ||Cunard | |45432||Bergen ||774 ||1902 ||April ||9 ||Peder Mathias ||Nilsen ||Dybvik (Djuvik) ||m ||ug ||Søn af Gbr ||1882 ||20 ||Herø ||Herø ||Stjerne L | |49009||Bergen ||1567 ||1903 ||Mai ||1 ||Olaf Elias ||Olsen ||Juvik ||m ||Ug ||Søn af Gbr. ||19 ||1884 ||Gulen ||(Eivindvik) Gulen ||Sedan Minn. ||Beaver PP | |58561||Bergen ||2409 ||1906 ||Aug. ||11 ||Bernt Severin ||Olsen ||Juvik ||m ||ug ||Snedker og Gårdsarbeide ||1887 ||19 ||Gulen ||Gulen ||Amk St Olaf Iowa ||Nei ||a (bedre fortj) ||Snedkerarb ||Reiser med sin fætter ||Stjerne | |66227||Bergen ||1513 ||1909 ||April ||29 ||Lovise Bergitte ||Knutsdtr ||Juvik ||f ||ug ||Tjenestepike ||1889 ||20 ||Sulen ||Evenvik Gulen ||Amk Sharon No Dak ||Billet ||a (bedre fortj) ||Tjeneste ||Reiser til sin onkel ||Stjerne | |70551||Bergen ||2859 ||1910 ||Aug. ||15 ||Johanne ||Nilsdtr ||Juvik Skiftesvik ||f ||e ||Værksarbeiders Enke ||1881 ||29 ||Askøen ||Askøen ||Amk Superior Wisc ||Nei ||a (bedre livsvilkaar) ||Husmor ||Reiser til familie ||Canadian Pacific | |72295||Bergen ||1393 ||1911 ||Mai ||1 ||Johan Kristofer ||Nilsen ||Juvik ||m ||ug ||Gårdsarb ||1892 ||19 ||Evenvik Gulen ||Gulen ||Amk Sharan No Dak ||Billet ||a (bedre fortj) ||Farmarb ||Reiser til sin svoger ||Stjerne | |74099||Bergen ||471 ||1912 ||Mars ||22 ||Johannes ||Nilsen ||Juvik ||m ||ug ||Gårdsarbeide ||1893 ||19 ||Evenvik Gulen ||Gulen ||Amk Sharon No Dak ||Billet ||a (bedre fortj) ||Farmarb ||Reiser til familie ||Stjerne | |85517||Bergen ||836 ||1916 ||Juli ||22 ||Petra Eleonora ||Karlsen ||Juvik ||f ||ug ||Opvarterske v/ Hotel ||1883 ||33 ||Askøen ||Bergen ||Amk Botha Alta Br Ca ||Billet ||a(bedre livsvilkaar) ||Husholderske ||Allan | |Nummeret på postane ovanfor er ei lenke. Trykkjer du den får du nedanfor sjå posten saman med postane før og etter i databasen. | |Digitalarkivet 2012. Rettar til databasen: Digitalarkivet. Versjon frå 03.07.2000. Talet på oppslag: 1278828 (305 i dag) ||WebCens © Jan Oldervoll 1998-2012| Økt nr 0 i dag. Sider nedlasta i denne økta: 1. Tid pålogga: 00:01:14. Søketid: 0,14 sekund. |Posted by: bengt roland juvik on July 19 2011 14:28| Absalon Pederssøn Beyer si dagbok Kva truverd kan eg tileigne Absalon som skribent? For å finne ut av dette vil eg sjå nærare på kven han var. Absalon Pederssøn Beyer(1528-1572) vaks opp i huset til superintendent Gjeble Pederssøn i Bergen. Etter studiar ved universiteta i København og Wittenberg vart han som 25-åring lektor i teologi ved Bergens katedralskole.[1] Han vart i 1560 utnemnd til notar ved domkapitlet og frå 1566 fungerte han som slottsprest ved Bergenhus.[2] Grunnen til at Absalon ikkje tok over Gjeble Pederssøn sin plass på bispestolen, var at han var av norsk lavadelsætt[3] og at kongen sin politikk var å tilsette danske menn i høge norske embetsstillingar.[4] Absalon var snaut ti år då reformasjonen braut inn over Bergen. Han vaks difor opp med den nye læra og vert framstilt som ein from lutheranar.[5] Han er dessutan rekna som den fremste i krinsen av bergenshumanistane.[6] Både Absalon si oppseding, utdanning og leveveg skulle tilsei at han var eit menneske som heldt seg til sanninga og dermed for oss er truverdig. Rolla hans som humanist understrekar meir enn undergrev dette argumentet.[7] Dette er derimot det biletet vi, ut ifrå våre oppfatningar av geistlege og humanistar, dannar oss av Absalon Pederssøn Beyer. Var han verkeleg slik vi forventa at han skulle vere? Eller var han kanskje heilt annleis? Kan det tenkjast at Absalon ville skape sensasjon ved å teikne eit bilete av samfunnet han levde i som umoralsk og valdeleg? At dagboka hans i stor grad er fiksjon? At drapa og lovbrota i røynda ikkje fann stad? Eller var Absalon kanskje ein person sterkt prega av den religiøse trua si, eit verdsbilete som var gjennomsyra av overtru og tilknytinga til høgare sosiale lag? Var dette bakgrunnen for at han såg umoral og drapsmenn i alle tenkelege høve? At han rett og slett laga ei framstilling av bysamfunnet Bergen med overdreven fokusering på og utgreiing om drap og andre lovbrot? Det er mogleg at så er tilfelle når det gjeld umoral. Noko heilt anna når drap og henrettingar vert skildra skulle eg tru - med mindre Absalon var ein lystløgnar! Tap av menneskeliv, vere seg ei kriminell handling eller ein dødsdom, er noko som bit seg fast i minnet. Eit anna spørsmål er om drapa Absalon, til tider berre kort og utan utfyllande opplysningar har notert, verkeleg var drap.[8] Kva kan så typen kjelde sei meg om truverdet til dagboka? Absalon Pederssøn Beyer sine nedteikningar høyrer heime i dagbokgenren. Dagbøker er som oftast klart private, der forfattaren er ærleg og oppriktig i talen sin. Likevel er enkelte dagbøker skrivne for å offentleggjerast, eller i alle fall med tanke på å kunne lesast av andre.[9] Dermed er det sannsynleg at modifiseringar, som meir formell språkbruk, og andre tilpasningar, som utelating av svært personlege tankar og kommentarar, har blitt gjort. Kva var formålet med dagboksnedteikningane til Absalon? Og kva kan dette fortelje meg om truverdet til kjelda? Absalon må ha sett stor verdi i å formidle opplevingane sine. Ikkje minst med omsyn til at han brukte ressursar på noko så kostbart som skrivepapir var den gongen. Nedteikningane har delvis form som privat dagbok, delvis som forteljing til eit større publikum.[10] Notatane fortel frå dag til dag om store og små hendingar i bysamfunnet Bergen. Det kan vere alt ifrå skildring av at kona hans, Anne Pedersdotter, kom heim frå Danmarks-tur,[11] til eksekvering av dødsdomar.[12] I følgje Sverre Steen skreiv Absalon til opplysing for sine etterkomarar og kollegaer ved domkapitlet i Bergen.[13] Dagboka er dermed truleg skriven for å bli lest av andre, som eit offentleg dokument. Dette sansynleggjer på den eine sida at Absalon har uttrykt seg på ein noko annleis måte og skrive om andre emne enn han ville gjort om dagboka berre var meint for privat bruk. På den andre sida syns eg det offentlege preget styrkjer truverdet til kjelda, ved det at Absalon var klar over at andre, som hadde godt kjennskap til miljøet han skildra, ville lese nedteikningane. Disse ville dermed få ein slags kontrollfunksjon på om det som stod der var i samsvar med røyndomen eller ikkje. Eit viktig moment når det gjeld Absalon si dagbok som kjelde til drapsforekomst er at hensikten med nedteikningane truleg ikkje var å registrere drap. Difor kan eg ikkje vite om han har kartlagt alle drap som vart gjorde i Bergen 1552-72, samstundes som eg må ta atterhald om at alle drapa Absalon har festa til papiret ikkje verkeleg var drap. Eit anna moment som styrkjer truverdet til Absalon som formidlar er atterhalda han sjølv tek når han fortel om hendingar han ikkje deltok i, men berre høyrde om.[14] Frå og med 1560 endrar notatane karakter. Skildringane frå 1552-60 fokuserar på kjenningar som døde ein naturleg død eller dato for avreise og når vedkomande returnerte til byen. Dei siste 13 åra av dagboka vert meir nedteikningane meir utfyllande og notatet for ein dag fyller like mykje plass som det notatet for eitt år gjorde før 1560. Dette er bakrunnen for at eg har valt å rekne drapstalet eg finn ut ifrå åra 1560-72. I dei åtte første åra har Absalon tydelegvis konsentrert seg om andre emne i notatane sine, og ikkje nemnt lovbrot i det heile. Eg kan difor ikkje vite noko om drapsforekomsten i byen ut ifrå disse første åtte åra av dagboka. Etter denne gjennomgongen ser eg at der er fleire argument som talar for truverdet til Absalon sine dagboksnotat enn dei som talar imot. Eg vel difor å tillegge Absalon tilstrekkeleg truverd til å handsame dagboka hans som ei kjelde det er legitimt å bruke i diskusjonen om drap i Bergen i siste halvdel av 1500-talet. Vi må likevel hugse at vi aldri kan slå fast om Absalon si dagbok verkeleg er fakta eller om den rett og slett er fiksjon, på grunn av at vi manglar tilsvarande kjeldemateriale frå denne perioden. |Posted by: bengt roland juvik on July 18 2011 13:42| |kommenterte bildet Absalon Pedersønn Beyer: | (teksten i eget vindu) Januarius 1567. Pestis gladius, Caritas anno .1. It lig i Spitalen. .4. Begrafuen Otte i Dramshus som døde aff pestilentze. 5. To lig til Domkirken. .8. Kom bud fra kongen. 19. Giorde Jøren Skot sin raadmanweitzle oc bø ingen aff de ach- teien til gest, som aldrig var før skeed. Same dag giorde oc Tønnis som de kalle Sorte, som før var wdi Rotmandsgaardt sit brøllup med Grete Frisis, var det hennis tridie brøllup, tog hun ingen skenck aff dem som wore indbødne. 23. Døde denne natt ved bryggen try aff pestelentze, Same dag att afften stach Mester Jacob badsker, som tiente paa Side 126 slotted, Karsten kopmans Schultus eller byfoged i tarmene med sin Rapir, for en føge trette som dem var kommen imellom, aff inted, oc dette skede mellom ix. oc .x. om natten vden fore Købmandstuuen døde han der effter annen dag, Denne Karsten laag syg oc kom til sig, bleff dog saa iemmerlig tagen aff dage, Gud i himmelen maa sig der offuer forbarme, huor mange menniske i siw aars tid, baade vdi Bergen oc paa bygden ere saa mordelig tagen aff dage, Først 1559 eller 1560. Vore to fo- geder Christofer Faluater Otte Stigsons i Danmark stefson som hafde før verit foged paa Lister, och Lasse Siurdson her Siurds søn i Skongen ved Trondhiem som da hafde verit fogit paa Lister, oc nu skulde verit fogit i Nordhordeland Desse vore gode venner, oc vilde dricke ferdelag med huer andre, Christofer hafde sine støfler paa, oc iegten laag til rede paa huilken [196] 23. Christofer vilde dragit til Nordfiord der han skulde verit fogit paa siin Steffaders vegne som war forlent med Nordfiord aff kongen, saa vore de først i Kappen, saa een annen sted ved bryggen oc drucke dem drucken aff win, til det siste da ginge de i bardskerboden nest her Eskis gaar som Mester Hans bodde vdi, oc drucke der, Der begyntis mellom desse to fogeder och venner en trette om en karl som Lauris Siurdson eller Chri- stofer hafde hoss sig, oc den ene sagde til den annen, at den En forskrekelig historia. karl var en tiuff oc burde icke at drage werie, Lauris vile for- suare karlen løb for dørren oc bød Christofer vd, gick hen oc kom igen, Der han fornam ad Christofer icke vilde icke komme vd, drog han sin dagger, oc løb ind i barsker boden med hon- nom i handen, Der Christofer som sad med en liden skiue saa honnom komme med dragen dagger til sig, drog han oc sin, der stack Lasse sin dagger i Christofer oc Christofer sin igen vdi Lasses bryst, Christofer sette sig vdi een stöel oc døde, Lasse falt saa snart som hand gick vd ad dørren mod iorden, saa att hans sølfdaggers skede bognede ved oc ingen aff dem talede it ord meere. di de vore baade hiertstungen, bleffue de baade lagd vdi een graff höes høge alter med ære, oc dett giorde Jacob Jutson, som var Erik Rosenkrantz befallingsmand paa Bergen- hus til hans tilkomst, Siden var her een Bysseskytter paa Bergen- Side 127 hus han mørde een garp hos Pratken oc hug oc stach vdi honnom med sin rapir, før en sang tyske wiser [197] Saa wart Falentin Erik Rosenkrantz skreddere stucken ihiel med een rapir aff een tysk hed Dauid for dobbel skyld, Saa bleff Mandslegt oc paa gaden Per Siurdson forne Lasses broder paa gaden myrt aff Michel kleensmedt oc gaar der ingen liffs straff effter, Saa mørde och lille Jens scriffuer en arm menniske hed Oluff oc stach honnom i Tarmene med sin rapir oc flere de forløbe, eller faa dags breff oc bøde saa med penninge. Saa stach oc Hem- ming Duue een gulsmed ihiel, han var benaad med liffuit endog hand sad vdi taarnit paa slottit oc døde i fiord aff pestelentze paa Sandeid, Saa stach oc Mattis Tollere Christiern Holst ihiel med nogle styng vdi vinkelleren. O Bergen Bergen naar viltu een sinne lade aff at bruge Hord, skørleffnit, druckenskab, mand- slecht, ieg frøchter dette høge fiel som fløien paa staar, lucker dine øgen til, saa at mand skal sige om dig, Et rudera vbi Ber- ginum fuit. Item fuit Berginum, Magna calamitas tibi impendet ni resipueris. [198] 1567 Februarius gladius. Dies 16. Stod Peter kannegyders festenøl med Anne Dinklas, var det hennis femte echtemand, Den første heed her Antonius en tysk prest som først prediged her guds ord, den annen heed Giert skinkebrinck, en skomagere, den tridie Henrik Dinklau, den fierde Abraham hennis Suen, fød i bremen, den femte forne Peter alle Tyske. 18. Drukned Peter Appelmans dreng vdi ein bryn i smørs gaard .19. Døde Christina Benedicht klockers hustrw om siu slett at afften, Kom ingen sild dette aar til Bergen ingen togs heller vid haffuit vden iij eller iiij tønner, Mand saag henne nog, men mand fich inted aff henne, vden tuifuel, da er dett for desse sager hendit oss aff gud, først da tog Christofer Walkendorff al sildetidend fra præsterne paa bygden, oc siden hauer hun icke vel gongit Side 128 til, vden it aar siden Erik Rosenkrantz kom til Bergen, da fich mand vij tønner for en daler her i Byen, da galt j tom tønne 18. ßg. Der nest for den store misbrug, som skedde med styld, bannen sueren, slag, skerendis oc borttagendis garnen med silden, der togs fra bønderne ofte, och dem gaffs huad mand vilde, oc mange droge hiem med tome hender gredendis, Men dette aar hafde de giort en skickelig ordinantz [199] med silde- fisked, Der skulde were tho fogeder ein aff Nordhordeland, oc ein af Sundhordeland, tho Raadmend, to Borgere, nogle bønder, Her saade vore Raadmend, och borgere paa raadhusit, och dømde silden, oc lagde henne i laad oc quintin, men gud i himmelen tenchte annit. 21. Sette Christern Munck ild først paa sin egen gaard, siden de andre, oc huilke hws ey blefue brende om fredagen, de bleue brende lørdagen der effter, skibene bleffue och opbrende, oc sagen vore de Suenske som med 26 fennicke sagdis vere kommen paa to mil ner Opslo, oc screff dem feigdebreff til, da paa dett at fienderne icke schulde hafue deris tilhold i Byen haffue de honnom afbrent, borgere oc klerke droge en part til Danmark en part til Holland, en annen part til Agdesiden, oc annen steds 25. Kom Erik Rosenkrantz til slotted som vinteren ofuer hafde werit i Sanduig for pestelentzen. 27. Kom it Lybskib ind ladit med øll. [200] 1567 Martius Dies .4. Bleffe hengde to vnge karle Gudbrand Cornelij Warwigs søs- tersøn, och Salmund fød i Quinherit af godt gammel adell, oc er slecht til Christofer Trondsøn, fordi de hafde stollit oc opbrøt boder oc laas, Bekende Gudbrand att hand var Salmund en aarsage til hans død, Hafde de en god bekendelse oc tro, .7. Paa Denne dag kom til slotted Johan Laurensson fød paa Seim, Christofer Trondsons søstersøn som fylgede Henno Christofer Trondsens søn ind vdi Suerrige, Sigis Enno at haffue sat sig fore stundom at ville drage til Danmarck, oc gifte sig der med en eddel jomfrw, Matz Stensons dotter, stundom at ville til Tys- Side 129 land oc Frankerige, men er dog paa det siste dragen ind vdi Suerrige, huad aarsage der til verit haffuer ved mand icke, Dog gaar her rychte, at han schulde hafue giort sig saadan or- sage ligeruis som han skulde werit wdsend aff klerkeried och adelen her vdi Norrige i denne farlige krigshandel at han paa theris vegne skullde klage huad vndertryckelse elendighed oc armod, de skulde lide her i rigit aff wolsmendt, oc hafuer hand bekommit kong Eriks breff aff Suerrige til alle fogederi her vdi Bergensticht at de skulle gaa hannom til hande, oc hauer sent forne karl hid med prented breffue til adelen, oc der höes hauer han oc nogle breffue screffuit til sine maage, slegtinger och wenner, Saa høris hand saare ille for saadanne gerninger, aff alle mand, baade indlensk och vdlensk, oc de som hand haffuer screffuit til een part haue giord sin eed for Erich Rosenkrantz oc andre gode mend at de ere frie och w.skyldige vdi saadan w.troskab, oc ville scrifue kong Erich til att han hauer løgit paa dem, oc det aldrig kom i deris sin heller tancke, oc at han maa straffis for saadan w.troskab [201] .8. Wart Johannis indsat vdi fengsel paa Bergenhws .10. Wore alle borgerne paa Raadhusit med deris waben Same dag kom en karl som skal vere foged i Reyns kløster, och sagde att Opslo var opbrendt, .11. Døde Oluff bryggers quinne. .12. Agerede her Jon Scholemester Comoediam Phormionem haffuer han oc ladit agere de andre fra Andria, paa S: Gregorij dag 14. Ginge de Tyske vechtere om med tromme vel sterke, Indkomme tw skotteskibe oc Palli skade herremandt fraa Christiern Munck, oc var begerendis hielp mod de Suenske som hafde indtaget Hamershws Hetmarken, Romarike, ringsrige, oc drog til Trondhiem at sanke och der hielp oc bistand mod fienderne, 15. Kom Jøren Daa til Slotted fra Wdstein, 17 Kom bud atter fra Trondhiem oc Opslo. 18. begraffuit it barn. blefue 60 karle mynstred ved slotted som skulle følge kongens skatt neder til Danmark. 19. Sende Axel Gyntelberg breff til Erik Rosenk: med frw Kirstine Jøren Daas. 21. Kom kongens skib ind som skal føre skatten nid 22. Kom Lauris Person Eriks karl fra Danmark med breff, Screff her Jøren Erikson som var før prædicanter paa Bergenhws, oc Side 130 ij fiord drog til Københaffn, at studere, och lade sig promouere, Capitelit thil oc var begerendis nogen hielp, til hans studium Reuerendis viris, singulari doctrina pietate et virtutibus orna- tissimis, ac dominis, dominis Canonicis venerabilis Capituli Ber- gensis dominis et fratribus suis in Christo charissimis. Georgius Ericus H. [202] Gratiam et fauorem dei per Christum dominum nostrum. vobis omnibus viri præclarissimj ex animo opto simulque gratias pro vestris beneficijs mihi exhibitis ago immortales, pro quibus omnem animi gratitudinem vicissim vobis polliceor, proque mearum virium conditione erga omnes et singulos quibus- cumque potero officiis compensare in dies studebo. Cæterum petij à vobis ornatissimi viri ac fratres in Christo dilectissimj et ante meum à vobis discessum et postea per virum doctrina et pietate ornatissimum d: doct: Johan: Scheldorpium Episcopum nostrum vigilantissimum partem bonorum Communium ad stu- dia mea hisce caris temporibus propaganda, quam partem (fortassis) postea etiam accepissem, si tributa præteriti annj non impedimento fuissent. Quocirca obnixè et amanter peto vt dic- tam partem bonorum communium (tributo regio prius persoluto) mihi fauere velitis, quod si feceritis, spero vos et deo et mihi opus facturos gratissimum, pro quo etiam diligentem et fidelem vbi- cunque possim meis dominis et fratribus me exhibeam, atque vt dignemini mihi benignam ac finalem responsionem de hac re literis in primis dare etiam atque etiam oro. Nam si scirem vos (quod minime spero) me grauatim in albo vestri ordinis ferre, partemque dictam fauere, minime vos diutius molestarem In Christo bene et foeliciter valete, et rudem hanc Epistolam bonj consulite Hafniæ anno Christi 1567 die purificationis Mariæ. Endog at vi Cannicker hafde skatted halff delen aff alt wort geistlig godtz til kongelig Maiestat, och godzet var saare høgtt satt oss, oc en løb smør var regnet for ij daler huden for iij orter etc. dog haffue vi med it got hierte aff vor ringe formue, be- uilliget oc vnt hannom och sent hannom med Susanna bispens hustru x Jochim daler, til at forfremme sine studia medt. Side 131 25 [?] Kom ind iij Vismer skib, en lybsk oc en Rostocker alle ladne med miell och maltt .31. Stod her Engelbrigts brøllup paa Bergenhus med Margrete fød paa Helligland huilked Erik Rosenkrantz giorde dem quit och friit. [203] Aprilis 1567 Krig Dies .1. Døde Tosten scriuer Per skriuers søn paa Egge huilken Per rømde til de Suenske med Mester Christofer, tiente denne Tosten paa Bergenhuus i mange aar, han var een from persone, oc hafde een god bekendelse han døde aff suindesott, da klocken var ved fire om morgenen. .2. Begrauen i Domkirken .3. It voxit lig til Domkirken. 6. Berettede ieg Jøren Daa oc hans fröe, it lig i Spitalen. 9. Falt megen sne oc var stort frost, 10. Kom ind feriske skibit. 12. Wore de Nordhordelands bønder paa røsting Paa denne dag at afften, som Per brygger paa Slottit sad oc saag til pannen oc hun sød hastelig op, løb han hastelig til, och vilde røre i pannen, fal han i pannen oc sød sig forderfue oc døde natten der effter, Denne var funden tilforen med styld di merkte bødelen honnom oc skar øren af honnom, men han rettede aldrig nogen, 16. Warr Jøren Daas dotter fød Margrete, 20. Døbte ieg Absalon Persson Jøren Daas dotter paa Bergenhus, 22. Lagde aarlogskiben til ringen. 23 Wart Stephan Loss ordinerit vdi Korskirke til sin faders her Eriks Capellan, 24. Bleue to borgere oc to drenge som vilde drage til orlogskiben de vore drukne, oc det bleste fast, [204] 25. Drog Erik Rosenkrantz til skibs med fröe børn oc sit gods, som han kom nær skibit oc de vilde skiude hannom til ære, da gick it iernstycke sønder, oc bysseskytteren døde der aff strax, den eene, den anden døde oc siden, 26. Den bysseskytter bleff begrauen til Vor Fröe, 27 Døde Borgemesteren Lasse Person. 28. Døde Per Tolleris Brigitte. [205] Side 132 Maius 1567 Krig Dies. .1. Sore krigsfolkit kongen paa Kannickebergit, oc beuiste seg dog strax wlydige oc vilde icke haue Erik Munck til amiral, vilde til hannom, vilde ey heller følge hannom, de aff Sundfiordt beuiste dem saare w.lydige, holde ting fore dem sielue, vilde och giøre andre w.lydige med dem. .v. aff dennom som vore Capitener til den wlydighed blefue grebne, och dømde fraa halsen, der vore oc tho Suensker iblant, de brøde siden tornit och rømde bortt, .2. Saa mand for middag runt om kring solen een suaar stöer Ha- lonem. det er een cirkell. 6. Bllefue de w.lydige .v. bønder dømde fra halsen, Same dag drog Erik Munk aff med Galleien. 9. Komme Erik Kiiel, Hans Stabell, Nils Krabbe, oc flere hen ved tredue mend fra Trondhiem, som vore rømde fra de Suenske. .11. Droge de fra Byen. 14. Tingede Erik Munk med Listebønder. 23 Døde Giert buer borgere. 24. Døde en quinne Cecilia i barselseng. [206] Junius 1567 Krig Dies. .8. Døde Clara Clauesdotter Tønnis Clauessøns halffsøster, da kloc- ken var 12. om middag, oc alle hans barn tilforen i pestelentz vndertagendis een dreng som er blindføder .19. Komme bønder knechterne hiem igen til slotted med skytte- baadene, døde to aff dem same dag som vore skodne, ere de begrafne paa Vor Fröe kirkegaard oc ieg predigede ofer dennom denne sententze milita bonam militiam etc. 24. Natten til onsdagen døde her Peder Simensons moder til Fana, her i byen, som var Simen Jacobssons raadmands hustru, var hun fød paa Ferø oc var en gudfrychtig, from, oc tuchtig quinne i alle maade, Mester Alert. Same dag var m. Alart bastuemand vdi rette paa Capitelit med Taalike i bastuen som hafde tilsagt honnom echteskab, oc hun Side 133 opborit hans skench, oc han hafde bekent henne, oc dette løfte hafde verit dennom i mellom vdi xviij vger, siden fich hun it annit sin, som it drogs menniske der inted duer, huilken mand vdi herberrig kallede Rackerkiste oc hun effter sin mands død M. Hans log M. Jochim ligge hos sig oc gøre sig med barn, oc fich icke des meere aff honnom, siden louede hun M: Alert, bleue de skilde at efterdi hun vilde icke haue honnom oc hun vdi try aar maa ey gifte sig til en straff att hun skuffede den fromme mand huilken hun aldrig verd er, 27. Vart en baasmand i Taleks bod ihielslagen aff een af sine stal- brødre for dobbell, iij lig til Domkirken. Mandslegt 28. Blef doctor Christofer doctoris Justi Jonæ søn halshuggen vden for slotzporten at Københafn slot, di han hafde mod keys. Doctor Christo- ferus Jonas. Maiestat oc rigit, oc han forsuared Grumbach, oc hans anhenger, som var i acht oc stod efter hertug Augusti lif oc land, dog han hafde giuit hertug Augustus suar bref at han aldrig vilde tiene nogen mod hannom oc blef siden begrauen ij den ny kirkegaard. [207] Julius 1567 Krig Dies .1. Døde Lauris skreddere, item fru Karins piige noch to born oc Jens Hollenders barn 7. Skød en karl sig ihiel paa Tønnis Clauessons orloffs pinke oc en annen hed Henrik miste foden oc døde siden der aff. den 10. Julii. 14. Bleff een pige vdi Tønnis bysseskytters fiskeparch vdi hans hage. 16. Døde Jens paa Lungaards barn. 18. Natten til fredag løb vij fanger aff tornit som hafde med een steen sunderstøt korsiernit vdi vinduit, een Suensk heed Oluff Fin finge de igen, han var kranck och kunde icke gaa, Der var een iblant heder Oluff Eckorn een arg skalk hand giorde sig kranck dagen tilforen at mand motte bere honnom aff tornit i borgestuuen oc vilde at ieg skulde berette honnom, der ieg Side 134 forstod hans skalckhed oc haardnackenhed vilde ieg icke, om natten der efter løb hand bort, oc vant sig vd igennom vinduit, oc stengtt hafde de torndørren innen til med stenger, at ingen kunde komme ind, 20. Finge de fatt paa Oluff Fin, 23. Døde i Reuelsgaard en garp hed Hans Abbeson aff pestelentze, 24. Kom Erik Munch hiem med Galleien. 28. Kom skiber Lauris Jonsson til slotted paa een baad, effter Erich Munk oc Galleien at de skulle ned til kongen, som fich spurt, at hun giorde god skeel for Agershuus. [208] Augustus 1567 bellum Caritas. pestis. Dies. .13. Døde om natten i Spitals lade Lauris en dansk degne som var rømder fra de suenske som indfulde vdi Hammars stichtt, døde han aff pestelentze, .14. Begroff ieg m: Absalon hannom paa Spitals kerkegordt. Døde i pestelentz aff Holmedall tre købmendt, Item her Jacobs .19. dotter i Nordfiord. 20 21 it huer dag aff Holmedald, [Klamme mangler i de 2 linjene over] 22. It til Domkirken, och it til Wor Fröe, .24. Kom Erick Rosenkrantz til Bergenhuus oc drog flytting fra skibit, som hed Dauid oc hørde kongen thill, 28. it liig, 30. it til S. Morten 31. it til Vor Fröe. SEPTEMBER: 1567 Dies .2. Kom kongens skib ind Dauid, paa huilked Christiern Aalborrig var høuitzmand, hafde hand grebit til fange een greffue aff Skotland wedt naffn Jacob Hebron til Bothwile, som først var giort til hertug offuer Orchnø oc Hietland, och siden gifft oc giorde brøllup med dronningen i Skotland, oc effterdi han var mistencht at haffue verit i raad med at forraade kongen ij Skot- land opsatte rigens raad sig først mod dronningen och indsatte Side 135 henne, oc siden mod denne grefue mend hand rømde, oc kom hid til Norrige, oc drog siden til Danmarck paa kongens skib Dauid, .7. Stod Mester Alerts Brøllup som er bastuemandt 12. Døde paa Nordmøer frw Brunilda Benkestoks gifft med Erick Hanson foged til Nordmøre [209] .14. Christned Her Peders daatter til Fana i Domkircken och var kalled Karine effter her Peders moder H: Karin. .17. Tiltalede frw Anne Christofer Trondsens dotter Grefuen aff Botuile, hui hand hafde tagit henne aff sin fæderneland oc gaard, oc ført henne i fremmede land fra sine foreldre oc vilde icke holde henne som sin echtehustrw som han med hand, mund, oc brefue thennom oc henne lofuede hafde, huilke hun lod læse fore hannom, oc effterdi at han haffuer træ lefuende hustruer først henne, oc siden een annen i Skotland, fra huilcken han hauer kiøbt sig, oc den siste er dronning Maria, mente frw Anne det vore inted bewent med hannom, di louede han henne aarlig til rente aff Skotland it hundrede daler, oc gaff henne it skib med anker, tog oc annen behøring, 25. Kom Grewen til slottid, och Erik Rosenkrantz beuiste hannom stöer ære, 28. Giorde Erik Rosenk: grewen oc hans Adelsmend en statzlig pankette, 30. Drog Greffuen til Skibs. Da Christiern Aalborrig drog til Skibs antuorde Her Peder Si- menson hannom ti daler at føre til Her Jøren Erikson huilke Capitelit sende hannom til hielp at studere med. [210] Her Jøren supra 1567 in Martio October 1567 bellum, Dies .4. Døde Adrians borgemesters i Trondhiems søn hos sin søster, som heed Jens, .6. Niils Ribere bleff gaardsfogitt paa Bergenhuus. .8. Aliffuit Lasse paa Bardøx for oprør han giorde i den vdtog mod de Suenske, som i Opslo stigt wore indfalne, Side 136 10. Døde Jøren skottis daatter aff pestelentze. Droge een part aff grefuens karle til Skotland paa en liden pinke Erik Rosenk: lente dem, sigis de were affliuede da de hiem kom- me. 12. Døde noch en aff Adrians søner som er borgemester vdi Trond- hiem. noch en quinne. .14. War Erlig oc høgbørdig juncker Jacob Rosenkrantz fød om afften ved v. slett. 17. Saa mand mitt inne paa Waagen een liden hwal, som iegede effter fisch, 19. Ordinered til prest Her Lage at vere Capellan ril Holmedals geld i Sundfiordt. 20 It lig til Domkirken. 21. Døbte ieg Absalon Peder Eriks søn vdi Sanduig oc vart kalled Jacob effter frw Helleuigis fader, fadder vore, købensscriuere, Her Hermen til S. Morten pastor, Gerluff von der Lucht, Peter Newtemand Anne Böels Anne Tønnis Clauessons, Laris scriuer, Byfogeden, frw Kirstin Daas, Var denne dag den første bededag. 22. 24 dies litaniarum. [Klamme mangler i de 2 linjene over] 27. begrauen Kietels kone i S. Karine. [211] Nouember 1567 bellum Caritas [Klamme mangler i de 2 linjene over] Dies 5. Begrawen een gammel quinne. 8. begrauen een pige til Domkircken. .10. Fød Absalons søn den fierde som er kalled effter Mester Geble Bisp i Bergen. mellom elleff oc halff tolff om middag. 14. Wart min søn Geble døbt, 20. Begrauen Engels moder, 22. It barn begrauit 25. Ledde ieg Absalon Person frw Heluig ind i Vor Fröe kircke effter sin søns fødzel. 28. Kom Axel Gyntersberg fra Liste. 29. Kom Erich Munck fra Danmarck. 30. Kom tho skibe ind Side 137 December. 1567. .1. Ofuerhørde wi paa capitelit een echteskabsag mellom Jon Jon- son oc hans hustru Anna Hansdotter oc blefue de skilde fra huer andre for hordome Domen lyder saa. Vi Capitulum vdi Bergen bekenne med dette vort obne breff at aar efter Christi byrd 1567 den første decembris indkom paa Capitelit erlig mand Jon Jonsson borgere i Bergen oc klagede paa sin hustru Anna Hansdotter, at efterdi han hafde benaad henne for hordøme oc tagit henne igen paa en prøuing der som hun vilde sig bedre och rætte oc efterdi der fanst ingen forhobning hos henne men bleff io lenger io verre, begerde han ennw her for rætte ligeruis som han oc før hafde giort paa Capitelit at han motte skilles ved henne, lagde vi os fliteligen der vdi med andre erlige folk, som och [212] same tid tilstæde vore, at forlige dem, Men efterdi att forne Jon vilde icke lade sig sige oc affbede huerken aff oss el- ler sin hustrw, orsagen di han klagede ingen forbedring at finnis hos henne. Oc efterdi mand med rætte icke kunde nøge hannom til videre at benaade henne. sagde vi dennom vere retteligen ad- skild fra huer andre for hordøme skyld efter Christi egne ordt, Saa at forne Jon Jonson maa giffte sig igen med huilken erlig menniske hannom løster, vdi tilbørlig tid, der som hand icke ennu vil benaade henne her efter, at saa i sandhed er som forscref- fuit staar trycke vi vort Capitels signete her neden faare giuit dag, aar, och sted som forscreffuit staar. .2. Vore vi med bispen Doctor Jens paa Capitelit och offuersaage och registrerede alle de bøger som ligge inne vdi Liberiet och ere desse efterscreffne. Det heele Liberi skiftis i tre deler, Først er der en benck paa den venstre haand naar mand kommer ind at døren Naar mand kommer ind bedre skifftes liberiet igen vdi tuenne parter, først til den venstre, oc siden til den høgre haand, oc huer part haffuer tre bencker eller Hæller som ere dobbelde, saa at der ligge bøger paa baade sider paa hællene een part ere indlenckede, en part ere icke, Desse effter- Side 138 screffne bøger ligge paa den første benck, at den venstre hand, som mand kommer ind at dørren, oc recker bort til jerndørren som er for den lille huelfuing, [214; side 213 er blank]. .7. Berettede ieg Absalon Erich Rosenkrantz oc hans fröe, fro Heluig, Same dag stod Marine Krusedotters brøllup. 11. Bleff risten til Domkircken lagt, .13. Bleff Oluff Jampt her Jons Scholemesters søstersøn satt i tornit aff Erik Ros: fordi han om natten ved to slett til den første dag decembris, tog Karine med vold oc belaag henne, oc efter han hafde saadant giort var han saa traatsig at han ey bød henne nogen forligelse, huilked slotzherren hafde gerne seet, oc den .18. decembris var han i rette paa raadhusit, oc der de vilde døme paa sagen, var det tilsted att hand motte lade sig forlige med Karine Nils orgalistis efterleuerske, loffuede da forne Oluff Jempt Karine sexti daler, oc her Jon sagde god der fore Men effterdi att kongen vilde haffue .xx. daler i sagefald oc her Jon vilde icke lofue meere vd, formilde Karine med Oluff de xx dalere, oc kongen fich dem, men Karine skal haue strax de fyretie daler, huilke han schulde giffue henne i gode ware som hun och strax fich Same dag moderen begrauen med sit barn 15 It lig i Spitalen. 21. Wart en tysk ved naffn Caspar berettid paa slottit aff mig M: Absalon som hafde slagit i sommers en Trondhiemsfare ihiel, Mandslægt oc stungit honnom v. eller sex styng huor aff han fal i popelsi oc døde, di det eene saar i halsen vilde ey lade sig lege. Denne Caspar var dømt fra halsen, den 18. decembris. [215] .22. Och den 22. decembris skulde han afflifuis oc var al bered att ville giffue sig til gud med een stadig tro, oc bødelen Mester Clemet bant hans hender med lenke oc laas oc skulde nu føris vd, da komme nogle vnge barskere, och bardskersuene oc bode hannom løse, for penninge, oc der var ringit for honnom med Stormklocken, almuen forsamlit, oc Erick Rosenkrantz gaff honnom løs, efterdi de sagde god for boden, heller oc de skulde fli hannom karlen igen. 18. Paa denne dag samtyckte Oldermannen Temme Lyning med de achteien ved bryggen, at efterdi deris hunde løbte i bygden Side 139 oc giorde skade paa fæ oc smale, huilcked som var skeed i mange aar. tha schulde de giffue bønderne for deris skade femti daler, Garpehunde oc haue ved bryggen i huer gaard ickun tho hunde. huilked och strax war udrettit. 30. Om natten til nyaars aften falt i søen vden fore Wetterliden Willom som tiente paa Hans staals stuue der han var drucken oc vilde gaa ned paa bryggen oc gøre sin ærende. 28. Stod Hagens brøllup som er her Jons broder. Ende paa dette aar 1567. [216] Neste |Posted by: bengt roland juvik on Apr 30 2011 15:04| Norge underordnet det danske adelsveldet Det faktiske styringssystemet var vesentlig mindre tvetydig enn Norges statsrettslige stilling. Det var et faktum som ikke ble avveket mellom 1536 og 1660 at det var det danske riksrådet som valgte den danske kongen, som dermed også ble konge over Norge. Som i middelalderen skjedde valget i forbindelse med at konge og råd underskrev en håndfestning som i en rekke detaljer fastsatte bestemmelser for hvordan det danske riket skulle styres. De fleste og mest konkrete bestemmelsene gjaldt den danske adelens rettigheter. Kongens myndighet ble ikke definert, dette hang sammen med at kongen faktisk hadde stor handlefrihet og at det var om å gjøre for den danske adelen å prøve å legge bånd på denne handlefriheten. Kongen lovte å styre sammen med riksrådet, han lovte å holde besatt noen riksembeter, slik at riksembetsmennene kunne delta i det daglige styret, og han lovte å sikre riksrådene gode len slik at de ikke tapte på sin deltakelse i riksstyret. I seinere kongers håndfestninger ble ikke norgesparagrafen gjentatt, dette kunne ha vært logisk hvis Norge hadde blitt integrert i Danmark, men det skjedde ikke slik paragrafen hadde lagt opp til. Håndfestningene fra 1536-1660 er nærmest totalt tause om hvordan Norge skulle styres. Mange konkrete bestemmelser i dem gikk på danske samfunnsforhold, men ingen norske forhold ble tilsvarende omtalt – mest nærliggende kunne man ha tenkt seg at adelens rettigheter på gods i Norge ville ha blitt regulert. Når dette overhodet ikke skjedde, er det et av de mest slående bevis for at Norge forble et rike for seg. I hvilken grad dette førte til faktiske forskjeller i maktforholdene i Danmark og Norge, vil vi komme tilbake til. Forbindelsen mellom kongen og det danske riksrådet ble etter 1536 enda tettere enn den hadde vært før dette skilleåret – slik fortsatte det for det meste å være til Kristian 4.s regjeringstid. Det har vært sterk uenighet mellom danske historikere om kongens faktiske stilling. Erik Arup og Astrid Friis hevdet at det egentlig dreide seg om et kanslerstyre,[30] mens Knud Fabricius hevdet at kongen selv hadde ledelsen[31] – Fabricius har i seinere år fått økende støtte for dette. Kongen knyttet noen av riksrådets fremste menn tett til seg i embetene som riksembetsmenn. Til dels forholdt hele rådet seg til kongen som riksorgan, men i det daglige styrte kongen i samråd med noen av rådene, og deres klientbånd til ham var viktigere enn deres kollegiale bånd til de andre i riksrådet; det var da også kongen som utnevnte medlemmene i rådet. Kristian 3. (1536-59) og Fredrik 2. (1559-88) vek heller ikke tilbake fra å presse riksråder ut av det. Dette ble annerledes i Kristian 4.s lange regjeringstid (1588-1648). Den startet med en åtteårsperiode da rådet var formynderregjering for den mindreårige kongen. Da Kristian 4. fra 1596 markerte seg aktivt som myndig monark, kom han i økende omfang til å stå overfor rådet som en sluttet korporasjon. Både på 1500- og 1600-tallet var det vanlig at kongen fikk viljen sin, men rådet markerte seg i betydelig grad som en opposisjon til Kristian 4. når det gjaldt utenriks- og militærpolitikken, og det lykkes også å forpurre deler av hans politikk på disse feltene. Derimot var de to mer enige når det gjaldt å håndheve sentralregjeringens autoritet. En forstyrrende faktor virket inn i 1630-40-åra, da Kristian 4. satset mye på sine svigersønner som troyanske hester i riksrådet. Den mektigste av dem, Korfits Ulfeldt, usurperte kongens fyrstelige posisjon i 1640-åra, mens Hannibal Sehested som stattholder i Norge samarbeidet med Kristian 4. om å styrke stats- og kongemakten her. Fredrik 3. klarte å kvitte seg med både Ulfeldt og Sehested i 1651, og i de siste åra før 1660 førte han en stadig mer egenrådig politikk. Det hørte med i bildet at hertugdømmene Slesvig og Holstein i motsetning til Norge hadde en formell stilling i styringssystemet, de hadde et eget råd knyttet til kongen. Dette rådet var mer dominert av kongen enn det danske rådet, men på den andre siden var kongen som hertug vant til å ta hensyn til adelen i hertugdømmene. Den kanaliserte dessuten sin innflytelse gjennom et annet formelt organ, landdagen, som bl.a. vedtok unionstraktater med Danmark. Kongen hadde sterke bånd til den flora av fyrstehus som fantes i det tyske riket, og rent språklig-kulturelt var han like mye tysker som danske. Dette satte også sitt preg på valg av nære rådgivere som ofte ble hentet fra hertugdømmene og andre tyske områder – derfra ble også dronningene med deres følger hentet. Derfor var hoffet tysk-dansk, med hovedvekt på det tyske språket og på det danske politiske systemet. Det danske riksrådets danskhet kom til uttrykk ved at ingen norske adelsmenn fikk sete der før den norskfødte Henrik Bjelke kom med kort før innføringen av eneveldet, trolig som ledd i undergravingen av rådet. Selve sentraladministrasjonen var formelt og i vesentlig grad reelt en rent dansk affære: Kongens kanselli ble kalt Danske kanselli, og det administrerte både Danmark og Norge, det samme var tilfellet med det tilknyttede Rentekammeret, som administrerte kronens finanser. Alle offisielle brev som ble utstedt fra Danske kanselli ble undertegnet av kongen, de ble kalt kongebrev. Kanselliet ble bestyrt av kongens kansler, som var riksembetsmann med sete i riksrådet. Alle fast tilsatte i kanselliet var adelsmenn, mens deres underordnede skrivere var av ikke-adelig byrd. Kongen selv og særlig kansleren samt hans nærmeste underordnede, oversekretæren, korresponderte med lensmenn i Danmark og Norge om styringsproblemer. Kansleren og oversekretæren var bestandig danske, mens det av og til hendte at norske adelsmenn for en tid fikk stilling som sekretærer – det overveldende flertall av sekretærene var dansker. Det typiske var å være sekretær i ungdommen, før man fikk et len å bestyre. I Rentekammeret var rikshovmesteren øverste sjef, i de perioder embetet var besatt; han var riksembetsmann med sete i riksrådet. Sjefer til daglig var to rentemestere, også de danske adelsmenn, mens renteskriverne som utførte storparten av arbeidet, var ikke-adelige regnskapskyndige – både de og kanselliskriverne var for det meste borgerlige menn fra danske byer. Endelig fantes det et eget administrasjonskontor for Slesvig og Holstein, Tyske kanselli. Som navnet angav var administrasjonsspråket der tysk, og de tilsatte var tyskspråklige adelsmenn og borgere, enten fra selve hertugdømmene eller fra andre tyske områder. Mer og mer ble det dessuten slik at Tyske kanselli tok seg av diplomatisk korrespondanse med fremmede fyrster.[32] Selv om riksembetsmennene hadde sjefsstillinger i Danske kanselli og Rentekammeret, sorterte disse kontorene klart under kongens myndighet. Kansleren ble tilsatt som følge av at kongen hadde stor tillit til ham. Rikshovmesteren hadde formelt høyere rang enn kansleren, og fra gammelt ble han ansett som den danske adelens første mann. Når kongen hadde en mann som han hadde sterk tillit til, utnevnte han ham til embetet – hvis ikke, lot han det stå ledig, og det skjedde i lange perioder til tross for at det var i strid med håndfestningen. Ironisk nok ble Kristian 4.s svigersønn Korfits Ulfeldt den mest illojale av alle riksembetsmenn i 1536-1660, og han satte alle tiders dansk rekord i korrupsjon. Kongen forsterket best sitt grep om finansadministrasjonen ved å la rikshovmesterembetet stå ledig. Dessuten sikret han seg at deler av kronens inntekter gikk direkte til kongens eget kammer, det innebar at det danske riksrådet ikke hadde noe som helst innsyn i bruken av de pengene. Også i militærforvaltningen opptrådte kongen flere ganger egenrådig ved i strid med håndfestningen å unnlate å utnevne marsk, den adelige sjef for den danske hær. Da den siste marsk, Anders Bille, døde under Karl-Gustav-krigene i 1657, fikk Frederik 3. langt sterkere grep på militærvesenet, en viktig faktor for overgangen til eneveldet.[33] Sentraladministrasjonen 1536-1660 var preget av at den var fåtallig, slik at den prioriterte strengt hva den gjorde, det dreide seg for det meste om forvaltningen av kronens inntekter og utgifter, dernest om militære og kirkelige oppgaver. Dessuten lå det i systemet at man på felt som ikke var prioriterte, overlot initiativet til dem som ville ha gjort noe, så vurderte kongen og hans rådgivere om dette skadet kongens interesser eller andre viktige hensyn. Hvis man fant at det gjorde det ikke, ble initiativet gjerne fulgt opp med et kongebrev, særlig hvis initiativet kom fra eller ble støttet av en lensmann (i Norge kalt lensherre), en biskop eller en annen tjenestemann. Det norske elementet i beslutningsprosessen var beskjedent, både fordi det meget sjelden fantes nordmenn i regjeringsapparatet og fordi de sentrale posisjonene i selve Norge ble besatt av dansker. Dette var merkbart på to viktige felt under statsoppbyggingen på 15-1600-tallet: militærvesenet og kirken. Når det gjaldt militærvesenet, ble Norge lenge behandlet som et underkuet land, men vel og merke et land som ikke representerte noen stor trussel så lenge det ikke ble væpnet. Myndighetene avgrenset militærvesenet i Norge til festningene og garnisonene her. Nordmennene selv ble i ytterst liten grad organisert militært, enda mindre gitt militær trening før langt inn på 1600-tallet. Når det ble krig, hevdet kongen krav avledet av Norges lov (Landsloven) om at norske bønder skulle stille opp og slåss mot svenskene. Dette bar preg av improvisasjon, og det skjedde på den måten at bøndene ble skremt til deltakelse ved hjelp av lojale garnisonerte tropper. Hvis man hadde forsømt å mobilisere en slik skremsel, og særlig hvis det var snakk om å rykke inn i Sverige, nektet bøndene å etterkomme ordrene. Både under sjuårskrigen 1563-70 og Kalmarkrigen 1611-13 viste bøndene at de var likegyldige til om kongen var dansk eller svensk, men svenskene svekket sine aksjer i løpet av sjuårskrigen ved å opptre brutalt da de okkuperte Trøndelag og Østlandet, slik at sympati for svenskene som følge av antipati for danskene ble nøytralisert.[34] Var det utslag av dumhet når kongen ikke utviklet et militærvesen i Norge? Med det kunne han ha hevdet seg bedre mot svenskene. Nei, interesseløsheten skyldtes åpenbart at han fortsatt ikke hadde tilstrekkelig tillit til nordmennene: Han ville ikke risikere at norske våpen ble vendt mot ham selv og hans folk. Dette synes å ha vært en allmenn holdning i den danske styringseliten.[35] Så seint som i 1638 var det danske riksrådet urolig for planene om å organisere en norsk hær; det mente at den måtte forsynes med dansk nøkkelpersonell for å hindre illojalitet.[36] Etableringen av hæren i 1640-åra møtte da også mye motbør blant nordmennene, men det viste seg å være ufarlig for regimet, en medvirkende årsak var nok at nesten hele offiserskorpset bestod av danske og utenlandske yrkesmilitære som var vant til å hanskes med underordnede. I Karl-Gustav-krigene 1657-60 hevdet hæren i Norge seg godt, dels fordi svenskene ikke hadde elitesoldater å sette inn, dels fordi motivasjonen for å slåss var langt større enn tidligere i Norge og hæren var mer ferdigorganisert enn i Hannibalsfeiden 1643-45. Dette var trolig den første krigen i foreningstiden med Danmark der nordmennene oppfattet svenskene som fiender, mens animositeten mot danskene gled mer i bakgrunnen. 1800-tallets historikere nærte antipati mot katolisismen og la liten vekt på tvangsaspektet ved reformasjonen i Norge,[37] 1900-talls-historikerne var for det meste uinteressert i kirkehistorie, og de fleste kirkehistorikere har vært preget av sin teologiske forankring i den lutherske statskirken. Med noen få unntak (særlig Oluf Kolsrud) har det derfor blitt lagt liten vekt på at kirkepolitikken ble preget av at Norge for Danmark var en fremmed nasjon og at reformasjonen ble gjennomført uten noen forankring i den norske befolkningen. Den danske kirkeordinansen ble alt i 1537 utformet på latin i samråd mellom Kristian 3.s kirkestyre og de fremste tyske reformatorene. Ingen nordmann deltok i denne beslutningsprosessen, heller ikke da ordinansen to år seinere ble utstedt på dansk. Her stod det at mange av bestemmelsene ikke passet for norske forhold og at kongen skulle forandre på disse når han kom til Norge, men Kristian 3. reiste aldri til Norge som konge, og Frederik 2. drog bare til Norge én gang som konge – han stoppet da på Båhus. Det ble først utstedt en egen kirkeordinans for Norge i 1607. Biskopene i Norge hadde da fått anledning til å lage et utkast, men det danske kirkestyret desavuerte dem, og resultatet var at heller ikke den norske kirkeordinansen tok videre hensyn til norske forhold.[38] Følgen av den danske ensrettingen var f. eks. at foreldrene ble pålagt å komme til kirken med de nyfødte barna noen få dager etter fødselen, enda dette med norske avstander og norsk klima utsatte dem for livsfare. Gjennomføringen av reformasjonen i Norge skjedde i en annen kronologi enn i Danmark, men som med kirkeordinansen gikk det entydig i retning av uniformering.[39] Det kunne ikke hindre at forholdet mellom kirkens menn og befolkningen ble annerledes i Norge. I Danmark ble meget raskt alle bispedømmer forsynt med nye lutherske superintendenter som satte i gang med å reformere kirken på grunnplanet, særlig ved hjelp av visitaser. Når det gjaldt Norge, gav Kristian 3. ordre om at øvrigheten her ikke skulle vekke uro i befolkningen ved noen overilte tiltak, og det tok flere år før bispedømmene fikk superintendenter; de ble da hentet fra den gamle kirkens høygeistlighet. De startet så smått med å organisere katedralskolene som skoler for lutherske prester. Så, fra ca. 1550 innsatte kongen ivrige danske lutheranere som superintendenter i Norge, og fra da av ble det krevd at nye prester skulle være lutheranere. Dette åpnet for langt større tilsig av dansker enn tidligere, bispene kom i flere generasjoner med få unntak fra kongens nærmiljø i København-regionen, og de i sin tur åpnet veien for mange danske prester. Superintendentene som ble kalt biskoper, gjennomførte visitaser som i Danmark og sørget for å ensrette gudstjenestene etter luthersk modell. Dansk-språklig liturgi, dansk bibel, danske salmer og dansk preken ble gjennomført over alt. I økende grad ble også kirkeinventaret rensket for utpreget katolske levninger. Aller tidligst hadde øvrigheten sikret seg gjenstander av gull, sølv og edle steiner – de ble skipet til København – bl.a. fra det praktfulle Olavs-skrinet i Trondheim. På grunn av mangelen på folkelig oppslutning, ble reformasjonen i Norge likevel gjennomført ganske forsiktig gjennom mesteparten av 1500-tallet. Myndighetene var på vakt mot at de geistlige skulle orientere seg i ekstrem teologisk retning, og dette kom i praksis også til å virke som en tolerant impuls, slik at prester i Norge fikk leve sitt liv med menighetene uten altfor strenge krav til indoktrinering av dem. Men samtidig ble det slått hardt ned på åpenlys folkelig motstand med katolsk innhold, med trusler om harde sanksjoner mot menigheter som ville ha katolske prester, med pisking av dem som ytret seg åpenbart katolsk og med henrettelse av dem som prøvde å sette i gang en katolsk bevegelse i folket.[40] De folkelige reaksjonene vil vi seinere ta opp i en bredere sammenheng. Men her er det nødvendig å følge den kirkelige utvikling videre inn på 1600-tallet, da det skjedde en kraftig tilstramming under Kristian 4. Kirkestyret var strengt sentralisert under kongen, med hans kansler som en viktig medspiller og Danske kanselli som ekspedisjonskontor for kirkedirektiver. Dessuten var Københavns biskop en viktig premissleverandør, og endelig spilte de teologiske professorene ved Københavns universitet en sentral rolle som ideologiske kontrollører, bl.a. ved å håndheve hovedtyngden av sensuren – i noen grad delegert til biskopene. Kontrollen med kirken ble på 1600-tallet skjerpet ved at man nå ikke lenger kunne bli prest i Danmark-Norge uten å ha eksamen fra Københavns universitet – tidligere hadde det vært mulig å bli prest etter katedralskolegang eller opphold ved utenlandske universitet, noen hadde t.o.m. studert ved katolske, særlig jesuittiske læresteder. Den ensretting som Kristian 4. stod for er blitt kalt den lutherske ortodoksi. Den hang nøye sammen med at kongen bygde ut statsmakten, krevde mer militærtjeneste, mer skatt og førte en mer pågående utenrikspolitikk. Alt dette fordret større kontroll med befolkningen. Politikken hang også sammen med den voksende konflikten mellom ulike kirkeretninger i Europa, særlig mellom katolikker, lutheranere og kalvinister, det aktualiserte et strengt ideologisk lojalitetskrav fra fyrstene. Først tok kirkestyret et oppgjør med kalvinistiske tendenser som gjorde seg gjeldende blant geistlige, særlig i Danmark. Så tok det et enda skarpere oppgjør med katolske tendenser, som særlig var merkbare i Norge. Geistlige ble rensket ut på alle nivåer, fra bispe- og professorsjiktet og ned til vanlige sokneprester – i Norge ble fire sokneprester fradømt embetet i 1613. Det ble innført stadig skarpere sanksjoner mot at nordmenn og dansker studerte ved katolske læresteder og at katolske prester og munker kom inn i landet – de sistnevnte ble møtt med dødsstraff fra 1620-åra. Denne ensrettingen av de geistlige ble fulgt opp med en skarpere kontroll av resten av befolkningen, ved overvåking av dens moralske vandel ved hjelp av prestens medhjelpere, ved kirketukt mot små og store syndere, med trussel om utestengning fra kirken som viktigste virkemiddel – man kunne ikke bo i landet hvis man ble varig utestengt fra kirken, en kortere utestengning var et pressmiddel til bot og bedring. Også rettsvesenet ble tatt i bruk i denne kampanjen, ved å kriminalisere utenomekteskapelig seksualitet i større grad enn tidligere og ved å intensivere trolldomsbekjempelsen. Hundreårsjubileet for Luthers brudd med pavekirken i 1617 ble brukt til å sette i gang en moralkampanje. Og Kristian 4.s deltakelse i trettiårskrigen (1618-48) i åra 1625-29 intensiverte moralkontrollen. Hans nederlag for den tyske keiserens tropper i slutten av 1620-åra ble oppfattet som Herrens straffedom for folkets synder – det gjaldt å mildne Guds vrede ved å straffe synden og synderne hardt.[41] Kirkens materielle utvikling i Norge var et barometer på at både myndigheter og befolkning lenge var likegyldige til hvordan det gikk med kirken. 1500-tallet var den store forfallstid for den kirkelige bygningsmassen, mange små, perifere kirker forfalt så sterk at de gikk til grunne, det gikk også hardt ut over de store katedralene som det var for dyrt å vedlikeholde, mens det gikk best med kirker i de mest folkerike soknene; disse kirkene nøt godt av at kirkebygningene beholdt sin del av tienden, selv om det flere ganger hendte at myndighetene trakk inn deres beholdninger til ulike andre formål i Norge eller i Danmark. På 1600-tallet førte ortodoksien til at det ble satset mer på å vedlikeholde og utsmykke kirkene, men fortsatt var det slik at mange kirker i Norge var i en dårlig forfatning, med takdrypp, triste interiører og fillete messehagler som åpenbare uttrykk for tilstanden. Norges perifere og uklare stilling under reformasjonen bidrog til at skolevesenet her ble kraftig underutviklet. Universitetsutdannelsen ble sentralisert til København. Biskopene klarte å sikre katedralskolene noenlunde brukbar økonomi, slik at noen titalls elever kunne gå på hver av disse fire skolene. I tillegg fantes det en håndfull skoler til, men gjennomgående hadde skolene dårlig og til dels elendig økonomi, lærerrekrutteringen sviktet, særlig p.g.a. lav lønn. Kirkeledelsen i Danmark tok aldri noe helhetsgrep for å utvikle de lærde skolene i Norge, bortsett fra respons på supplikker om dårlige forhold. Det ble vanlig at de som hadde råd til det sendte sønnene sine til bedre skoler i Danmark, andre satset på alternative opplegg ved at enkelte prester tok imot unggutter som elever på sine prestegårder. Det dårlige skolevesenet skyldtes også manglende engasjement i den norske befolkningen for den nye, fremmede kirken – dermed gav det heller ingen prestisje å arbeide for å bedre skolene. Når det gjaldt de over 99 prosent av befolkningen som ikke var geistlige, brukte myndighetene ingen statlige midler på skole til dem, men kirkeordningen stipulerte at det skulle være klokkere i kirkene, og de hadde sammen med sokneprestene en viss plikt til å undervise ungdommen i kristendomskunnskap. Denne virksomheten ble trappet opp på 1600-tallet, inspirert av ortodoksiens nidkjærhet. For øvrig var det opp til private initiativ om foreldre sørget for at barna deres lærte å lese, eventuelt skrive. Disse ferdighetene var mer utbredt enn man i samtid og ettertid var klar over i ledende kretser, trolig fordi mange vanlige folk opplevde behov for det. Myndighetenes passivitet hang åpenbart sammen med deres skepsis til at allmuen skulle bli litterate, med den bedre mulighet som den dermed kunne få til å hevde sine interesser og føre kontroll med myndighetene. Men i Danmark motiverte den lutherske iveren mange velstående til å gi gaver til skolene og påvirke det offentlige til å sikre skolene økonomisk. Danmark hadde et langt større elitemiljø enn Norge – i et åttitalls byer og på flere hundre adelsgods. Adelsmenn og borgere sørget for skolering av sine egne sønner og også av sønner til sine klienter, bl.a. ble mange bondegutter hjulpet fram til prestekall og adelstjeneste på denne måten.[42] Mer overordnet må det sies at regimeskiftet omkring 1536 innebar en eliminering og uthuling av uavhengige organisasjoner i Norge. Den gamle kirken hadde dannet en løs institusjonell ramme om de aller fleste av disse organisasjonene, til dels under en viss kontroll av konge og pave, men selvstyre hadde også vært et vesentlig trekk ved organisasjoner som klostre, domkapitler og kirker, likeså ved soknemenigheter og gilder. Alle disse organisasjonene ble hardt rammet av reformasjonen, klostrene ble avskaffet, domkapitlene ble kraftig redusert og brakt under streng kontroll, soknemenighetenes fellesarrangementer ble stemplet som katolske og etter hvert forbudt; det samme skjedde med gildene, de ble stemplet som katolske levninger og fikk ikke lov til å fortsette. Mer og mer ble det slik at øvrighetskirken skulle ta hånd om alt som smakte av kirkelig-religiøs virksomhet. Dermed kom den oldenborgske staten til å ødelegge mellomliggende organisasjoner i Norge i et omfang som ville ha rystet den franske samfunnsanalytikeren Alexis de Tocqueville (1805-59) hvis han hadde blitt kjent med det.[43] Selv den geistlige møtevirksomheten i statskirken ble rammet av øvrighetens mistanke mot det som skjedde utenfor dens kontroll. Det ble slutt på norske kirkemøter; selv de fire biskopene fikk lenge ikke lov til å møte hverandre på egen hånd. Det ble også slutt på geistlige møter i bispedømme og prosti, stikk i strid med det som var vanlig i Danmark. Da bergensbiskopen i 1580-åra gjeninnførte bispedømmemøter, møtte han heftig motbør fra lensherren som fikk kongens medhold i å stoppe virksomheten. Det som fantes av organer som ikke stod under statsmyndighetenes fulle kontroll fantes i byene, men byrådet sorterte likevel under overordnede øvrighetsorganer. Ulike fora for rettslige funksjoner, lagting og bygdeting, gav visse muligheter for undersåtter til å agere, men disse tingene inngikk i styringsverket, og bøndene hadde ikke lov til å innkalle til møter. Særlig under Kristian 4. ble de rettslige organene trukket under en sterkere øvrighetskontroll, ved at de ble ledet av embetsmenn, med kongen som øverste myndighet. Elimineringen og uthulingen av uavhengige organisasjoner ble mer omfattende i Norge enn i Danmark fordi danske adelsmenn og deres klienter i så stort omfang skjøv den norske eliten til side.[44] Her er det et spørsmål i hvilken grad dette var en bevisst politikk for å plassere pålitelige dansker på alle viktige poster og i hvilken grad det ”bare” var utslag av den nye sosiopolitiske strukturen. At kongen ville ha menn han kunne stole på i embeter og ombud, er ikke omstridt. Men kongens egenvilje var ikke den eneste faktor, en annen var påtrykk fra den danske adelen, noe som kom til uttrykk dels i lovs form, dels i det som ble oppfattet som selvsagt i den politiske kultur. I håndfestning lovte kongen å forsørge medlemmene i det danske riksråd med gode forleninger slik at de ikke tapte på sin deltakelse i regjeringsarbeidet. Som regel fikk de len i Danmark og ikke i Norge. Dette er ikke merkelig, fordi det var mest attraktivt å få danske len som lå sentralt, slik at man greit kunne reise til kongen. Også ellers var det mest attraktivt å være i Danmark og delta i det adelsmiljø som fantes der. Men det er åpenbart at danske adelige også så det som gunstig å ha mulighet til å få len i Norge. Særlig var det tilfellet med de store norske slottslenene, som var blant de mest profitable len i oldenborgmonarkiet. I den første tiden etter 1536 ytret Kristian 3.s sterke stilling seg slik at han plasserte lavadelige kongetjenere på de norske slottene. Men et annet trekk gjorde seg gjeldende både før og etter 1536, nemlig at det var yngre medlemmer av sentrale danske adelsslekter, som skaffet seg rike norske forleninger. Man har tydeligvis oppfattet det slik at det krevde ungdommelig kraft for å dra opp til de norske ødemarkene. Målet var å reise tilbake til Danmark, de fleste lensherrer i Norge gjorde også det. Etter hvert som folketallet og produksjonen i Norge økte mer enn i Danmark, ble de tre største norske hovedlenene (Akershus, Bergenhus og Trondheim len) samt Båhus len så profitable sammenliknet med de danske lenene at de ble attraktive selv for høyadelige nær eller på toppen av karrieren. Særlig gjaldt dette Akershus, da stattholderembetet i Norge, som ble opprettet i 1572, fra 1588 bestandig ble gitt til et medlem av det danske riksrådet. Den adelen som bodde fast i Norge kom etter 1536 til å bestå av følgende:[45] Noen titalls rent norske familier, som det etter hvert ble stadig færre av, idet de fra generasjon til generasjon ble giftet inn i danske slekter – både sønner og døtre fikk ofte danske ektefeller. Dermed oppstod det et dominerende sjikt av dansk-norsk innfødt adel, de mest sentrale fra tiden etter 1536 var danske adelsmenn som giftet seg med døtrene i de ledende adelsslektene, viktigst døtrene til fru Ingerd til Austrått. Det hendte også at noen dansk-danske adelsfamilier slo seg ned i Norge i samband med den lensherrekarriere de gjorde her. Dessuten var det et visst innsig av adelige fra andre land som også fikk len eller andre embeter i Norge, og som enten hadde med seg ektefeller der de kom fra eller som giftet seg med danske eller norske damer og ble boende i Norge. Adelsmiljøet i Norge 1536-1660 var meget labilt, både p.g.a. de forhold som alt er nevnt og fordi så mange flyttet til Danmark: Det gjorde det store flertall av de som fikk len i Norge. Dessuten flyttet også en økende del av den dansk-norske adelen dit, noen halvt tvunget, dvs. de som gjorde karriere i den dansk-norske marinen med flåtebase i København. På 1600-tallet økte den rent frivillige flyttingen; det var åpenbart mer attraktivt å bo i Danmark enn i Norge, fordi adelen kom nærmere kongen og kunne ta del i adelsmiljøet og dets infrastruktur – det var en parallell til at ungdom i det 21. århundre foretrekker storbymiljøene med alle deres tilbud og muligheter. Lensherrene og deres familier utgjorde den absolutte overklassen i Norge. De fleste av dem hadde sine nettverk i Danmark, og når de rekrutterte de klienter som de delegerte styringsoppgaver til, tok de dem for det meste med seg fra Danmark; det var sønner av borgere i byene som lå nær deres adelsgods, og det var sønner av deres festebønder, som de hadde hjulpet fram. Også de danske byborgerne var adelsklienter; en typisk bakgrunn var at de som unge startet som fogder hos adelsmenn, siden flyttet de til nærmeste by og tok seg av handelen med overskuddsvarene fra adelsmennenes gods, og noen av deres sønner trådte i tjeneste hos adelsmennene som fogder – bl.a. i Norge.[46] Det danske klientnettverket i Norge ble etter hvert stadig større. Det bestod også av mange prester som ble befordret av danske biskoper og lensherrer. Da nye stillingskategorier kom til fra slutten av 1500-tallet og utover på 1600-tallet, ble lensherreklientene også plassert i dem, særlig som sorenskivere, tollere og offiserer. Dessuten var det slik at embetsmenn handlet med varer som de krevde inn, dels til sin egen lønn, dels i skatter og avgifter. Og så solgte de varene med fortjeneste, særlig drev fogdene stor handel som skattekrevere. Etter ca. ti år sluttet de som fogder og fortsatte som kjøpmenn i kombinasjon med lettere verv for lensherrene, bl.a. som medlemmer i byråd. Dermed strakte nettverket seg også ut til de borgerlige miljøene i byene. Disse karrieremulighetene var så gode at de lokket lykkejegere i økende antall, særlig da Danmark og hertugdømmene fra slutten av 1620-åra ble rammet av trettiårskrigen.[47] Framveksten av det danske nettverket i Norge skjedde på bekostning av det gamle norske elitenettverket. I utgangspunktet ble disse nordmennene sterkt rammet av at den norske kirkeorganisasjonen ble avskaffet. Bortsett fra de aller første superintendentene, falt muligheten til en høygeistlig karriere bort for det norske presteskapet. Men det store flertall av kvinner og menn i den gamle norske eliten som klarte å klore seg fast i posisjoner utenfor/over bondestanden gjorde det ved hjelp av soknepreststillinger. De inngikk i en egen yrkesgruppe, der sønner fulgte fedre/svigerfedre og døtre fulgte mødre/svigermødre. Prestenes muligheter til å stifte legale familier bidrog trolig til at de ble mildere stemt til reformasjonen. Utdanningen ved Københavns universitet, den stramme sentralstyringen av kirken fra København, det danske kirkespråket og økende inngifte i danske presteslekter omformet prestestanden slik at båndene til den gamle norske eliten ble avgjørende svekket. For den verdslige del av denne gamle kirkelige eliten falt posisjonene som setesveiner bort, og mange av dem som hadde vært setesveiner ble utplyndret av Kristian 3.s tropper i 1537. I det verdslige regimente ble nordmennene skjøvet til side fra mange posisjoner av danske lensherrer og deres klienter. Det dreide seg ikke om noen total utrensking, men om at nordmennene måtte nøye seg med færre og mindre viktige stillinger enn før 1536: Færre lensherrer, langt færre fogder og andre lensherreklienter ble rekruttert fra den norske middelaldereliten. Før 1536 hadde selv danske lensherrer bygd opp et norsk klientnettverk av fogder og andre betrodde – den som gjorde det med størst suksess var Henrik Krummedike (død 1530). Men etter 1536 skrumpet antallet norske fogder mer og mer inn – det begynte først å vokse igjen på midten av 1600-tallet, men da mest p.g.a. annengenerasjons dansk-norske embetsmannssønner. Den gamle norske eliten holdt seg lenger inne i lagmannsembetene, trolig fordi de hadde en lovkunnskap som de danske karrieristene manglet. Men fra slutten av 1500-tallet erobret danskene også lagmannsembetene; det var en attraktiv karrieremulighet når man ikke ville være fogd lenger, og lovverket ble i økende grad omformet etter danske lover, slik at danskene nå kjente lovene som gjaldt i Norge like godt som nordmennene. Nedgangen i antallet adelsmenn er et barometer på hvordan nordmennene ble skjøvet ut av store deler av eliten – først en halvering fra begynnelsen til slutten av 1500-tallet, så ble tallet ytterligere redusert til en åttedel av det opprinnelige på midten av 1600-tallet (til snaut 30 adelsmenn), og da var levningene oppblandet av danske innslag, i noen grad også tyske og andre innslag. Ingen deler av den gamle norske eliten forble uforandret i disse åra.[48] De som ikke gikk opp i den dansk-norske adelen eller i geistligheten, gikk ulike veier. Noen få sønner fortsatte som fogder eller i andre offentlige stillinger, og atskillig flere døtre ble gift med danske lensherreklienter, som slik skaffet seg adgang til mye jordegods. Det store flertallet av de gamle norske elitefamiliene fortsatte i de følgende generasjonene som storbønder – noen av dem hadde verv som bondelensmenn, slik var de skjøvet nedover i samfunnspyramiden. Storbøndene utgjorde flertallet av de over 400 som i 1620-åra eide minst 10 skippund tunge landskyldverdi i jordegods. Var de ikke bondelensmenn, var de i det minste lagrettemenn, og medvirket enda mer underordnet i offentlig styre i lokalsamfunnet. Noen slekter var sterkt engasjert i handel og unngikk å bli rammet av favoriseringen av de danske lensherreklientene, særlig ved å bli kjøpmenn på de nye ladestedene. Bildet av alle disse forskjellige veiene som den gamle eliten tok inn i tidlig nytid utdyper poenget om at hele dette gamle norske elitemiljøet gikk i oppløsning som et kulturfellesskap. Genene ble derimot ført videre. [30] Arup. Erik 1932, Danmarks historie, bd. 2. København; Friis, Astrid 1933-34, ”Kansler Johan Friis’ første år.” Scandia, bd. 6:231-327, bd. 7:167-246.[] 31 Fabricius, Knud 1932-34, Anmeldelse, Erik Arup, Danmarks historie II. Det 16. århundrede, (Dansk) Historisk Tidsskrift:323-69.[] 32 Tamm, Ditlev (red.) 2000, Dansk forvaltningshistorie, bd. 1. København.[] 33 Lind, Gunner 1994, Hæren og magten i Danmark 1614-1662. Odense.[] 34 Rian 1997, Den aristokratiske:77-110, 207-26.[] 35 ”Erik Munks forsvarsskrifter”, Historisk tidsskrift, bd. 4, 1877:289-326.[] 36 Rian 1997, Den aristokratiske:244.[] 37 Antagonistene Sars og Birkeland nærte begge motvilje mot Olav Engelbrektsson. Sars, Ernst 1912, ”Udsigt over den norske historie, tredje del”, Samlede værker, bd. 2. København-Kristiania:255-60; Birkeland, Michael 1922, ”Bidrag til Norges historie i det sextende aarhundrede”, Historiske Skrifter, bd. 2. Kristiania:81-93.[] 38 Aarflot, Andreas 1967: Norsk kirkehistorie, bd. 2. Oslo.[] 39 Rian 1997, Den aristokratiske:141-71; Bang, Anton Christian 1895: Den norske kirkes historie i reformationsårhundredet. Kristiania; Brohed, Ingmar (red.) 1990, Reformationens konsolidering i de nordiska länderna 1540-1610. Oslo.[] 40 Rian, Øystein 1995, Den nye begynnelsen 1520-1660, Aschehougs Norgeshistorie, bd. 5. Oslo:46-61.[] 41 Rian 1997, Den aristokratiske:351-82.[] 42 Petersen, Erling Ladewig 1980, Dansk social historie, bd. 3. København.[] 43 Tocqueville, Alexis de 1988, Det gamle regimet og revolusjonen. Oslo[] 44 Rian 1997, Den aristokratiske:111-39, 285-349.[] 45 Weidling, Tor 1998, Adelsøkonomi i Norge fra reformasjonstiden fram mot 1660. Oslo.[] 46 Petersen 1980.[] 47 Fladby, Rolf 1963, Fra lensmannstjener til Kgl. Majestets Foged. Oslo; Rian, Øystein 1997: Bratsberg på 1600-tallet. Stat og samfunn i symbiose og konflikt. Oslo[] 48 Rian, Øystein 2003, Embetsstanden i dansketida. Oslo. |Posted by: preben lindskov jensen on Feb 8 2011 03:39| Mordet i året 1700 Anne Chnistensdatter i Bisgaard blev 2. oktober 1700 (8) stævnet til herreds-tinget angående det mord, hun efter egen bekendelse havde øvet på et barn (hendes seksårige søstersøn) 11. september sidst. - Søren og Jens Christensen i bemeldte Bisgaard var ligeledes stævnet som Annes kautionsmænd, og Jens nævnes udtrykkeligt som hendes broder, hos hvem hun havde ophold. For retten blev bl.a. fremlagt en skriftlig attest fra barnets fader Christen Jensen, dateret Skræm 21. september. 2. oktober 1700 lod Jens Bisgaard udi Skræm på sin søster Anne Christensdatters vegne føre vidner angående hendes svaghed - bl.a. sålydende: Hvor da fremstod Christen Christensen Rotbøl og gjorde hans ed efter loven og vandt, at han har kendt samme menneske fra barnsben op, og imidlertid har hun skikket sig som et ærligt menneske bør at gøre både inden og uden døre, men sidst forleden Sct. Peders dag og så fremdeles, når han kom til hende enten i hus eller uden hus, klagede hun sig, at hun var så bange, hun vidste ikke hvad, der stod hende til nag, og kunne intet udrette i hus eller uden til. Christen Grus vidnede det samme. Christen Lassen, Jens Bonde, Jens Andersen, Palle Christophersen, Søren Graversen, Thøger Pedersen og Ole Nielsen, alle af Skræm, vandt at udi sidste... dags, da fornam de det bemeldte Anne Christensdatter blev noget urolig og ikke var, som hun ellers plejede at være, og siden derefter da, beklagede hun sig, at tiden var hende så lang og var urolig udi sindet og klagede, det hun vidste ikke, hvad hun ville tage sig for. Dernæst irettelagde Jens Christensen Bisgaard en attest fra hr. Jens Bloch til Kollerup og Skræm sogne sålydende: Som min kundskab begæres angående Anne Chnistensdatter af Bisgaard hendes tilstand, da er det mig udi Guds sandhed fuldt vitterligt, at hun både før hendes salig fader døde in martio forleden og siden sommeren igennem haver været urolig udi sindet og anfægtet med banghed og en sær angergivenhed og stilhed, så hun deraf undertiden haver slet lagt ved sengen, og (der) er gjort bøn for hende af prædikestolen, men desimidlertid, så ofte jeg på mit embeds vegne haver talt med hende, haver jeg ikke fornummet andet, end hun jo haver haft sin fulde forstand og kunne færdig svare mig til min tale af Guds ord, hvorudi hun var vel oplært og grundet; hun haver og jævnligen søgt kirken og brugt Herrens nadvers sakramente, så at alle de, som hende haver kendt, må sig højligen forundre over den onde og hårde fristelsens stund, som kom over hende ved dette barns ulykkelige mord, da hun af Satans skarpe og gloende pileskud blev såret, fangen og overvundet. Dette jeg med egen hånd bekræfter af Kollerup præstebolig den 9de oktober anno1700. Sogne Præst Jens Jensen Bloch. Det fremgår, at hun havde stukket barnet ihjel med en kårde, sagen fortsatte 16. oktober og 23. oktober faldt dommen, der lød på, at Anne Christensdatter efter lovens 6. bogs 6te kapitel 1. stykke “bør at miste sit liv og med sværd af skarpretteren henrettes og hendes hovedlod til hendes herskab, som sagen påtaler, at være hjemfalden”.- Drengens dødindførsel i kirkebogen år 1700 lyder: Christen Christensen, forpagterens liden søn, som var hos Maden(?) til Peder Nielsen i Skræm, blev med en kårde stukket ihjel af sin moders søster, Anne Christensdatter i Bisgaard, sidst udi Lerup markedsdage den 11. september og udi min fraværelse til Aarhus kast muld på af hr. Hans Jørgensen, kapellan i Haverslev, da det (barnet) var nedsat i graven og igen optaget og udi kirken af fire mænd synet, anno ætatis 6to. Jeg har forgæves søgt efter en rets protokol over henrettelsen PS. Anne Christensdatter er søster Søren Christian Bisgaard der er ingeborg jensdatter winthers (pind) Bedstefar |Posted by: bengt roland juvik on Aug 13 2010 07:41| En heks og hennes skjebne Nils Gilje har skrevet en meget god bok om Norges mest kjente heksesak. Arnfinn Pettersen Redaktør i Humanist Torsdag 04. mars 2004 kl. 07:00 Hekseprosessene er en av de mest omtalte begivenheter i Europas historie. All omtalen er dessverre ikke like presis. Pax leksikon anslo i sin tid at mellom ni og 30 millioner hekser havnet på bålet eller ble tatt livet av på andre måter. Hvilket innebærer at det må ha stått en heks og brent mer eller mindre kontinuerlig på hvert torv Europa rundt. Dette er, for å si det forsiktig, en overdrivelse. Dagens hekseforskning opererer med 40 - 50 000 ofre, de mest radikale strekker seg til 100 000. De langt fleste mennesker i Europa, selv i hekseprosessenes verste perioder, så aldri noen heks bli brent. Og ikke hadde de muligheten til det heller. Ivrige nordmenn Andre utbredte forestillinger er at heksebrenningen hører middelalderen til. Det gjør den ikke. Det var primært på 1500- og 1600-tallet at heksebålene ble tent. Mange lever også i den tro at Norge i hovedsak ble spart for disse grusomhetene. Det ble vi ikke. Med i overkant av 300 mennesker på bålet var vi blant de ivrigere heksebrennerne. Isolert sett var Finnmark et av de verste områdene overhodet. Den mest bisarre forestillingen om hekseforfølgelsene, som ligger i bunnen for Pax leksikons friske tall, har sitt opphav hos den britiske egyptologen og folkloristen Margaret Murray. I 1922 hevdet Murray at heksene var medlemmer av en hemmelig hedensk sekt, som førte videre en urgammel førkristen fruktbarhetsreligion. Denne forestillingen - som langt på vei aksepterte de gamle heksejegernes syn på heksene, om enn med omvendte fortegn - ble svært utbredt og lever fortsatt videre blant paganister og noen feminister - lenge etter at den ble diskreditert av forskningen. Norges mest kjente sak At man har fått et mer realistisk anslag på tallet, innebærer ikke at prosessene ikke var fryktelige. For den som ble rammet var det en like grusom skjebne. Nils Gilje - professor i filosofi og tilknyttet Institutt for kulturstudier og kunsthistorie ved Universitetet i Bergen - tar i boken Heksen og humanisten for seg én av disse enkeltskjebnene. 7. april 1590 ble Anne Pedersdatter brent på bål på Nordnes i Bergen. Hun var anklaget for å være heks, og ble funnet skyldig av en rekke av Bergens fremste menn. Det er Norges kanskje mest kjente heksesak. La det med en gang være sagt: Nils Gilje har skrevet en utmerket bok. Det er i det hele tatt gode tider for hekselitteraturen hertillands. I fjor kom Rune Hagens Hekser. Fra forfølgelse til fortryllelse - en utmerket innføring i hekseforfølgelsene, med særlig vekt på Norge. Hagen har forøvrig vært fagkonsulent på Giljes bok. Heksen og humanisten er delt i tre. I den første delen presenterer Gilje oss for saken mot Anne Pedersdatter og for byen hvor saken fant sted. Den andre tar for seg Annes mann, Absalon Pederssøn Beyer, en av samtidens fremste humanister her til lands. Den tredje delen behandler hekselæren - demonologien - og tolkninger av den. Innfule bergensere Gilje lykkes svært godt i sin fremstilling av samtidens Bergen. Han viser oss et folk som det ikke er så lett å like. De er innfule, hevngjerrige, uopplyste og tyr lett til vold. Kombinert med forestillingen om at det blant dem lever mennesker som, med magiske virkemidler, kunne kaste sykdom og død på dem, deres kjære og deres barn, er dette en eksplosiv mikstur. Gilje viser at forestillingen var dypt rotfestet i befolkningen, at forestillingen om onde trollfolk var svært utbredt. Anne Pedersdatter og hennes mann delte selv denne troen - ja, Anne anklaget, før hun ble tiltalt som heks, en navngitt kvinne for hekseri. Å forstå de som ble brent kun som ofre for en ond ideologi tvunget nedover dem ovenfra blir derfor for enkelt. Hekseprosessene hadde ikke vært mulig uten en bred folkelig aksept for tanken om ondsinnet trolldom. Men det var først når øvrigheten overbeviste seg selv om at trollfolk stod i ledtog med fanden sjøl at heksebålene ble tent. Tidligere hadde denne øvrigheten, hvilket vil si presteskap og embetsstand, demmet opp for hevngjerrigheten. Nå gav de den fritt utløp, samtidig som de selv - overbevist som de var om at en sammensvergelse av Satans tjenere undergravde det i utgangspunktet skjøre samfunnet - stirret rundt seg med paranoide blikk. Eliten var med Eliten bidro til hekseforfølgelsene med forestillingen om at onde trollfolk var Satans håndlangere. I henhold til denne forestillingen, den såkalte demonologien, eksisterte det i det skjulte en sammensvergelse av mennesker, i hovedsak kvinner, som hadde inngått en pakt med Djevelen. Disse heksene utøvde skadevoldende trolldom rettet mot mennesker og dyr, de tok del i heksedanser og heksesabatter og de hadde beseglet pakten med å ha sex med Djevelen. De levde blant oss som vanlige mennesker, men i det skjulte spilte de sin rolle i Satans renkespill. De var fiender av alt som var godt og de fortjente bare én skjebne - døden. For sa ikke selveste Bibelen at man ikke skulle la en trollkvinne leve? Gilje presenterer oss for elitens verdensbilde via Annes mann. Absalon var utdannet fra København, hvor han under studiene bodde hos selveste biskop Peder Paladius, en av Europas fremste teologer og en iherdig motstander av trollkunst og hekseri. Det er meget mulig at det var der Absalon traff Anne, som kan ha vært i tjeneste hos biskopen. Geble Pederssøn, Absalons fosterfar og biskop i Bergen, sørget for at han fikk fortsette sine studier i selveste Wittenberg. Her studerte Absalon under Philipp Melanchthon, en av reformasjonens fremste profiler. Hekseri og astrologi Absalon var med andre ord vel studert i den tidlige protestantismens lære og verdensbilde, hvilket inkluderte troen på hekser og trollfolk og, fascinerende nok, en dyp interesse for astrologi og tolkning av skyformasjoner - det siste var en av Absalons spesialiteter. Giljes redegjørelse for dette magiske verdensbildet er et av bokens mest fascinerende partier. Melanchthon - som var reformasjonens praktiker, der Luther var ideologen - var selv svært opptatt av astrologi og læren om guddommelige tegn i naturen. Absalon returnerte, sammen med Anne, til Bergen i 1552. Her levde han frem til sin død i 1575, først tilknyttet Katedralskolen, fra 1566 som slottsprest på Bergenhus. Men det kanskje viktigste han gjorde var å skrive dagbok, et skrift som er en viktig kilde til kunnskap om Bergen på 1550- og 1560-tallet. Gilje bruker Absalon primært som en innfallsvinkel til å forstå samtidens magiske verdensbilde. Vi får ikke så mye grep om Absalon selv, men til gjengjeld et godt bilde av en akademisk elite som var overbevist om trollfolkenes eksistens og farlighet. En viktig grunn til at de var særlig farlige akkurat "nå" var at de tidlige protestantene hadde sterke endetidsforventninger. Antagelig tolket de heksenes økede aktivitet, som man fikk kjennskap til gjennom det økende antall rettssaker, som et tegn på at dommedag var like om hjørnet. Et disiplineringsprosjekt? I siste del av boken gir Gilje en innføring i demonologien, som er god, og en redegjørelse for sitt teoretiske perspektiv, som ikke er fullt så godt. Gilje vil gjerne lene seg på Michel Foucaults disiplineringsbegrep og tolke den lærde demonologien som et ledd i elitens disiplinering av folket. Som han selv innrømmer, er det flere problemer med dette, som at hekseprosessene kommer for tidlig i forhold til Foucaults modell. Trodde på det selv Min primære innvending er at det med et slikt perspektiv er lett å gjøre demonologien til et instrumentelt ledd i en prosess, heller enn et religiøst og kulturelt fenomen i seg selv. Ikke at Gilje ser for seg at den er et vedtak fra den hemmelige komiteen som styrer historiens gang, slik en uvillig lesing av Foucault lett kan gi en følelse av at han så for seg. Men noe av kraften i demonologien som idé og, ikke minst, som trosforestilling, blir borte på veien. Alt tyder på at eliten selv trodde de kjempet en kamp mot de ondeste av krefter, krefter som hvis de ikke ble bekjempet ville ødelegge alt godt i verden. Slik sett er hekseprosessene et godt eksempel på hvor galt det kan gå når konspirasjonsteorier får feste i maktens midte. Giljes teoretiske utlegning bærer tydelig preg av at han ikke helt får kart og terreng til å stemme, den er da også så full av forbehold at det blir litt komisk. Kanskje burde han ha spart akkurat denne delen til en artikkel? Dette er likevel en liten innsigelse, og hans diskusjon med seg selv er både svært interessant og forbilledlig åpen og kritisk. Hele den teoretiske utlegningen virker litt som et forsøk på legitimere en konklusjon som Gilje selv opplever som en smule vovet: At hvis Anna selv trodde at trollfolk kunne skade andre ved magiske midler, noe hun gjorde, og hvis hun selv trodde at hun var i stand til å skade andre, så var hun, i subjektiv forstand, skyldig i hekseri. Nå er det ikke noe som tyder på at hun trodde hun selv hadde slike evner, så Gilje lar tvilen komme henne til gode, men tolkningen er rimelig nok. At man på denne måten argumenterer for betydningen av å se historiske begivenheter i lys av samtidens verdensbilde (eller kanskje heller verdensbilder) innebærer ikke å ta steget ut i relativismen. I mine øyne er det uproblematisk å hevde at Anna, gitt at hun hadde opplevd seg selv som heks og handlet som det, ville vært skyldig i hekseri i henhold til samtidens juridiske og teologiske forståelse og samtidig holde på at denne forståelsen, ikke minst den juridiske delen av den, og konsekvensene den fikk er aldeles forkastelige. Det er som Gilje påpeker forskjell på å forstå og å forsvare. Offer eller "heks"? Gjennom Giljes analyse fremstår Anna som noe mer enn et offer. Hun blir et handlende individ i sin samtid. Spørsmålet blir så hvordan hun handlet og utfra hvilke motiver. Gilje spør seg selv om Anna Pedersdatter var på det rene med at andre trodde at hun hadde den slags evner som hun ble dømt for. Han anser det som sannsynlig. Spørsmålet blir da om Anna spilte på andres frykt for henne for å oppnå sine ønsker. Gilje konkluderer med at dette er trolig og at hun i så fall spilte et farlig spill, et spill som til slutt ble i farligste laget. Boken har noen svakheter. Fraværet av et register er frustrerende og bidrar til å redusere bokens anvendelighet. Hadde forskning.no operert med terningkast ville det ha kostet boken et øye. Illustrasjonene er også et sørgelig kapittel. Det virker som de er der kun fordi det er fint med illustrasjoner, og de virker mer eller mindre tilfeldig slengt rundt i teksten. For de av oss som har lest en heksebok eller to, er det dessuten svært mange gamle kjenninger. Omslaget er også en trist affære, ikke minst fordi bildet forlaget har brukt er fryktelig uskarpt. Det finnes en skjerpings-funksjon i Photoshop, vet dere. Bortsett fra det manglende registeret er dette likevel få og relativt lite viktige innvendinger. Alt i alt har Nils Gilje skrevet en svært lesverdig bok. Den er opplysende og underholdende, han gir en fascinerende introduksjon til en tidsepoke og dens verdensbilde, og han makter å gjøre en tildels komplisert faglig tilnærming til materialet både lettlest og informativ. Det er intet mindre enn imponerende. Heksen og humanisten. Anne Pedersdatter og Absalon Pederssøn Beyer - en historie om magi og trolldom i Bergen på 1500-tallet av Nils Gilje Fagbokforlaget Vigmostad og Bjørke, 2003 263 sider ISBN 82-450-0132-5 |Posted by: bengt roland juvik on July 7 2010 05:15| |Bengt Roland Juvik er i slekt med Christen Mortensen Hegelund [16 trinn]| |Her får du vite hvordan:| |1.||Morten Christensen Hegelund er en sønn til Christen Mortensen Hegelund| |2.||Søren Mortensen Hegelund er en sønn til Morten Christensen Hegelund| |3.||Karine Sørensdtr. er en datter til Søren Mortensen Hegelund| |4.||Kristine Andersdtr. er en datter til Karine Sørensdtr.| |5.||Daniel Krag Pederssønn er en sønn til Kristine Andersdtr.| |6.||Marita er en datter til Daniel Krag Pederssønn| |7.||Ole Pedersen er en sønn til Marita| |8.||Mons Olsen er en sønn til Ole Pedersen| |9.||Peder Monsen er en sønn til Mons Olsen| |10.||Niels Pedersen er en sønn til Peder Monsen| |11.||Peder Nielsen er en sønn til Niels Pedersen| |12.||Sjur Pedersen er en sønn til Peder Nielsen| |13.||Lars Nikolai Sjursen er en sønn til Sjur Pedersen| |14.||Ingeborg Oline Haugland er en datter til Lars Nikolai Sjursen| |15.||Bjarne Aune Juvik er en sønn til Ingeborg Oline Haugland| |16.||Bengt Roland Juvik er en sønn til Bjarne Aune Juvik|