text:
Sør-Korea (offisielt Republikken Korea (ROK), hangul: , hanja: , revidert romanisering: Daehan Minguk (norsk: «Det store Hanfolkets nasjon»), ) er et land som ligger på den sørlige delen av Koreahalvøya i Øst-Asia. Det grenser til Nord-Korea i nord og mot Kina og Japan i øst og vest over havområdene Gulehavet og Koreastredet. Landet har et temperert klima med fire distinkte årstider, og er fra naturens side dominert av fjellformasjoner, særlig i øst. Arealet er 100 210 km2, og befolkningen teller vel 50 millioner. Hovedstaden Seoul huser femteparten av landets innbyggere og sammen med byens forsteder halvparten. Navnet Korea er avledet av Goryeo, et tidligere koreansk kongedømme. Den koreanske nasjonen er ifølge legenden grunnlagt av Dangun Wanggeom i 2333 f.Kr. Arkeologiske utgravninger viser befolkede områder på halvøya i tidlig steinalder. Den første koreanske enheten kom i år 688 ved kongedømmet Silla, som ble avløst av kongedømmene Goryeo og Joseon. Fra 1910 til 1945 ble landet kolonisert av Japan. Etter andre verdenskrig ble Korea delt i to okkupasjonssoner av USA og Sovjetunionen, som igjen la grunnlaget for dagens to koreanske stater. Delingen la i sin tur grunnlaget for Koreakrigen (1950–1953), som har satt dype spor i det koreanske samfunnet. Det nye Sør-Korea omfavnet offisielt det vestlige demokratiet, men i realiteten var det et militærdiktatur styrt ved hjelp av unntakstilstand og krigslover. Først i 1987 ble frie og rettferdige valg til presidentembedet gjennomført, i stor grad takket være den folkelige demokratibevegelsen som demonstrerte mot landets autoritære makthavere og presset fram dagens sjette republikk. Den økonomiske politikken ble styrt i retning av etablering av store konglomerat (chaebol) som fikk finansiering og frie tøyler, i bytte mot arbeidsplasser og økonomisk vekst. Landsbygda ble neglisjert, og eksportindustrien prioritert. Sør-Korea har hatt en av verdens raskest voksende økonomier siden 1960, og er i dag Asias tredje største økonomi og verdens 12. største, og regnes som en av de fire tigerøkonomiene. Mange utviklingsland refererer til denne utviklingen som «Mirakelet ved Hanelva», og bruker ofte landet som et forbilde. Sør-Korea er i dag regnet som et høyinntektsland, og er medlem av G20. Etymologi I Sør-Korea refererer en til eget land ved bruken av «Daehan Minguk» (대한민국, 大韓民國), direkte oversatt til norsk «nasjonen stor-Korea». «Han» er et gammelt koreansk ord for «leder» eller «stor». I dagligtale omtales Korea med kortformen «Hanguk», (한국, 韓國), «Han-nasjonen» eller nasjonen Korea, eller «Namhan» (남한, 南韓), «Sør-Han», eller Sør-Korea), tilsvarende «Bukhan» (북한, 北韓) om Nord-Korea. I Nord-Korea omtales ikke Korea som «Han», men som «Chosŏn». I Nord-Korea omtales derfor Sør-Korea som Sør-Chosŏn eller «Nam-Chosŏn» (남조선, 南朝鮮), tilsvarende Nord-Chosŏn eller «Buk-Chosŏn» (북조선, 北朝鮮) om Nord-Korea. I Norge er det mange som viser til Sør-Korea ved bruken av begrepet Korea. I enkelte internasjonale sammenhenger er dette standard, som for eksempel under olympiske leker, der Sør-Korea deltar som Korea, mens Nord-Korea deltar som PRKorea (Peoples Republic Korea eller Folkerepublikken Korea). Sør-Koreas offisielle og fulle navn, «Republikken Korea», benyttes stort sett bare i offisielle sammenhenger. Naturgeografi Sør-Korea utgjør den sørlige delen av Koreahalvøya, som strekker noen rundt 1100 km ut fra det asiatiske fastlandet. Halvøya omgis av Vesthavet i vest, og Østhavet i øst. I sør ligger Østkinahavet og Koreastredet som skiller Sør-Korea fra Japan. Landet, inkludert alle øyer, ligger mellom 33. og 39. breddegrad nord, og 124. og 130. lengdegrad øst. Det totale arealet er 100 032 km2 Landskapstyper og geologi Sør-Korea kan deles grovt inn i fire regioner: et østlig område med høye fjellkjeder og trange kystsletter, en vestlig region med brede kystsletter, vassdrag og rullende åser, en sørvestlig region dominert av fjell og daler, og en sørøstlig region dominert av det brede nedslagsfeltet til Nakdongelva. I motsetning til Japan eller de nordlige provinsene i Kina er den koreanske halvøya geologisk stabil. Det er ingen aktive vulkaner, og det har vært få kraftige jordskjelv. Historiske skrifter beskriver likevel vulkansk aktivitet på Hallafjellet under Goryeo-dynastiet (918-1392). Lavlandet, hovedsakelig i vest og sørøst, utgjør bare 30% av det totale landarealet. Gjennom århundrene har Koreas innbyggere kuttet ned de fleste av de gamle koreanske skogene, med unntak av noen fjerntliggende fjellområder. Avskogingen har vært en viktig årsak til erosjon og flom. På grunn av vellykkede skogplantingsprogrammer og minket bruk av ved som energikilde siden 1960-tallet, var det meste av Sør-Koreas åser på 1980-tallet rikelig dekket med skog. Sør-Korea har ingen omfattende sletteområder, lavlandet er et produkt av erosjon. Omtrent 30 prosent av arealet i Sør-Korea består av lavland, resten består av høyder og fjell. Omkring tre tusen øyer, de fleste små og ubebodde, ligger utenfor den vestlige og sørlige riaskysten av Sør-Korea. Jeju-do ligger ca. 100 kilometer utenfor den sørlige kysten av Sør-Korea. Det er landets største øy, med et areal på 1845 kvadratkilometer. Jeju er også stedet for Sør-Koreas høyeste punkt: Hallasan, en utdødd vulkan på 1950 meter over havet. De østligste øyene i Sør-Korea er Ulleungdo og Dokdo, mens Marado og Socotrarevet er de sørligste øyene. Sør-Korea har 20 nasjonalparker. Den største, Jirifjellet nasjonalpark i sørvest, var også landets første nasjonalpark, opprettet i 1967. Vann og vassdrag Nakdongelva er Sør-Koreas lengste elv (521 km). Hanelva, som renner gjennom Seoul, er 514 kilometer lang, og Geumelva er 401 kilometer lang. Andre store elver er Imjinelva, som renner gjennom både Nord-Korea og Sør-Korea og danner en elvemunning med Hanelva, Bukhanelva, en sideelv til Han som også flyter ut av Nord-Korea, og Seomjinelva. De store elvene renner fra nord til sør eller fra øst til vest og munner ut i Gulehavet eller Koreastredet. De pleier å være brede og grunne, og å ha store sesongmessige variasjoner i vannføringen. Fjell Vel 70 prosent av Sør-Korea består av fjell. Høyeste fjelltopp er den utdødde vulkanen Hallasan (san = «fjell») som er 1950 moh og som er kjegle av en vulkansk formasjon som utgjør øya Jeju sør for Koreahalvøya. Høyeste fjell på fastlandet er Jirisan i sør som er 1915 meter over havet og Seoraksan i nordøst som er 1708 meter over havet. I Sør-Korea går det fem større fjellkjeder, størst er Taebaekfjellene som går langs østkysten av halvøya. Nest størst er Sobaekfjellene som går sørvestover fra Taebaekfjellene. Mindre fjellkjeder i innlandet er Charyeongfjellene og Noryangfjellene. Fjellkjeden Baekdudaegan er Koreahalvøyas symbolske ryggrad og strekker seg fra Paektufjellet i Nord-Korea ved den kinesiske grensa og fortsetter sørover og inkluderer både fjellkjedene Taebaek og Sobaek og ender helt i sør i Jirifjellet. Tidlige europeiske besøkende til Korea bemerket at landet lignet «en sjø i en tung storm» på grunn av det store antallet fjellkjeder som krysser halvøya. Klima Selv om det meste av Øst-Asia har et tropisk monsunklima, minner klimaet i Sør-Korea mer om et temperert klima med fire distinkte årstider. Bevegelsen av luftmasser fra det asiatiske kontinentet utøver større innflytelse på Sør-Koreas vær enn vindene fra Stillehavet. Vintrene er vanligvis lange, kalde og tørre, mens sommeren er kort, varm og fuktig. Vår og høst er behagelige, men har kort varighet. Seouls gjennomsnittlige temperatur i januar ligger mellom -5° og -2,5 °C, i juli er middeltemperaturen ca. 22,5° til 25 °C. På grunn av sin sørlige og maritime beliggenhet har Jeju varmere og mildere vær enn andre deler av Sør-Korea. Middeltemperaturer på Jeju varierer fra 2,5 °C i januar til 25 °C i juli. Landet har vanligvis tilstrekkelig nedbør til å opprettholde landbruket. År med mindre enn 750 mm nedbør er sjeldne, for det meste er nedbørsmengden over 1000 mm årlig. Nedbørsmengder kan imidlertid variere fra år til år. Alvorlig tørke forekommer omtrent en gang hvert åttende år, spesielt i den risproduserende sørvestlige delen av landet. Om lag to tredeler av den årlig nedbøren faller mellom juni og september. Sør-Korea er mindre sårbar for tyfoner enn Japan, Taiwan, østkysten av Kina, eller Filippinene. Fra en til tre tyfoner kan forventes per år. Tyfoner passerer vanligvis over Sør-Korea på slutten av sommeren, spesielt i august, og bringer med styrtregn. Flom kan i enkelte tilfeller forårsake betydelig skade. Klimadata Normalverdiene for årene 1961–1990. Demografi
 Befolkningsutvikling 1949: 20 188 641 1955: 21 526 374 1960: 24 989 241 1966: 29 159 640 1970: 30 882 386 1975: 34 706 620 1980: 37 436 315 1985: 40 448 486 1990: 43 410 899 1995: 44 608 726 2000: 46 136 101 2005: 47 278 951 2010: 48 580 293 Kilde: Statistics Korea
 Språk Koreansk snakkes av vel 78 millioner mennesker og er offisielt språk i Sør-Korea og Nord-Korea. Det brukes dessuten av minoriteter i Kina, Japan og USA. Koreansk anses av mange å være et medlem i den altaiske språkfamilie, mens andre mener at det bør klassifiseres som et isolert språk. Det koreanske skriftspråket, hangul er alfabetisk og fonetisk. Koreansk ble opprinnelig skrevet med kinesiske tegn, kalt for hanja. I Sør-Korea brukes dette fremdeles noen steder. Hangul innført av Kong Sejong i 1443. I Sør-Korea skrives navn på hangul, men en supplerer ofte med hanja. I Nord-Korea bruker man bare hangul. Ved translittering av koreansk brukes flere ulike system. I Nord-Korea brukes offisielt McCune-Reischauersystemet. I 2000 gikk Sør-Korea over til offisiell bruk av en revidert romanisering. I tillegg finnes Yale-romaniseringen som i hovedsak benyttes av lingvister. Koreansk klassifiseres som et SOV-språk, der subjektet innleder en setning, etterfulgt av objektet, og så av verbet. Religion Ifølge en undersøkelse fra 2005 hadde litt under halvparten av befolkningen ingen religiøse preferanser. Folketellingen i 2007 registrerte 29,2 % kristne og 22, 8 % buddhister. Andre religioner, slik som islam, er bare representert i mindre grad. Historie Koreas skapelsesmyte «Den himmelske skaper», Hwanins sønn, Hwanung, lengtet etter å leve på jorda sammen med menneskene. Hwanin gav etter og Hwanung steg ned til Taebaekfjellet med 3000 hjelpere, der han grunnla guds by, Sinsi. Sammen med sine ministre som regjerte over skyer, regn og vind, etablerte han lover og moralkode, og underviste menneskene i kunst og kultur. I en hule i nærheten bodde en bjørn og en tiger, og de ba Hwanung om å skape de om til mennesker. En dag gav Hwanung bjørnen og tigeren tjue hvitløk og en bunt burot, og sa at de ikke skulle spise annet enn denne hellige maten og holde seg unna solskinn i hundre dager. Da ville de bli mennesker. Tigeren gav opp etter 20 dager. Bjørnen ble på den 101. dagen omdannet til en vakker kvinne. Bjørnekvinna Ungnyeo bad Hwanung om et barn. Hwanung tok henne til sin kone og hun fødte en sønn, Dangun Wanggeom. Dangun steg til tronen, bygde den befestede byen Asadal og kalte kongedømmet for Gojoseon. Før delingen Den koreanske nasjonen ble ifølge legenden etablert av Dangun Wanggeom i 2333 f.Kr., i form av Gojoseon, som omfattet det nordre av dagens Korea og Mandsjuria. 108 f.Kr. falt Gojoseon-riket til det kinesiske Han-dynastiet som etablerte fire kommandanter i det nordre Korea, tre falt raskt grunnet koreansk motstand. I denne perioden var det søndre Korea først okkupert av Jin-nasjonen, og ble senere en del av en løs konføderasjon, kalt for Samhan. I nord ekspanderte kongeriket Goguryeo og ble gjenforent med Buyeo, Okjeo og Dongye på Gojoseons tidligere territorium og ødela den siste av de kinesiske kommandantene i 313. De tre kongedømmene Goguryeo, Silla og Baekje (de siste to fra Samhan) konkurrerte seg imellom ettersom mindre kongedømmer falt og slo seg sammen med disse tre kongedømmene. Avanserte statsformer ble utviklet under innflytelse av konfusianisk og buddhistisk innflytelse. Goguryeo var den dominerende part, men var i konstant krig med de kinesiske dynastiene Sui og Tang. Keiser Yang-ti av Sui ledet en million soldater i flere angrep på Goguryeo (Goguryeo-Sui-krigene), men i år 612 ledet den koreanske general Eulji Mundeok et motangrep som fikk de kinesiske styrkene til å trekke seg tilbake for godt. Sui-dynastiet falt delvis som en følge av tapet mot Goguryeo. Silla var det minst avanserte av de tre rikene, men hadde etablert en formidabel militær styrke. Silla erobret først Gaya og deretter Baekje og Goguryeo med hjelp fra det kinesiske Tang-dynastiet. Silla-krigerne ble kalt for Hwarang. Silla drev til slutt Tang ut fra Goguryeos territorium, selv om det meste av det nordlige området var regruppert som Balhae. Silla («Forente Silla») kom derfor til å kontrollere det meste av den koreanske halvøy i løpet av det 8. århundre. Senere i det 9. århundre, falt Silla til den kortvarige perioden senere tre kongedømmer. Etter at Goguryeo-riket falt ledet general Dae Joyeong en gruppe til Jilin i Mandsjuria der han etablerte nasjonen Balhae (kinesisk; Bohai) som en etterfølger av Goguryeo og tok tilbake kontrollen over de tapte nordlige områdene. På det meste omfattet Balhaes territorium området fra Sungari og Amur i det nordlige Mandsjuria og sørover til dagens Korea. I det 10. århundre ble Balhae erobret av khitanerne. Kongedømmet Goryeo (918 – 1392) erstattet Silla som den dominerende statsmakten i Korea. Mange fra embedsstanden i Balhae samarbeidet med det nyetablerte Goryeo-dynastiet, som fastsatte Koreas grenser til et område som var litt større enn dagens Korea (se Gando-regionen som i dag er en del av Kina). I denne perioden ble lovverket etablert og en sivil administrasjon etablert. Buddhismen spredde seg raskt over hele landet. I det 10. og 11. århundre opplevde Goryeo stadige angrep fra Jurchen og Khitan langs den nordlige grense. I 1238 invaderte mongolene Goryeo og la kongedømmet i ruiner i en motstandskamp som varte i 30 år. Til slutt ble en avtale signert mellom de to kongedømmene der Mongolene ble innrømmet seieren. I 1340-årene ble det mongolske riket svekket som følge av intern strid. Til slutt var Korea i stand til å mønstre en politisk reform uten mongolsk innflytelse. General Yi Seong-gye utmerket seg ved å slå tilbake japanske pirater som stadig gjorde raid mot koreanske og kinesiske skip. I 1392 etablerte generalen kongedømmet Joseon og flyttet samtidig hovedstaden fra Kaesong til Hanseong (dagens Seoul). 52 år senere innførte kong Sejong det koreanske alfabetet Hangul. På 1500-tallet forsøkte Japan to ganger å invadere Korea, uten å lykkes (Imjinkrigen). Men Japan klarte å gjøre stor skade og svekket det koreanske styret. Mandsjuria invaderte Korea og tvang landet i 1627 til å anerkjenne Mandsjurias styre. I begynnelsen av 1870-årene begynte Japan å skaffe seg tilgang til vestlig teknologi og tvang Korea bort fra Kinas interessesfære. I 1895 ble Dronning Min av Korea drept av japanerere under ledelse av Miura Goro. Japan økte deretter sin kontroll over Korea som en følge av den første kinesisk-japanske krig som resulterte i at Japan klarte å fravriste kineserne kontrollen over Korea. Japan økte sin kontroll og innflytelse i området ytterligere etter den russisk-japanske krigen (1904–1905). I 1910 annekterte Japan Korea og innledet en 35 år lang kolonisering. Under andre verdenskrig ble de allierte på Kairokonferansen i 1943 enige om å opprette en uavhengig koreansk stat. Etter Japans kapitulasjon 1945 ble Korea delt i to midlertidige okkupasjonssoner; Sovjetunionen besatte den nordlige delen og USA den sørlige. Demarkasjonslinjen ble trukket langs den 38. breddegrad. Korea skulle gjenforenes etter frie valg, og det ble nedsatt en sovjetisk-amerikansk kommisjon til å forberede dette. Den kom imidlertid ikke til noe resultat, og rivaliserende regjeringer ble etablert i hvert landsdel. FN nedsatte 1948 en kommisjon som kom til Korea for å forberede alminnelige valg. Den fikk ikke adgang til Nord–Korea, der en kommunistisk midlertidig regjering var dannet 1946. Delingen av Korea Under Kairokonferansen i 1943 var det enighet om at en etter andre verdenskrig skulle opprette en fri og uavhengig koreansk stat etter at Korea siden 1910 hadde vært japansk koloni. USA og Sovjetunionen avtalte å midlertidig dele Korea i to okupasjonssoner ved den 38. breddegrad, der Sovjetunionen skulle kontrollere området i nord og USA i sør. Imidlertid førte den kalde krigen og med den uenighet mellom de to supermaktene om Koreas framtid. FN planla frie og uavhengige valg i Korea, men Sovjetunionen nektet FN tilgang til den nordlige sonen, der en var i ferd med å etablere en egen sovjetstøttet regjering under ledelse av Kim Il-sung. I sør ble det avholdt FN-overvåkede valg, som resulterte i valg av Syngman Rhee som landets første president. Okkupasjonssonene baserte seg på hver sin ideologi og Korea ble i realiteten delt lenge før de to koreanske statene ble proklamert i 1948, Republikken Korea 15. august, og Den demokratiske folkerepublikken Korea 9. september Koreakrigen som varte mellom 1950 og 1953 sementerte delingen ved etablering av den demilitariserte sonen som er en fire km bred sone som deler Koreahalvøya fra øst til vest. Etter delingen I Sør-Korea ble det avholdt FN-overvåkede valg før Republikken Korea ble proklamert, og Syngman Rhee ble tatt i ed som landets første president. I Nord-Korea ble den kommunistiske aktivisten og gerilja-lederen Kim Il-sung utpekt til Den demokratiske folkerepublikken Korea sin nye leder, med støtte fra Sovjetunionen. FNs generalforsamling vedtok en resolusjon i desember 1948, der Sør-Korea blir beskrevet som den eneste lovlige koreanske myndighet. Sovjetunionen trakk ut de fleste av sine soldater fra Nord-Korea i 1948, og amerikanske tropper ble trukket tilbake i 1949. All handel og samferdsel mellom de to koreanske statene stanset helt. Spenningen mellom de to regimene var sterk, og det fant sted mange grenseepisoder. 25. juni 1950 gikk soldater fra Nord-Korea over den 38. breddegrad, som markerte grensa mellom de to koreanske statene. Målet var å gjenforene Korea med militære midler, men aksjonen utløste i stedet den treårige Koreakrigen, som også ble den kalde krigens første større militære konflikt. Da konflikten startet, boikottet Sovjetunionen møtene i Sikkerhetsrådet, og benyttet derfor ikke sitt veto da rådet vedtok å anbefale FNs medlemsland å komme Sør-Korea til unnsetning med militære styrker. Sovjetunionen og den nye asiatiske nasjonen, Folkerepublikken Kina, støttet Nord-Korea, inkludert Folkets frivillige hær bestående av 270 000 frivillige kinesiske soldater. Etter at krigen hadde bølget fram og tilbake over Koreahalvøya, stabiliserte fronten seg i nærheten av den 38. breddegrad i 1951, en front som holdt seg nesten uendret de neste to årene, mens våpenhvilesamtaler ble holdt i grenseybyen Panmunjom. I 1953 ble det til slutt signert en våpenhvileavtale, en avtale den sørkoreanske presidenten Syngman Rhee nektet å signere på. Avtalen delte Koreahalvøya langs den demilitariserte sonen, og gav Sør-Korea en marginal fordel i form av vunnet landareal. For koreanerne var krigen en katastrofe. To millioner koreanere døde, sivile og militære, en million på hver side, foruten nesten 600 000 kinesiske soldater og vel 40 000 soldater tilhørende FN-styrken. I tillegg kommer millioner av koreanere som ble splittet av den nye grensa, samt enorme materielle skader. Men en fredsavtale er så langt ikke signert, og de to koreanske statene er derfor fremdeles teknisk sett i krig. Et studentopprør i april 1960 førte til at den autoritære presidenten Syngman Rhee ble tvunget til å trekke seg. Deretter fulgte en periode med ustabilitet, avbrutt av general Park Chung-hees militærkupp mot den da sittende og svake overgangsregjeringen. Park tok over presidentembedet inntil han ble skutt og drept i 1979: Park sørget for å dette i gang en rask utvikling av landets eksportindustri på bekostning av politisk frihet. Park ble kritisert for å være en brutal og hensynsløs militærdiktator, men til hans ettermæle hører en betydelig økonomisk vekst, med Japan som forbilde. Etter Parks død ble landet igjen overlatt til politisk uro, og det hjalp ikke at opposisjonen mot Park var splittet da det ble gjennomført valg. I 1979 gjennomførte general Chun Doo-hwan et nytt militærkupp. Han tvang regjeringen til å utvide militærlovene til å gjelde hele landet, fram til da hadde Jeju vært unntaket. Universiteter ble stengt, politiske aktiviteter bannlyst og mediene sensurert. Chun ble president i 1980, noe som førte til omfattende demonstrasjoner for demokrati landet rundt, men spesielt i byen Gwangju. Chun sendte spesialstyrker til byen, og med brutal makt slo han ned Gwangju-opprøret. Chun etablerte National Defense Emergency Policy Committee, og overtok presidentembedet i tråd med hans egen politiske plan. Chun-regjeringen styrte med hard hånd fram til 1987, da en student ved Seoul National University, Park Jong-chul, ble torturert til døde. 10. juni 1987 avslørte Catholic Priests Association for Justice hendelsen, som førte til den folkelige demokratibevegelsen der ikke bare studenter, men også arbeidere og folk flest demonstrerte landet rundt mot landets autoritære makthavere. Chuns eget parti, Democratic Justice Party og dets leder, Roh Tae-woo, gikk til slutt med på en avtale der presidentembedet skulle være direktevalgt. Roh vant valget med liten margin, mot de to ledende opposisjonspolitikerne Kim Dae-jung og Kim Young-sam. I 1988 arrangerte Seoul Sommer-OL 1988. Landet ble medlem av Organisasjonen for økonomisk samarbeid og utvikling (OECD) i 1996. Sør-Korea ble rammet av Asiakrisa i 1997, men kom seg raskt, og fortsatte sin økonomiske utvikling, men med noe avtagende vekst. En av de viktigste sakene i sørkoreansk politikk er forholdet til Nord-Korea. I en kontinuerlig propagandakrig hevder begge parter at en fører an i gjenforeningsbestrebelsene, mens de gjensidig avviser motpartens forslag. De to delene av landet har isolert seg totalt fra hverandre, det er ingen reisetrafikk, post – eller teleforbindelse. I et forsøk på å bryte med den tradisjonelle konfrontasjonspolitikken, etablerte president Kim Dae-jung det han kalte for solskinnspolitikken, som la større vekt på et fredelig samarbeid fram mot en fremtidig koreansk gjenforening. I juni 2000 gjennomførte Kim Dae-jung et toppmøte med sin nordkoreanske motpart, Kim Jong-il i Pyongyang. Kim Dae-jung fikk Nobels fredspris for sitt arbeid for fred og forsoning i Sør-Korea og på Koreahalvøya senere samme år. Mange håpet at dette skulle føre til en permanent bedring av forholdene på den koreanske halvøy. På kort sikt ble forholdene bedre ved at det ble organisert langt flere familiegjenforeninger mellom familier som ble splittet som følge av Koreakrigen, samt økt kulturell og økonomisk kontakt, blant annet ved etablering av den felles-koreanske Kaesong industrialpark. I 2002 arrangerte Sør-Korea og Japan fotball-VM, men det koreansk-japanske forholdet har senere surnet, grunnet begge nasjonenes krav om suverenitet over øyene Dokdo. Forholdene mellom de to koreanske statene ble forverret da det konservative partiet, som hadde stilt seg kritisk til presidentene Kim Dae-jung og Roh Moo-hyuns solskinnspolitikk overfor Nord-Korea, fikk politisk flertall i Sør-Korea, først ved seier i presidentvalget i Sør-Korea 2007 da Lee Myung-bak ble valgt til sørkoreansk president, deretter i nasjonalforsamlingen året etter. Partiet og Lee Myung-bak går inn for en tøffere politisk holdning overfor Nord-Korea, og har blant annet stanset uoppfordret humanitær hjelp. Senkningen av den sørkoreanske korvetten Cheonan 26. mars 2010, som Sør-Korea mener Nord-Korea stod bak, og det nordkoreanske bombardementet av Yeonpyeong 23. november 2010, har ført til et svært anstrengt forhold mellom de to koreanske statene. Per 2019 hadde USA om lag 28 500 tropper i Sør-Korea. Om lag 41% av kostnadene til dette ble båret av Sør-Korea. Politikk og administrasjon Statsoverhode og regjering Sør-Koreas presidenter (Liste) Rhee Syng-man (1948–1960) Yun Bo-seon (1960–1962) Park Chung-hee (1962–1979) Choi Kyu-ha (1979–1980) Chun Doo-hwan (1980–1988) Roh Tae-woo (1988–1993) Kim Young-sam (1993–1998) Kim Dae-jung (1998–2003) Roh Moo-hyun (2003–2008) Lee Myung-bak (2008-2013) Park Geun-hye (2013–2017, suspendert 2016) Moon Jae-in (2017–) Parlamentet Politiske partier Administrativ inndeling av landet Næringsliv Sør-Korea har hatt en av verdens raskest voksende økonomier siden 1960, og er i dag Asias tredje største økonomi og verdens 12. største. Mange utviklingsland refererer til denne utviklingen som «Mirakelet ved Hanelva» og anser ofte landet som et forbilde. Sør-Korea er både på CIA World Factbook'' og IMFs liste over de mest avanserte økonomiene, og er i dag regnet som et høyinntektsland. I tillegg er landet medlem av Next Eleven som har etablert G20. Sør-Korea er et av verdens teknologisk mest utviklede land, og er så langt det eneste landet i verden med en nasjonal infrastruktur bestående av 100Mbps Broadband Internet Access, Full HDTV Broadcasting, DMB, WiBro og 3rd Generation HSDPA. Sør-Korea er også verdens mest oppkoblede land, med 90 prosent av alle hjem knyttet til billig bredbånds Internett. Sør-Korea er ledende innenfor elektronikk, det vil si alt fra datamaskiner, digital displays, elektroniske komponenter, mobiltelefoner og hightech gadgets. Utviklingen på elektronikk-området er drevet av de to industrikonsernene Samsung og LG. Landet er verdens tredje største produsent av stål og verdens femte største bilprodusent med Hyundai Kia Automotive Group i spissen. Landet er en av verdens største skipsbyggingsnasjoner, ledet av flere industrikonsern, i fremste rekke Hyundai Heavy Industries og Samsung Heavy Industries. Andre viktige industrier er roboter og bioteknologi, med verdens andre humanoid-robot, EveR-1 og verdens første klonete hund, Snuppy. Samfunn Kalender og helligdager Offentlige fridager i Sør-Korea 1. januar: Nyttårsdag (Sinjeong) Koreansk nyttår (Seollal), første måned, første dag i månekalenderen, vanligvis tidlig i februar. 1. mars: 1. mars-bevegelsen (Samiljeol) 5. mai: Barnedagen (Eorininal) Buddhas bursdag (Bucheonim Oshinnal), åttende dag, fjerde måned i månekalenderen, vanligvis sent i mai 6. juni: Hyeonchungil 15. august: Frigjøringsdagen (Gwangbokjeol) Høsttakkefest (Chuseok), 8. måned, 15. dag i månekalenderen, vanligvis sent i september. 3. oktober: Grunnlovsdagen (Gaecheonjeol) 25. desember: Juledag (Gidoktansinil) Utdanning Sør-Korea har niårig obligatorisk skolegang. Elevene begynner på skolen i seksårsalderen, og går seks år på barneskolen. Så fortsetter de i to treårs-stadier. Det første er obligatorisk, og der kan de velge mellom allmenne linjer og yrkeslinjer. De tre årene på videregående er ikke obligatoriske, men omkring 97 % velger likevel å gå dem, denne andelen er en av de største i Asia. Leseferdigheten hos voksne er 98 % og har økt med 20 prosentenheter de siste 20 årene. I Sør-Korea anses utdanning som avgjørende for økonomisk og sosial suksess, og konkurransen er derfor hard. Mange deltar i ekstraundervisning i tillegg til den vanlige skolegangen. En faktor for dette er at avgangseksamen "Suneung" (수능) inneholder spørsmål som ikke dekkes i det offentlige skoleprogrammet og må derfor studeres via ekstraundervisning. I OECDs PISA-undersøkelse i 2006 kom Sør-Korea først i problemløsning, på tredjeplass i matematikk og syvende i naturfag. Sør-Koreas utdanningssystem er teknologisk avansert, og det var verdens første land som fikk landsdekkende høyhastighets fiberoptisk bredbånd til alle grunn- og videregående skoler. Ved hjelp av denne infrastrukturen har landet utviklet de første digitale lærebøkene i verden, som vil bli distribuert gratis til alle grunn- og videregående skoler i landet innen 2013. En sentralisert administrasjon i Sør-Korea overvåker prosessen for opplæring av barn fra barnehage til det tredje og siste året på videregående. Skoleåret er delt inn i to semestre, det første starter i begynnelsen av mars og avsluttes i midten av juli, det andre går fra slutten av august til i midten av februar. Læreplanen er ikke entydig standardisert og varierer fra skole til skole. De fleste sørkoreanske ungdomsskoler og videregående skoler har skoleuniformer. Guttenes uniformer består vanligvis av bukser og hvite skjorter, og jenter går i skjørt og hvite skjorter (dette kun gjelder i ungdomsskoler og videregående skoler). Massemedia Helsetilstand og levealder Det offentlige trygdesystemet omfatter alderstrygd, uføretrygd og yrkesskadetrygd. Lege- og sykehusdekningen er dårligere enn i Nord-Korea, med én lege per 855 innbyggere, og én seng på sykehuset per 268 innbyggere, men kvaliteten er langt bedre i sør. Middellevealderen er blant de høyeste i verden, med 68 år for menn og 76 år for kvinner. Hjerte- og karsykdommer og kreft er de viktigste dødsårsakene. Arbeidsliv Arbeidsuken er på 40 timer for faste medarbeidere i bedrifter med minst 300 ansatte, disse har fri annenhver lørdag. Rundt 60 % av alle arbeidstakere har fremdeles en seks-dagers arbeidsuke på minst 48 timer. Gjennomsnittslønn i maskinindustrien er på 1860 $, og i kjemiindustrien 2640 $. Landet har en minstelønn på 450 $. Væpnede styrker Per 2019 hadde Sør-Korea om lag 600 000 soldater, de fleste av dem vernepliktige. Verneplikten gjelder kun for menn mellom 18 og 35, men kvinner kan også bli soldater om de vil. Men per desember 2017 var kun 1 100 soldater kvinner. Avhengig av gren varer plikten mellom 18 og 22 måneder. Siden 1973 kan idrettsfolk og klassisk musikk-utøvere bli fritatt fra verneplikten, men reglene er såpass strenge at kun om lag 45 gis hvert år. Urbanitet De 20 mest befolkningsrike byene i Sør-Korea Kultur Musikk, dans og drama Sør-Korea har siden slutten av 1990 framstått som et popkulturelt sentrum i Asia. Musikkstilen «trot» dominerte Sør-Koreas musikkultur helt fram til 1980-tallet, da Cho Yong Pil introduserte koreanere til nyere musikk, med bruk av for eksempel synthesizer. Seo Taiji And The Boys var den første gruppen som oppnådde ikon-status i hjemlandet, og var med på å inspirere mange artister som senere skulle få fart på Koreas popkultur, kjent som K-pop. Mest kjent blant disse gruppene ble H.O.T., som har kreditert Seo Taiji spesielt som en inspirerende figur innenfor musikk da de var barn. H.O.T. skulle vise seg å dominere listene i Sør-Korea, og spredte seg raskt til andre land i Asia som Kina, og spesielt Japan. Etter at gruppen ble oppløst i 2001, har andre grupper som DBSK og Wonder Girls tatt over jobben, og har fortsatt med å spre sørkoreansk popkultur internasjonalt. Bemerkelsesverdige artister: EXO, BTS, H.O.T., DBSK, SHINee, MBLAQ, Super Junior, 2AM og 2PM, B2ST(BEAST), Wonder Girls, Girls' Generation og FT island Se7en, Big Bang, 2NE1, Infinite, NCT, BlackPink, Red Velvet, Twice, Mamamoo, GOT7, Day6, Seventeen, SuperM På samme tid som musikken for alvor fikk økt gjennomslag, fikk også TV-dramaene en kraftig økning i popularitet. Ingen spesifikk dramaserie har blitt tillagt æren for dette, men flere og flere mennesker fikk med seg TV-seriene som begynte å gå. Dette har på ingen måte stoppet, og koreanske TV-dramaer regnes i dag som et gigantisk marked. Koreansk TV-drama følger alltid et bestemt oppsett, men sjangeren og innhold kan variere mye. I de senere årene har det blitt mer og mer vanlig å kombinere musikkartister og TV-dramaer, som vi ser bevis på i for eksempel kjempehitten Boys Before Flowers, som viste artister fra SS501 og T-Max i hovedroller. Eksporten og populariteten i utlandet har bare økt de siste årene, og man regner DVD-er med disse dramaseriene blant de største eksportvarene Sør-Korea har. Bemerkelsesverdige TV-dramaer; Attic Cat 1st Shop Of The Coffee Prince Boys Before Flowers Delightful Girl, Choon Hyang Winter Sonata Iljimae City Hunter Internasjonal innflytelse Sørkoreansk musikk og kultur har etter hvert blitt mer populært også i Kina, uten at det har nådd de samme store høydene som i Japan. Kina har ikke prøvd å begrense inntaket, og viser noen av seriene i beste sendetid. Mongolia, Thailand, deler av Russland, Filippinene og Laos har alle blitt påvirket av sørkoreansk popkultur, og er vanligvis faste stoppesteder for artister på turné. I USA sender man nå koreanske TV-Serier i stater som California og New York, og flere unge amerikanere viser en stor interesse for asiatisk kultur generelt. Folklore Verdensarvsteder Film Mat og drikke Idrett Taekwondo stammer opprinnelig fra Korea, og er også landets nasjonalsport. Se også Liste over sørkoreanske byer Sør-Koreas administrative enheter Liste over Koreas monarker Liste over nasjonalparker i Sør-Korea Liste over sørkoreanske aviser Liste over sørkoreanske flyplasser Liste over sørkoreanske flyselskaper Liste over skyskrapere i Sør-Korea Referanser Eksterne lenker Korea.net; Offisielt nettsted) The Official Korea Tourism Guide Korea National Statistical Office The War Memorial of Korea Korea, Sør 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Republikker 1948 i Asia


source: wikipedia

text: Scheme er et funksjonelt programmeringsspråk i Lisp-familien. Scheme ble introdusert til den akademiske verden av Guy L. Steele og Gerald Jay Sussman gjennom flere artikler på 1970-tallet kalt «the lambda papers». Disse artiklene beskrev egenskapene til Scheme og gav en kompilator kalt «RABBIT» som kompilerte Scheme-kode til et subset av MacLISP (en tidlig Lisp dialekt). I dag er Scheme standardisert, og det finnes en rekke kompilatorer og tolkere for språket. Sammen med Common Lisp er Scheme blant de mest brukte Lisp-dialektene. To ting som skilte Scheme fra andre Lisp-dialekter fra sin tid er at variabler har leksikalt skop («lexical scope») og at implementasjoner må garantere halekall-optimalisering («tailcall optimalization»). Scheme følger en minimalistisk filosofi. Programmeringsspråkets syntaks er ekstremt enkel sammenlignet med andre språk, og antallet innebygde prosedyrer er relativt begrenset. Scheme brukes i dag hovedsakelig i akademiske miljøer, og har tradisjonelt blitt brukt i forskning på kunstig intelligens. Standardisering Det er to standarder som definerer Scheme; en offisiell IEEE-standard, og en de facto standard kalt «Revised Report on the Algorithmic Language Scheme», forkortet til RnRS, der n betegner revisjonen. Den siste revisjonen av RnRS heter R6RS og utvider språket, blant annet med et standardbibliotek. Grunnet Scheme sitt begrensede antall innebygde funksjoner, tilbyr mange implementasjoner funksjonalitet som ikke omfattes av standardene nevnt ovenfor. I fellesskap har derfor utviklere bak forskjellige Scheme-implementasjoner laget flere «Scheme Requests for Implementation» (SRFI). En SRFI definerer utvidelser av språket som brukere kan benytte på tvers av forskjellige implementasjoner. Egenskaper Scheme er en veldig simplistisk Lisp-dialekt, med kun det mest nødvendige av datatyper og funksjoner tilgjengelig. Schemes filosofi er å, istedenfor å bygge ut språket med nye primitive datatyper og operasjoner, og dermed gjøre det stort og komplekst, være et enkelt og effektivt språk der slike nye finesser lett kan legges til av programmereren. Det er likevel en rekke Scheme-implementasjoner som kommer med mange medfølgende bibliotek. Syntaks Det er syntaksen til Lisp som i hovedsak er kilden til kritikk av språket. Uttrykk i Scheme skrives på såkalt listeform. En liste er ett eller flere elementer etter hverandre, omringet av parenteser. Et element kan være et atom (et primitivt «objekt» som f.eks. et tall eller et symbol), eller en kombinasjon, som er underlister i lista. I Scheme evalueres en liste ved å evaluere det første elementet i lista, for å få en funksjon. Denne funksjonen blir kalt med resultatet av å evaluere resten av elementene i lista. Et enkelt uttrykk kan se slik ut: (+ 1 2 (- 9 3) 2) Her har vi en liste med symbolet +, to tall, kombinasjonen (- 9 3), og et tall. Kombinasjonen (- 9 3) er i seg selv et uttrykk med symbolet – og to tall. Her vil + evalueres ved at symbolet blir slått opp i listen over variabelbindinger, og resultere i funksjonen for addisjon, som kalles med resultatet av å evaluere de andre elementene i lista som argument. 1 og 2 vil evaluere til seg selv, kombinasjonen (- 9 3) vil evalueres på samme måte, og 2 vil evaluere til seg selv. Vi får 11 som resultat. Numerisk tårn Scheme har et relativt godt utvalg av datatyper for tall. RnRS standardene legger ikke noen føring på hvordan tall skal representeres i minne. Det er definert et såkalt numerisk tårn som består av abstrakte datatyper for komplekse tall, reelle tall, rasjonale tall og heltall. Mens det er frivillig å implementere hele det numeriske tårnet i R5RS, er det påkrevd av R6RS. Predikatene , , og gjenkjenner hver enkel type, mens predikatet gjenkjenner alle. Dersom et tall er et heltall, så vil det også være et rasjonelt tall, et reelt tall og et komplekst tall. Mens et rasjonalt tall som 5/8 vil også være et reelt og komplekst tall, men ikke et heltall. Implementasjoner må også skille mellom presise () og upresise () tall. Et tall-objekt er presist dersom det enten er skrevet som en presis konstant, eller dersom det er resultatet av en presise operasjon utført på presise tall. Et tall-objekt kan være upresis dersom det er skrevet som et upresist tall, dersom det er resultatet av en upresis operasjon eller dersom det kommer fra en presis operasjon utført på upresise tall. R5RS standarden krever at dersom to implementasjoner kommer fram til et presist resultat fra en beregning som ikke involverer upresiste tall, så vil resultatene være matematisk like. Funksjonskall Siden man i Lisp må skrive alle funksjonskall i egne lister, med funksjonsnavnet først, gir det en rekke fordeler. Det er ingen forskjell på operatører og funksjoner, som det er i andre språk -- det er ingen syntaktisk måte man kan skille mellom brukerdefinerte funksjoner og primitive operatører, slik som det er i mange andre språk der man skriver operatører mellom argumentene, mens funksjoner kalles på andre måter. Dermed er det naturlig nok heller ingen form for operatør-prioritet i Lisp, siden alle funksjonskall er skrevet i egne lister. De negative sidene med prefiksnotasjon og lister er at det ikke følger den vanlige matematiske notasjonen, og dermed krever det en tilvenning å sette seg inn i Scheme, spesielt når man skal skrive matematiske uttrykk. Scheme har bare én løkkefunksjon, kalt . Andre former for iterasjon og løkker blir gjort ved hjelp av rekursjon. I Lisp skrives data og kode med samme syntaks. Det betyr at man kan bygge opp uttrykk som deretter kan evalueres. Et eksempel på dette: (define (lag-addisjon a b c) (list '+ a b c)) Her defineres en funksjon, som tar tre argumenter, , og . Denne funksjonen returnerer en liste med symbolet + og de tre argumentene. Merk at + blir skrevet med en apostrof foran. Dette er for å hindre at Scheme -- ved å følge evalueringsreglene forklart ovenfor -- evaluerer symbolet og lager en liste av funksjonsobjektet for addisjon istedenfor bare symbolet. Når en funksjon blir kalt, er det resultatet av det siste uttrykket i funksjonskoden som er returverdien for funksjonen. Siden listen returnerer er skrevet som et uttrykk (med funksjonsnavnet først), kan det evalueres: (eval (lag-addisjon 1 2 3)) => 6 er Scheme-interpreteret. Det blir kalt med resultatet av å kalle , som er listen (+ 1 2 3), som argument. Svaret vi får er 6. I Scheme er funksjoner primitive datatyper, akkurat som tall, strenger, symboler, osv. Det betyr at funksjoner kan sendes til andre funksjoner som argument, og funksjoner kan returnere andre funksjoner som returverdi. Sistnevnte, en funksjon som returneres av en annen funksjon, kalles en closure. En closure har fortsatt tilgang til variablene som var bundet i funksjonen som returnerte den. Dette gjør at closures kan brukes som objekter (i objektorientert sammenheng), med lokale variabler. Dette kan illustreres med følgende eksempel: (define (lag-person navn alder) ; definer funksjonen lag-person (lambda (operasjon) ; lag et funksjonsobjekt som tar et argument kalt operasjon (case operasjon ; se om operasjon er lik symbolet navn eller alder og returner henholdsvis navn og alder ('navn navn) ('alder alder)))) Her defineres en funksjon, som returnerer et funksjonsobjekt som representerer en person. Dette gjøres ved å lage en funksjon med . Funksjonen tar et argument, som er en operasjon som objektet skal utføre. Vi kan bruke det slik (pilen «=>» viser hva hvert uttrykk evaluerer til): (define en-person (lag-person "Lars" 23)) (en-person 'navn) => "Lars" (en-person 'alder) => 23 Dette viser bare litt av hvilke abstraksjoner og muligheter closures gir. Scheme-implementasjoner Racket (Tidligere PLT Scheme) Eksterne lenker R5RS R6RS Lisp


text: Stockholm er Sveriges hovedstad og har vært landets politiske og økonomiske sentrum siden 1200-tallet. Byen er første gang omtalt skriftlig i 1252. Den er bygd på 14 øyer som bindes sammen av 53 broer (se broer i Stockholm). Tettstedet Stockholm omfatter den sammenhengende bebyggelsen i og omkring byen, og har ca. 1,4 millioner innbyggere, mens byregionen Stor-Stockholm har over 2,3 millioner innbyggere og er Nordens mest folkerike by. Stockholm ligger på Sveriges østkyst ved Mälarens utløp, og er berømt for sin vakre beliggenhet. En av årsakene til denne plasseringen er at det er et av få steder der Mälaren og Østersjøen møtes. Dermed har Stockholm hatt vannforbindelse med andre land omkring Østersjøen, svenske kystbyer og andre byer innover i landet. Byen har dessuten fungert som forsvar mot fremmede flåter som har forsøkt å trenge inn i innsjøen Mälaren. Stockholm markedsfører seg som «The Capital of Scandinavia» gjennom myndighetene i den svenske hovedstad. Det har vakt stor forargelse i de andre skandinaviske hovedstedene Oslo og København. Stockholms historie Stockholm ble nevnt for første gang i 1252, da som en viktig utskipningshavn for jernmalm fra Bergslagen. Byen skal ha blitt grunnlagt av Birger jarl for å beskytte Sverige fra fiendtlige marinestyrker og for å beskytte byer som Sigtuna ved Mälaren. Man tror at navnet Stockholm kommer av forsvarsanordningene, bygd opp av trestokker, som fantes ved overgangen mellom Mälaren og Saltsjön. Suffikset «holm» peker på Stadsholmen som i flere århundrer i hovedsak utgjorde Stockholm. På midten av 1400-tallet hadde Stockholm, som da hadde vokst til en betydelig handelsby, mellom 5000 og 6000 innbyggere. Slaget ved Brunkeberg 10. oktober 1471 og Stockholms blodbad 8. november 1520 er to betydelige historiske hendelser i byen. Byen begynte å vokse under Gustav Vasa og hadde omkring 1600 om lag 10 000 innbyggere. I løpet av 1600-tallet vokste Sverige til en europeisk stormakt, noe som også kom til å påvirke Stockholms utvikling. Mellom 1610 og 1680 ble befolkningen seksdoblet. Dette hadde også sammenheng med erobringer av nye landområder. I 1634 ble Stockholm offisielt Sveriges hovedstad, selv om den i offisielle dokumenter ble omtalt som hovedstad så tidlig som i 1436. Gjennom systemet med byprivilegier hadde Stockholm allerede fra grunnleggelsen et visst selvstyre. Etter at kommunesystemet trådte i kraft 1. januar 1863 ble Stockholm en av 89 byer (av totalt ca. 2 500 kommuner) i Sverige. Til forskjell fra øvrige kommuner i landet inngikk ikke Stockholm by i noe län, men utgjorde en separat administrativ enhet under Overstattholderembetet. Ved den svenske kommunereformen i 1971, da Sverige fikk en enhetlig kommunetype, hadde det totalet antallet kommuner blitt kraftig redusert, og den tidligere oppdelingen i byer, kjøpsteder (köping) og landskommuner, ble avskaffet. Overstattholderembetet var også avskaffet, og Stockholm ble en kommune i Stockholms län. Siden midten av 1980-tallet har kommunen brukt navnet Stockholms stad, men det juridisk korrekte svenske navnet er Stockholms kommun. Herunder tre steder som med UNESCOs verdensarvliste: den særpregete Skogskyrkogården med sitt innovative modernistiske og naturlig-romantiske landskapsarkitektur, Drottningholm-slottet med teater og park som gjerne blir kalt Nordens Versaille og er hjemmet til den svenske kongefamilien, og til slutt etterlatenskapene etter Viking-bosettingen, Birka, på øya Björkö i innsjøen Mälaren. Geografi Byen er bygget opp på fjorten øyer der innsjøen Mälaren renner ut i Østersjøen og møter den stockholmske skjærgården – et unikt maritimt landskap som rommer mer enn 24000 øyer. I sentrum er Gamla Stan og Riddarholmen, to øyer som til sammen utgjør Nord-Europas største og best bevarte middelalderske bykjerner med historie som går tilbake til det 13. århundre. Gamla Stan huser også det kongelige slottet (Nord-Europas største), flere vakre kirker, trange pittoreske smug og gater og en mengde butikker, restauranter, barer og kafeer. Klima Norge i Stockholm Den norske ambassaden i Stockholm holder til i Skarpögatan 4 i bydelen Östermalm. 17. mai hvert år feires den norske grunnloven av 1814 i Kungsträdgården, midt i Stockholm. For tiden holder man på med å bygge Norges hus i Stockholm. Målet med huset er å styrke det svensk-norske samarbeidet spesielt og det nordiske samarbeidet generelt ved å arrangere seminarer, utstillinger, konserter og filmfremvisninger. Den norske sjømannskirken har adresse i Stigbergsgatan 24 i bydelen Södermalm, det samme har Kronprinsesse Märthas kirke, som ble innviet av prinsesse Astrid i 2008. I Nordiska museet kan man se den berømte hjelmen til Olav Engelbrektsson, som var Norges siste katolske erkebiskop før Reformasjonen i Norge i 1536. Kultur Norrmalm, Södermalm og Kungsholmen har bygninger fra det 18. til tidlig 20. århundre, og lenger ut finner man moderne boområder og drabantbebyggelse. Det er lett å lese byens årringer, men det moderne møter det historiske, det originale og det sofistikerte, noe som skaper sterk personlighet og sjarm. Kanskje mer enn i noen annen by av tilsvarende størrelse, er det særegne med Stockholm den naturlige plasseringen, vannveiene og parkene. Nord, sør, øst og vest byr på innsjøer, skog og sjø. Til og med i sentrum av byen går vannveiene og parkene på kryss og tvers, skoger og friområder, fylt av historiske severdigheter og attraksjoner. Museer Skansen i Stockholm var verdens første friluftsmuseum. Det viser hvordan mennesker levde og arbeidet i Sverige på 1800-tallet, og arrangerer konserter, festivaler og høytider på et stort område med mange gårdsbygninger, kverner, ”gammeldagse” butikker og en fin trekirke. Området har rundt 160 bygninger som er flyttet fra ulike deler av Sverige for å vise et tverrsnitt av samfunnet i gamle dager. Skansen har også en dyrepark med blant annet elger, ulver, gauper og bjørner. Vasamuseet i Stockholm er bygd opp rundt Vasa, verdens eneste bevarte 1600-tallsskip. Fortellingen om hvordan hun ble reddet er like spennende som fortellingen om hvordan hun sank. Alt er fanget i minste detalj i dette enestående museet. Museet forteller hvordan Vasa ble bygd, hvordan og hvorfor hun sank og hvordan hun ble hevet fra bunnen av Mälaren og perfekt bevart for fremtidige generasjoner. Et museum du ikke må gå glipp av. Moderna Museet har en imponerende samling av samtidskunst og popkunst, også i europeisk målestokk. I 2008 er for eksempel Andy Warhol tilbake på museet, der den kjente kunstnerens popkunstverk møter hans filmer fra 1960-tallet, som ”Sleep” og ”Empire”. Verker av Picasso, Salvador Dali og Rauschenberg er også del av den faste utstillingen. På veien ut mot Moderna museet, rett før broen til Skeppsholmen, kommer man til Nationalmuseum. Det er ikke stort, men det har en fin samling med verker av kunstnere som Rembrandt, Rubens, Goya, Renoir, Degas og Gauguin, samt svenske kunstnere som Carl Larsson, Ernst Josephson, C F Hill og Anders Zorn. Og mange flere. Naturhistoriska Museet er det eldste av alle museene i Stockholm. Det holder til i en imponerende bygning i nærheten av Stockholms universitet, og har i oppgave å “tilby kunnskap om naturen og dets mangfold. Vi ønsker å gjøre det så spennende som mulig. Vi ønsker å øke din kunnskap ved å tilby erfaringer.” Dette gjør museet på en utmerket måte gjennom sine åtte permanente utstillinger, som spenner fra ”4 1⁄2 milliarder år – jordas og livets historie” til ”Skatter fra jordas indre”. Museet viser også skiftende utstillinger med fakta og opplevelser. Der lener en seg bakover mot en stolrygg som er vinklet alt etter hvor i salen en sitter, mens gigantiske filmbilder projiseres på kuppelen høyt over seg. Effekten er forbløffende og gir en utrolig skarphet og realisme. Det finnes filmer om blant annet dinosaurer, mumier og kosmos. Andre unike severdigheter i Stockholmsområdet er Millesgården, en skulptupark og museum med dramatisk beliggenhet på Lidingö, og 1700-tallsparkene Hagaparken, Albano og Frescati. Stor-Stockholm Storbyregionen Stor-Stockholm omfatter Stockholm kommune og de omliggende kommunene i Stockholms län. Stor-Stockholm som region brukes ofte til statistiske formål. Det er den største storbyregionen i Sverige, fulgt av Stor-Göteborg og Stor-Malmö. Det bor (per 2015) 2,23 millioner innbyggere i Stor-Stockholm. Stor-Stockholm er Sveriges administrative sentrum – både riksdagen, regjeringen og kongehuset finnes i regionen. Stor-Stockholm har tette forbindelser med tog og fly. Sveriges største flyplass, Arlanda, ligger i regionen. Bromma lufthavn og Stockholm C er også viktige knutepunkt for kommunikasjonene med andre byer. Tettstedet Stockholm Tettstedet Stockholm er et geografisk og statistisk begrep, og betegner den sammenhengende tettbebyggelsen uten hensyn til administrative grenser. Stockholm er Sveriges og Skandinavias største tettsted, med et innbyggertall på 1,37 millioner i 2010. Tettstedet omfatter hele Stockholm kommune, Solna kommune og Sundbyberg kommune samt deler av ytterligere åtte kommuner. Administrativ inndeling Kommunen er av administrative og statistiske årsaker inndelt i en rekke, iblant delvis overlappende, områder. De tre hoveddelene er Innerstaden, Västerort og Söderort. Disse er i sin tur inndelt i bydeler: Bydeler De 18 bydelsområdene er igjen inndelt i en eller flere bydeler (noen bydeler omfatter områder i flere bydelsområder). Byen består av 117 bydeler. Av disse ligger 44 i Västerort, 21 i Innerstaden og 52 i Söderort. Den største bydelen flatemessig er Hässelby Villastad (758 hektar). Den minste er Riddarholmen (6 hektar). I Innerstaden bor det 296 323 innbyggere. Söderort og Västerort har 498 840 innbyggere. Bydelsområder I 1988 ble kommunen delt inn i 18 bydelsområder, et antall som ble redusert til 14 1. januar 2007: Flyplasser Stockholm har en egen «nærflyplass» Stockholm-Bromma Airport med 1,3 millioner passasjerer årlig. Nord for byen ligger hovedflyplassen Arlanda, som fra oktober 2004 har fått navnet Stockholm-Arlanda Airport. Den betjener like mange passasjerer per måned som Bromma gjør i løpet av et år. Utenrikstrafikken ble flyttet fra Stockholm-Bromma Airport til Arlanda i 1962, og i 1984 samlet SAS alle sine operasjoner på Arlanda. Flyplassen har om lag 19 millioner passasjerer årlig, hvorav en tredjedel er innenriks og resten på utlandsruter. Det er forbindelser til over 150 destinasjoner. Når det gjelder passasjertrafikk er København største destinasjon, deretter følger London og Oslo. Galleri Se også Stockholms tunnelbane Södermanland Uppland Vennskapsbyer og -regioner Vennskapsbyer Göteborg, Sverige Helsingfors, Finland København, Danmark Madison (Wisconsin) USA London England Reykjavík, Island Shanghai, Kina St. Petersburg, Russland Oslo, Norge Dublin, Irland Vilnius, Litauen Referanser Eksterne lenker Europeiske kulturhovedsteder Europeiske miljøhovedsteder Hovedsteder i Europa Vertsbyer for sommer-OL Hansabyer Havnebyer i Sverige Havnebyer ved Østersjøen


text: Systema naturae er navnet på Carl von Linnés mest innflytelsesrike bok (full tittel på den tiende utgaven: Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species cum caracteribus, differentiis, synonymis, locis, som er latin og betyr Naturens system med naturens tre riker, videre klassene, ordenene, slektene og artene med karakteristikker, forskjeller, synonymer og lokaliteter). Ingen bok har satt større preg på den biologiske systematikken. Bokens første utgave kom ut i 1735 i Leiden (Nederland) og var på tolv sider. Med hver utgave ble boken tykkere, og den tiende utgaven var på 1384 sider fordelt på to bind. I Systema naturæ beskrev Linné alle kjente planter og dyr. Mange av de vitenskapelige navnene som han innførte for disse artene, er i bruk den dag i dag. Og selv om noen artsnavn har blitt endret gjennom tidene, har man beholdt Linnés måte å benevne arter på, nemlig med todelte navn, som består av slektsnavn pluss artsepitet (se nomenklatur). Også kategoriene Linné innførte i boken, har blitt brukt siden, selv om deres betydning har avtatt i løpet av 1900-tallet (se systematikk). Det er første bind av bokens 10. utgave, gitt ut i 1758, som i ettertid ble bestemt til å være den første publikasjonen med gyldige artsbeskrivelser for dyr. Alt som ble publisert om dyr før Systema naturæ har dermed rent historisk interesse (bortsett fra edderkopper, der Carl Alexander Clercks Araneæ Sueciæ fra 1757 gjelder). Derimot må selv dagens systematikere forholde seg til Systema naturæ – og til artsbeskrivelsene som ble publisert siden. Det tilsvarende verket for planter er Linnés bok Species plantarum fra 1753. Linnés klassifikasjonssystem for planter, det såkalte seksualsystemet, ble også introdusert i Systema naturæ. Linné beskrev «mineralriket» som ett av naturens tre riker. I dag klassifiserer man ikke lenger mineraler sammen med planter og dyr. Eksterne lenker Systema naturae er tilgjengelig i digitalisert form: Bind I (dyr; 10. utgave fra 1758) Bind II (planter; 10. utgave fra 1759) Bind III (mineraler; 12. utgave fra 1766) Svensk litteratur Systematisk biologi Bøker fra 1735 Carl von Linné


text: Stanisław Przybyszewski (født 7. mai 1868 i Łojewo, død 23. november 1927 i Jaronty) var en tysk-polsk forfatter som skrev på tysk fra 1892 og på polsk fra 1898. Han utgav sine verker på begge språk. Han var en av de første ekspresjonister innen litteraturen. Han er også ansett som en viktig formidler mellom tysk og slavisk litteratur. Liv og virke Bakgrunn Han var sønn av skolelæreren Józef Przybyszewski og hans kone Dorota, og gikk på det tyske gymnasiet i Thorn (1881–84). Imidlertid førte konflikter med medelever til at han lærte lite, og faren sendte ham til det tyske gymnasiet i Wongrowitz (1884–1889). Etter Abitur begynte han å studere arkitektur i Berlin, men skiftet fort over til medisin. I 1892 ble han redaktør for Gazeta Robotnicza, et polskspråklig sosialistisk uketidsskrift som utkom i Berlin. I 1893 ble han utvist fra universitet på grunn av sin sosialistiske aktivitet. Samme år giftet han seg med den norske forfatteren Dagny Juel, og pendlet mellom 1894 og 1898 mellom Berlin og Norge. Han utviklet en interesse for satanisme, samt for Friedrich Nietzsches filosofi, og begynte et bohemliv. Til hans venner i denne tiden hørte Edvard Munch, Richard Dehmel og August Strindberg, som traff hverandre i sin stamkneipe i Berlin, Zum schwarzen Ferkel. Forfatter I 1895 hørte han til grunnleggerne av tidsskriftet Pan, dessuten skrev han for Fackel og Freie Bühne. I 1898 flyttet han med sin kone til Kraków (da i Østerrike), hvor han var utgiver av tidsskriftet Życie («Liv»), hvor han forsøkte å profilere seg som leder for det unge Polen. I 1900 ble tidsskriftet innstilt på grunn av finansproblemer og sensur. Mellom 1901 og 1905 levet han i Warszawa og begynte dessuten å oversette sine tyske verker til polsk. Etter at Dagny ble myrdet i 1901 levde han sammen med Jadwiga Kasprowicz, som hadde forlatt sin mann Jan Kasprowicz og deres datter. I 1905 reiste han tilbake til Thorn. Han var da alkoholiker, og gjennomgikk resten av livet en avvenningskur. Det året kunne han også gifte seg med Jadwiga Kasprowicz, som fikk skilsmisse fra sin mann. I 1906 flyttet ekteparet til München. Under første verdenskrig gikk han inn for tysk-polsk forståelse. I 1919 reiste han til den nyopprettede staten Polen, hvor han arbeidet som tjenestemann, og i 1924 ble ansatt i presidentens kanselli i Warszawa. I 1927 reiste han til hjembyen, og døde på godset Jaronty i nærheten av Inowrocław. Han ble begravet i Góry. Bibliografi Zur Psychologie des Individuums. I – Chopin und Nietzsche (Berlin 1892) Zur Psychologie des Individuums. II – Ola Hansson (Berlin 1892) Totenmesse (Berlin, 1893) Vigilien (Berlin, 1895) De profundis (Berlin, 1895) Ueber Bord (Homo sapiens, Bd. 1),(Berlin 1897 eller 1898) Unterwegs (Homo sapiens, Bd. 2), (Berlin 1895) Im Malstrom (Homo sapiens, Bd. 3), (Berlin, 1895) Auf dem Wege der Seele (Berlin 1896) Die Synagoge des Satan (Berlin 1897) Satans Kinder (Paris, Leipzig, München, 1897) Das große Glück (Berlin 1897) Epipsychidion (Berlin 1900) Androgyne (Berlin 1906) Totentanz der Liebe (Berlin 1902) Schnee (München 1903) Erdensöhne (Berlin 1905) Gelübde (München 1906) Polen und der heilige Krieg (München 1916) Von Polens Seele. Ein Versuch (Jena 1917) Der Schrei (München 1918) Ferne komm ich her... Erinnerungen an Berlin und Krakau (Leipzig/Weimar 1985) Gesammelte Werke. Werke, Aufzeichnungen, Briefe in 8 Bänden (Paderborn/Oldenburg 1990-1999) Skandinaviske utgaver: Underveis, Cammermeyers Forlag, Christiania 1895 Over Bord, Nyt Nordisk Forlag, København 1896 En Ubekendt [Om Gustav Vigeland] I: Tilskueren. København 1896 Öfver bord, Stockholm 1900 Satans synagoge, Forlag1.dk, København 2009 Androgyne, Forlag1.dk, København 2014 Referanser Litteratur Fiałek, Marek: Dehmel, Przybyszewski, Mombert. Drei Vergessene der deutschen Literatur. Mit bisher unveröffentlichten Dokumenten aus dem Moskauer Staatsarchiv. WVB Wissenschaftlicher Verlag, Berlin 2009, ISBN 978-3-86573-448-8. Hoeps, Thomas: "Authentizitätsstreben und Vitalismuskult. Terrorismus als Existenzform. Stanisław Przybyszewskis „Satans Kinder“". In: Thomas Hoeps: Arbeit am Widerspruch. „Terrorismus“ in deutschen Romanen und Erzählungen (1837–1992). Thelem bei w.e.b., Dresden 2001, ISBN 3-933592-24-0 (Arbeiten zur neueren deutschen Literatur 8), (Zugleich: Dresden, Techn. Univ., Diss., 2000). Just, Klaus Günther: "Nihilismus als Stil. Zur Prosa Stanisław Przybyszewskis". I: Ders. und Renate von Heydebrand (red): Festschrift für Wolfdietrich Rasch. Stuttgart 1969, S. 112- 133. og i: Klaus Günther Just: Marginalien. Probleme und Gestalten der Literatur. Francke, Bern & München 1976, pp.193-211. ISBN 3-7720-1217-5. Klim, George: Stanisław Przybyszewski. Leben, Werk und Weltanschauung im Rahmen der deutschen Literatur der Jahrhundertwende. Biographie. Igel-Verlag, Paderborn 1992, ISBN 3-927104-10-8 (Literatur- und Medienwissenschaft. 6 = Kölner Arbeiten zur Jahrhundertwende 2). (Dissertation, Canbarra 1970: Die Gestalt Stanisław Przybyszewskis im Rahmen der deutschen Literatur der Jahre 1892-98) Kosicka,Jadwiga; Gerould, Daniel: A life of solitude. Stanisława Przybyszewska. A biographical study with selected letters. Northwestern University Press, Evaston IL 1989, ISBN 0-8101-0807-0. Herman, Maxime: Un sataniste polonais : Stanislas Przybyszewski (de 1868 à 1900), Les Belles Lettres, Paris, 1939, 462 p. Marx, Jörg: Lebenspathos und „Seelenkunst“ bei Stanisław Przybyszewski. Interpretation des Gesamtwerkes unter besonderer Berücksichtigung der weltanschaulichen und kunsttheoretischen Positionen sowie der Poetik. Peter Lang, Frankfurt am Main u. a. 1990, ISBN 3-631-42562-7 (Studien zur deutschen Literatur des 19. und 20. Jahrhunderts 14), (Zugleich: Mainz, Univ., Diss., 1989). Matuszek, Gabriela: „Der geniale Pole“? Stanisław Przybyszewski in Deutschland (1892–1992). Igel-Verlag, Paderborn 1996, ISBN 3-89621-014-9 (Literatur- und Medienwissenschaft. 41 = Kölner Arbeiten zur Jahrhundertwende 6). Matuszek, Gabriela (ed.): Über Stanisław Przybyszewski. Rezensionen – Erinnerungen – Porträts – Studien (1892–1995). Rezeptionsdokumente aus 100 Jahren. Igel-Verlag, Paderborn 1995, ISBN 3-89621-013-0 (Literatur- und Medienwissenschaft. 40 = Kölner Arbeiten zur Jahrhundertwende 5). Recke, Torben: "Eine editionsphilologische und quellenkritische Untersuchung der studie "Die Synagoge des Satan" von Stanislaw Przybyszewski". In: Orbis Linguarum 29 (2005), pp.17-95. ISSN 1426-7241. Recke, Torben: "Eine editionsphilologische Untersuchung von Stanisław Przybyszewskis Romantrilogie „Homo sapiens“ unter besonderer Berücksichtigung der deutschen und der dänischen Ausgaben von „Ueber Bord“". In: Orbis Linguarum 32 (2007), pp.33-57. ISSN 1426-7241. Recke, Torben: ""Nie noch fand ich das Weib..." Zur Liebesauffassung in Stanislaw Przybyszewskis frühen Prosawerken". In: Orbis Linguarum 35 (2009), pp.253-285. ISSN 1426-7241. Schluchter., Manfred: Stanisław Przybyszewski und seine deutschsprachigen Prosawerke 1892–99. Illg, Stuttgart 1969 (Univ. Diss., Tübingen 1969). Steltner, Ulrich: Überlegungen zur Literarität am Beispiel von Stanisław Przybyszewskis Romantrilogie „Homo sapiens“. Schmitz, Gießen 1989 ISBN 3-87711-171-8 (Osteuropa-Studien der Hochschulen des Landes Hessen 2, 26). Eksterne lenker Polske forfattere Tyske forfattere Polskspråklige forfattere Tyskspråklige forfattere Personer fra Inowrocław fylke


text: Selskapsformer i Norge er vanligvis atskilt primært ut fra i hvilken grad deltakerne hefter for selskapets gjeld. I et AS, ASA og SE hefter ikke deltakerne for mer enn sitt aksjeinnskudd om selskapet skulle gå konkurs. Slike selskaper kalles derfor selskap med begrenset ansvar. I ANS og DA, samt enkeltpersonforetak og indre selskap (som strengt tatt ikke er selskaper i egentlig forstand) er deltakerne ansvarlig for selskapets gjeld med hele sin personlige formue, og disse kalles således selskap med ubegrenset ansvar. KS står i en mellomstilling, da komplementaren står som personlig ansvarlig, mens kommandittistene bare svarer for et fast innskudd. Oversikt Aksjeselskap (AS) Allmennaksjeselskap (ASA) Europeisk selskap (SE) Ansvarlig selskap med udelt deltakeransvar (ANS) Ansvarlig selskap med delt deltakeransvar (DA) Andelslag med begrenset ansvar (BA) (Samvirkeforetak stiftet før 1. januar 2008) Enkeltpersonforetak (Enkeltmannsforetak) (ENK) er en enkeltpersons næringsvirksomhet. Fylkeskommunalt foretak (FKF) Kommunalt foretak (KF) Kommandittselskap (KS) Indre selskap «hemmelig selskap» Interkommunalt selskap (IKS) Samvirkeforetak (SA) (Samvirkeforetak stiftet etter 1. januar 2008) Gjensidig forsikringsselskap (GFS) Statsforetak (SF) Helseforetak (HF) Regionalt helseforetak (RHF) Norskregistrert Utenlandsk Foretak (NUF) – er et selskap som er stiftet i et annet land, med filial i Norge. Denne har samme fordeler som AS har internasjonalt, men man slipper 30 000 i egenkapital, samt revisorplikt opptil 5 mill. kroner i omsetning per år. Historiske selskapsformer Interessentskap Se også Selskap Bedrift Næringsvirksomhet Konsern Selskapsmøtet Fusjon (finans) Fisjon (finans) Emisjon (finans) Selskapsrett Konserninterne transaksjoner Morselskap Stiftelse Selveiende formueverdi Eksterne lenker Valg av organisasjonsform - Altinn (Starte og drive bedrift) Elektronisk skjema i Altinn for registrering av foretak i Enhetsregisteret og ev. Foretaksregisteret Foretaksnavneloven §2-2 – Lovdata Norsk næringsliv


text: Spektroskopi er en fellesbetegnelse på målemetoder som baserer seg på at atomer kan ta opp og sende fra seg elektromagnetisk energi. Grunnstoffer kan identifiseres fordi hvert grunnstoff har sin egen karakteristikk over hvilke bølgelengder av elektromagnetisk stråling stoffet kan ta opp eller sende fra seg. Dette skjer ved at hver elektronbane rundt en atomkjerne har sine egne energinivåer. Et elektron i et atom kan bare absorbere lys med bølgelengder som tilsvarer nøyaktig den energien som trengs for å løfte det til et høyere energinivå. Hvilken bølgelengde avhenger både av hvilket nivå elektronet allerede befinner seg på og hvilket grunnstoff det er snakk om. Energien (fotonet) som absorberes sendes nesten øyeblikkelig ut igjen i form av et foton med samme bølgelengde som ble absorbert. Hvilken retning dette fotonet tar er helt tilfeldig. Som betyr at hvis lyskilden av hvitt lys, som er en blanding av alle bølgelengder (inkludert de som elektronene tar opp og avgir), beveger seg i en bestemt retning, vil de bølgelengdene som ikke absorberes danne langt sterkere mønstre om de passerer et prisme enn de bølgelengdene som tas opp og deretter spres i alle retninger, og derfor fremstår som mørke streker mellom fargene som har passert atomene uhindret. Ved spektroskopi ser observatøren lysets spektrum, altså et bilde av lysets spektrallinjer. Hvis dette bildet registreres på f.eks. film eller bildebrikke, betegnes prosessen som spektrografi, og det blir mulig å registrere ikke bare synlig lys, men også ultrafiolett og infrarødt lys. Også bølgelengder utenfor lysets - fra gammastråling til radiobølger - kan spektralanalyseres med spektrografer. Spektroskopi brukes innen kjemiske analyser og astronomi. Referanser Se også spektroskop Eksterne lenker «The History of Spectroscopy, A Perspective», fra Massachusetts Institute of Technology «A Timeline of Atomic Spectroscopy» Artikler i astronomiprosjektet


text: Sandvolleyball, også kalt beachvolleyball, er en sport som har utviklet seg fra innendørs volleyball, og som ligner på innendørsidretten. Idretten har vært en olympisk gren siden OL i Atlanta i 1996. Inspirert av sandvolleyball har man etablert et annet ballspill, footvolley, som etter hvert har fått utbredelse over hele verden. Regler De viktigste regelforskjellene er at i sandvolleyball er det bare to spillere på hvert lag, at spillet foregår på sand og at banen er 8 ganger 8 meter istedenfor 9 ganger 9. I tillegg er det en del mer spesifikke regler om ballbehandling og slag. Det spilles best av tre sett. De to første settene går til 21 poeng, mens et eventuelt tredje og avgjørende tie-break-sett går til 15 poeng. På grunn av vær og vind bytter man side underveis i hvert sett. I de to første settene byttes alltid side når det er spilt 7 poeng, samlet for begge lagene. I tredje settet bytter man side etter hvert femte poeng. Ballen er en vanlig volleyball, men med lavere trykk enn i innendørs volleyball. Det finnes også spesielle baller. Banen er 8 x 16 meter. Underlaget skal være løs sand med minst 30 cm sandlag av finkornet type. Baneoppmerkingen skjer vanligvis med snorer eller bånd. Det er ingen angrepslinje eller midtlinje. Det bør også være et friområde på minimum 2-3 meter rundt banen slik at det ikke er farlig for spillerne når de spiller. Spillerne har ingen spesielle posisjoner på banen, men de må passe på at serverekkefølgen overholdes. Laget har rett til maksimalt tre berøringer og blokkberøring teller som en berøring. Sandvolleyball i Norge Norge har siden 1990-tallet vært en av de 4–5 beste nasjonene internasjonalt. Jan Kvalheim fra Skien og Bjørn Maaseide fra Sandnes var de som først nådde høyt internasjonalt nivå og ble verdensmestre i 1995. Jørre Kjemperud fra Vikersund og Vegard Høidalen fra Skien er det andre norske herrelaget som kjempet i verdenstoppen og de ble europamestre i 1997 og tok bronse i VM i 2001. I OL i Sydney i 2000 deltok både Kvalheim/Maaseide og Kjemperud/Høidalen. På kvinnesiden var Kathrine Maaseide fra Sandnes og Susanne Glesnes fra Bergen et de første gode lagene på den internasjonale arenaen. Siden 2019 har Norge hatt verdensenerne på herresiden med paret Anders Mol og Christian Sørum. I 1999, 2000 og 2001 arrangerte Norge World Tour i Stavanger. World Tour er en verdensserie som samler deltakere fra over 50 nasjoner og spilles i mange land. VM i sandvolleyball 2009 ble arrangert i Stavanger. NM i sandvolleyball har blitt arrangert årlig siden 1993 og junior-NM i sandvolleyball årlig siden 1997. Kjente norske sandvolleyballspillere Jan Kvalheim Bjørn Maaseide Iver Horrem Anders Mol Christian Sørum Ingrid Tørlen Nila Håkedal Ragni Hestad Merita Mol Se også Norgesmesterskapet i sandvolleyball Junior-NM i sandvolleyball Europamesterskapet i sandvolleyball Verdensmesterskapet i sandvolleyball Referanser Eksterne lenker Offisielle regler - fra Fédération Internationale de Volleyball (FIVB, det internasjonale volleyballforbundet). NVBF - Sandvolleyball hos Norges Volleyballforbund Beach Volleyball Database AVP - sandvolleyballiga i USA FIVB GrandSlam-turnering i Stavanger


text: Speil (fra latin speculum, norrønt spegill) er en blank flate, vanligvis av metall eller av glass med metallisk belegg på baksida, som er jevn og glatt nok til at en kan se et bilde (en refleksjon) av det som er foran speilet. Lysstrålene som treffer speilflaten, blir kastet tilbake (reflektert). I flate speil vil parallelle lysstråler skifte retning når de treffer speilflaten, men fortsette å være parallelle. Et speilbilde som blir dannet av et flatt speil, er et virtuelt bilde med samme størrelse som originalen. Det finnes også parabolske, konkave speil hvor parallelle lysstråler kastes tilbake slik at de krysser hverandre i speilets fokus. I konvekse speil blir parallelle lysstråler kastet tilbake og sprer seg med et skjæringspunkt som dannes (tilsynelatende) bak speilet. Refleksjon En lystråle kastes tilbake fra et speil i en vinkel som er lik med den vinkel slik det treffer speilet. Vi sier at innfallsvinkel er lik utfallsvinkel. Det vil si at hvis lysstrålen skinner inn på speilet i en vinkel på 30 grader vil det også kastes tilbake fra det punktet hvor den traff i motsatt retning, men også i en 30 graders vinkel. Speil ser ut som om de bytter om på høyre og venstre, men de gjør egentlig ikke det i virkeligheten. En hvit flate kan ikke fungere som et speil selv om flaten suger opp lyset ettersom det kaster det tilbake som diffust lys som ikke kan danne en refleksjon. De første speil som ble laget (hvis vi ser bort fra vannflater, jf. myten om Narcissos) besto av en plate av polert metall, ofte sølv hvis det var til personlig bruk, men av andre metaller hvis hensikten var å skape et intenst, tilbakekastende lys. Konstruksjoner og typer De eldste speilene bestod av bronseplater som var meget sterkt polert, eller bronseplater belagt med sølv. De var små håndspeil, gjerne med dekorerte håndtak, og var forbeholdt de rikeste i samfunnet. Moderne speil består av et tynt lag med aluminium (eller andre tilsvarende metaller), som er lagt på en glassplate. Også sølvbelegging kan brukes, for eksempelvis i Pilkington OptimirrorTM. De er ofte belagt på baksiden slik at den reflekterende overflaten ses gjennom glasset. Det gjør speilet holdbart, men det forringer billedkvaliteten i speilet på grunn av uvedkommende refleksjoner fra forsiden av glassplaten. Slike speil reflekterer ca. 80 % av det lys som det mottar. Speil som er belagt på forsiden og har bedre billedkvalitet blir lett skadet og ødelagt. De reflekterer 90-95 % av lys de mottar. Noen speil har både et glass foran og bak det reflekterende laget for å beskytte det mot korrosjon av det reflekterende laget av metall. I rom som er våte, som baderom, anbefales det å bruke slike speil. Disse speil kalles for dobbeltspeil eller våtromsspeil. Speil i vitenskapen Til vitenskapelig, optisk arbeid benyttes ofte dielektriske speil som består av et grunnlag som kan være av glass eller andre materialer, og som har ett eller flere lag av dielektrisk materiale på slik at de danner et optisk antireflekslag. Ved å velge type og tykkelse på de dielektriske lagene kan man styre spekteret av bølgelengder og mengden av lys som speilet skal reflektere. De beste speil av denne typen kan reflektere mer enn 99,999% av det lys (i et snevert spektrum av bølgelengder) som treffer speilet. Enveisspeil Et enveisspeil kaster bare tilbake bortimot halvparten av det lys som treffer speilet og lar den andre halvparten passere igjennom. Enveisspeil er en glassplate som er belagt med et tynt lag metallmolekyler at de kun dekker halvparten av overflaten. Disse speilene kan bare brukes mellom et mørkt og et godt opplyst rom. Fra den mørke siden ser det ut som et gjennomsiktig vindu og fra den lyse siden ser det ut som et speil. Slike speil brukes for eksempel når man vil studere mistenkte personer uten selv å bli iakttatt. Samme type speil kalles et halvt belagt speil når det brukes i et optisk instrument ved at det skal dele en lysstråle, slik at halvdelen passerer igjennom mens den andre halvdelen kastes tilbake. Speil i kunsten Speil har hatt en stor betydning for både billedkunst og litteratur. Speil gjør det mulig for kunstneren å se seg selv slik hen blir sett av omverden. Speilets forurolige evne til å fordoble eller mangedoble verden har vært undersøkt og beskrevet mange ganger, men neppe mer inngående enn hos Jorge Luis Borges. Speil som brettes tre ganger og dermed gir tre speilflater (fullveggspeil med stang) har også hatt betydning for kvinners selvhevdelse og skjønnhet. Når renessansekunsten avbildet kvinner som speilet seg ble bildets innhold beskrevet som forfengelighet. Billedkunst har benyttet speil som hjelpemiddel ved å reflektere et innhold på en vegg eller et lerret og dermed lettere kunne tegne det av. Se også Periskop Refraksjon Ekko (den akustiske tilsvarigheten til speilbilde) Optisk tilbakekobling Smartglass, hvor noen varianter kan endres mellom gjennomsiktig glass og glass med speileffekt Litteratur Mark Pendergrast: Mirror, Mirror: A History of the Human Love Affair with Reflection, Basic Books (2003). ISBN 0-465-05471-4 . Jonathan Miller: On reflection, National Gallery Publications Limited (1998). ISBN 0-300-07713-0 . Sabine Melchior-Bonnet: The Mirror: A History, Routledge, 2001, ISBN 0-415-92448-0 Eksterne lenker Mirror Manufacturing and Composition, Mirrorlink Stannous Chloride: Silvering Mirrors, American Chemical Association Video of Mirror Making Optikk Optiske instrumenter


text: Silkeborg er administrasjonssenter i Silkeborg kommune i Århus amt i Danmark med innbyggere (per 2014). Byen er hovedby i Silkeborg kommune og ligger i svært kupert terreng i det midtjyske sjøhøyland (?) omgitt av skogkledde bakker og med Gudenåen rennende tett ved indre by. Det går rutebåter til Silkeborgsøerne og Himmelbjerget fra den lille havnen og blant disse båtene er det gamle dampskipet «Hjejlen» nok den mest kjente. Silkeborg har stasjon og ligger på jernbanestrekningen mellom Skanderborg og Herning. Den er imidlertid først og fremst kjent som «bilbyen» på grunn av sine mange bilforretninger som ligger rett ved Primærrute 15, som går gjennom den nordlige delen av byen. Silkeborg ligger i Region Midtjylland. Historie Inntil 1662 ble Silkeborg len administrert fra Silkeborg slott. Slottet omtales så langt tilbake som på 1400-tallet. Lenet ble avløst av Silkeborg amt, som ble nedlagt i 1793. Silkeborgs nyere historie startet rundt 1844 da Michael Drewsen fikk tillatelse til å anlegge en papirfabrikk ved Gudenåen. Imidlertid er byens eldste bygning Silkeborg hovedgård fra 1767, som i dag inneholder Silkeborg Museum. Byen hadde imidlertid ikke utviklet seg særlig i de siste hundrede årene før Drewsen kom til byen. Jernbanens ankomst i 1871 satte ytterligere fart i utviklingen og det ble anlagt like gater og rette vinkler. I 1842–55 hørte Silkeborg inn under sogneforstanderskapet i den tilstøtende landkommunen. I 1846 fikk byen status som handelsplass. I 1855 ble Silkeborg Handelsplads en selvstendig kommune under Skanderborg amtsrådskrets. Kommunen ble skilt ut fra amtsrådskretsen i 1900 og 1. januar 1900 ble Silkeborg opphøyet til kjøpstad Etter kommunalreformens ikrafttreden i 2007 består Silkeborg kommune av de gamle Silkeborg, Gjern, Kjellerup og Them kommuner. Silkeborg er kjent for Silkeborg IF «Hjejlen» Tollundmannen Museum Jorn, Silkeborg Silkeborg ildfestregatta Sand Jensen Riverboat Jazzfestival AQUA ferskvannsakvarium Galerie Moderne Jyske Bank Midtjyllands Avis Helle Auto Papirfabrikken Dansk Automobil Byggeri (bussprodusent) Himmelbjerget Silkeborg Højskole Kjente personer fra Silkeborg Asger Jorn Lars Ytting Bak Dick Kaysø Jesper Asholt Thomas Bjørn John Gesager Nielsen Vennskapsbyer Nyslott Árborg Arendal Giżycko Kalmar Kaiserslautern Corona Referanser Litteratur Søren Olsen: Danmarks Købstæder, 144 købstæder og andre gamle byer, Politikens Forlag 2000. ISBN 87-567-6203-8 Eksterne lenker Hele byens portal Dele af Jubilæumsbogen Silkeborg 1846-1996 lagt på nettet Dansk Center for Byhistorie - Silkeborg WikiSilkeborg


text: Simula var det første objektorienterte programmeringsspråket, og en forgjenger for språkene Smalltalk og C++ som igjen er forgjengere til en rekke andre objektorienterte språk, for eksempel Java. Simula introduserte egenskaper som objekter, klasser, subklasser, arv, virtuelle metoder, korutiner og diskret hendelsessimulering. Simula ble utviklet for simuleringer, og behovet innenfor det feltet dannet rammen for mange av aspektene ved objektorienterte programmeringsspråk i dag, inkludert virtuelle funksjoner. Simula ble utviklet i løpet av 1960-årene ved Norsk Regnesentral med Ole-Johan Dahl og Kristen Nygaard i spissen. Språket ligner på flere måter på Algol 60 og var basert på det språket. Simula I var oppe og kjørte i januar 1965. Det var utviklet for simulering. I 1967 ble Simula 67 publisert. Simula 67 var et generelt programmeringsspråk. Simula var en periode populært for simulering og ble bl. a. brukt av Intel for simulering av integrerte kretser. Simula er i liten grad i bruk i næringslivet. Dets historiske rolle i utvikling av objektorientert tankegang og programmeringsspråk er viktigere enn den praktiske anvendelsen av språket. I tillegg til å inspirere utviklingen av objektorienterte programmeringsspråk, inspirerte det til utvikling av objektorienterte databasesystemer på 1980-tallet. Et eksempel er Tornado, utviklet av Stig Ulfsby, Steinar Meen og Jørn Øian i 1980, som er direkte inspirert av Simula. Simula 87 er siste versjon av språket. Det finnes en gratis oversetter, GNU Cim. Etter Simulas 50-årsjubileum i 2017 ble Open Source Simula prosjektet startet. En etterfølger for Simula, kalt BETA ble laget, men blir brukt i enda mindre grad. Se også Objektorientert programmering BETA Simula Research Laboratory Referanser Eksterne lenker Om Ole-Johan Dahl, Kristen Nygaard og Simula Ole-Johan Dahl: The Birth of Object Orientation: the Simula Languages (2001) – om utviklingen av Simula An Introduction to Programming in Simula Gratis Simula oversetter GNU Cim Programmeringsspråk Norske oppfinnelser


text: Stortinget er Norges nasjonalforsamling. Det består av 169 representanter valgt fra 19 valgdistrikter. I henhold til Grunnloven § 49 er Stortinget «folkets» instrument for å utøve den lovgivende makt. Stortingsvalg avholdes hvert fjerde år. Stemmerett har i hovedsak alle norske statsborgere som har fylt (eller vil fylle) 18 år i løpet av valgåret eller før. Norge har et parlamentarisk system, som innebærer at regjeringen er ansvarlig overfor Stortinget. Historie Norges lovgivende forsamling ble etablert ved Grunnloven utformet av riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814. Nicolai Wergeland fikk der gjennom at navnet skulle være «Stortinget», mens Christian Magnus Falsen laget betegnelsene «Odelsting» og «Lagting» for de to avdelingene. Begrepet «ting» knytter seg norsk historie og norrøn språkbruk. Tingene i middelalderen eller tidligere var både lovgivende og dømmende makt. Den norske forfatningen bygger på en tredeling av statsmakten der Stortinget som lovgivende og bevilgende myndighet er adskilt fra den dømmende (rettsvesenet). Skillet mellom Stortinget og den utøvende makten ble forskjøvet særlig ved etablering av parlamentarisme i 1884. Fram til 2009 delte Stortinget seg i to avdelinger ved lovbehandling. En fjerdedel av representantene utgjorde Lagtinget, resten Odelstinget. Fordelingen skjedde ved Stortingets første konstituering etter et valg. Denne ordningen ble innført av Riksforsamlingen på Eidsvoll. Bakgrunnen var Montesquieus ide om at inndeling i over- og underhus skulle skape balanse mellom godseiere og borgere. Det var også en antakelse om at overhuset kunne motvirke de særinteressene og den kortsiktigheten man ventet ville prege underhuset. En tokammerordning ville også legge opp til en grundigere behandling av lovene. Adlers og Falsens opprinnelige forslag til grunnlov foreslo separat valg til det tenkte overhuset («Lagthinget») og at representantene skulle være valgt for ni år. Forslaget møtte motstand på Eidsvoll og det endte med at representanter til de kamrene eller avdelingene skulle velges samlet og hvert storting selv utpekte en fjerdedel av stortingsmennene til Lagtinget. Dette kompromisset mellom ettkammer- og tokammersystem var unikt for Norge. Motstanden mot en ordning med helt separat overhus kan skyldes likhetsidealene i samfunnet. Lovforslag ble først behandlet i Odelstinget. Dersom det gjorde positivt vedtak, gikk dette videre til Lagtinget, som kunne bifalle eller foreslå endring (gjerne på formen «Odelstingets vedtak bifalles ikke. § X antas å burde lyde ...»). Når et forslag (eller endret forslag) var vedtatt av begge ting, ble det sendt Kongen i statsråd for sanksjon. Dersom Odelstinget og Lagtinget forble uenige, gikk saken til behandling i plenum, der det var krav om to tredelers flertall for gyldig lovvedtak. Ved riksrettssaker var det tidligere Odelstinget som besluttet tiltale, mens et utvalg av Lagtingets medlemmer utgjorde domstolen sammen med et utvalg av høyesterettsdommere. Per Øisang omtaler odelstinget og lagtinget som to «avdelinger» og som en ordning som lignet på tokammersystem. Bjørn Erik Rasch skriver at odelstinget og lagtinget normalt ble sammensatt slik at fordelingen på partiene ble den samme og dermed fikk lagtinget liten praktisk betydning. Rasch skriver at den norske ordningen til 2009 bør regnes som et modifisert tokammersystem. Stortinget var til 2009 delt i to kammer: Odelstinget og Lagtinget. Ved grunnlovsendring i 2007 ble det omgjort til ettkammersystem. Grunnlovsendringen ble vedtatt mot 1 stemme (Sverre Myrli). Under andre verdenskrig brukte den tyske okkupasjonsmakten stortingsbygget til kontorer for rikskommissariatet. Oppgaver og myndighet Stortingets oppgaver som nasjonalforsamling er nedfelt i Grunnloven § 75 og omfatter blant annet lovgivning, bevilgninger (skatter, avgifter, budsjett), kontroll av den utøvende makt (regjeringen) og drøfting av generelle politiske spørsmål som utenrikspolitikk og reformer. På de fleste felter regner en i dag at Stortinget er overordnet regjeringen. Forholdet mellom statsmaktene har imidlertid endret seg over tid, og særlig i andre halvdel av 1800-tallet var det en stadig pågående maktkamp. Resultatet av endringer i maktforholdene har ikke alltid ført til formell endring av Grunnloven. Det viktigste eksempelet på dette er parlamentarismen, som i praksis ble innført i 1884, men grunnlovsfestet først i 2007. Grunnloven sier nå uttrykkelig (§ 15) at en statsråd som har Stortingets mistillit, plikter å søke avskjed, og at Kongen plikter å innvilge slik avskjedssøknad. Det norske systemet baserer seg altså på at regjeringen (og de enkelte statsrådene) ikke har Stortingets mistillit. Det er ikke nødvendig med positivt uttrykt tillit. Norge har som et av få land med parlamentarisme ikke adgang til å oppløse parlamentet og skrive ut nyvalg. De oppgaver og den myndighet Stortinget har uten eksplisitt hjemmel i Grunnloven, betraktes å ha hjemmel i konstitusjonell sedvanerett. Stortingets administrasjon har 490 ansatte som er organisert i syv avdelinger. Stortingets direktør leder Stortingets administrasjon og er sekretær for Stortingets presidentskap. Marianne Andreassen er direktør for Stortinget siden mai 2018. Arbeidsordning Konstituering Stortinget konstituerer seg første hverdag (mandag–lørdag) i oktober måned (Grunnloven § 68), og et storting er virksomt frem til senest den siste virkedag i september det påfølgende år (Grl. § 80 annet ledd). Den tiden et storting er samlet kalles en sesjon. En stortingsperiode med fire sesjoner varer i fire år (Grl. § 71). Den tidligere ordning med at Stortinget oppløses («hæves») av Kongen i enten i midten av juni eller i slutten av september for å tre sammen igjen i oktober (se tidligere Grl. § 80), samt ordningen med ekstraordinære («overordentlige») storting (se tidligere Grl. §§ 69–70), ble opphevet ved en grunnlovsendring i 1990., Det normale er at Stortinget fratrer «senest tredje fredag i juni måned» jf. Stortingets forretningsorden § 37 Det siste overordentlige storting ble innkalt høsten 1939 i forbindelse med krigsutbruddet. Stortingets møter Stortingets offisielle behandling av saker skjer fra og med høsten 2009 alltid i plenum. Tidligere hadde tinget to avdelinger, Odelstinget og Lagtinget, som behandlet lovsaker og riksrettssaker. Den nye ordningen, som ble vedtatt ved grunnlovsendring 20. februar 2007, innebærer at lovforslag behandles to ganger i plenum. Dersom et lovforslag ikke får flertall ved første gangs behandling, er det å anse som forkastet. Skjer det endringer ved andre gangs behandling, må dette vedtaket behandles en tredje gang. Riksrettsordningen er endret slik at det er Stortinget i plenum som er påtalemyndighet (mot tidligere Odelstinget), mens domstolen består av fem høyesterettsdommere og seks lekfolk. Øvrige saker behandles som tidligere av Stortinget i plenum i et enkelt møte. Stortingsmøter begynner med at stortingspresidenten setter møtet med ordene «Stortingets møte er lovlig satt» eller en variant av dette. Deretter åpner presidenten for representantforslag før tinget fortsetter med den tidligere fastsatte dagsordenen. Det er presidentskapet som vedtar dagsordenen, og saker fra Regjeringen settes opp på en langtids møteplan og fordeles til behandling i riktig komite. Det tar normalt flere måneder fra Regjeringen oversender et forslag, til det kommer opp til behandling. I Stortinget er det ikke anledning til å gi høylytt uttrykk for misnøye eller bifall i plenumsmøtene. Applaus er ikke tillatt og det er ikke tillatt å avbryte en taler eller komme med tilrop. Det er presidentens oppgave å se til at ordensreglene blir fulgt. Stortinget kan vedta å vise en representant kortvarig bort fra salen dersom upassende atferd gjentar seg etter advarsel. Det er stemmeplikt i Stortinget. Ved personvalg brukes det ofte skriftlig avstemning og da er det mulig å stemme blankt. Partiene Parlamentarisk leder (også kalt gruppeformann) er leder for sin partigruppe. Gruppene har sine egne sekretærer og annet støttepersonale. Komiteer Mesteparten av det faktiske arbeidet foregår i komiteene. Fordeling av saker på de ulike komiteene er fastsatt i Stortingets forretningsorden. Det er tolv faste fagkomiteer på Stortinget, etter at utenrikskomiteen og forsvarskomiteen i 2009 ble slått sammen. Hver stortingsrepresentant sitter i en komité. Alle partier skal ha en representant i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Små partiers medlem av denne komiteen kan velge å også sitte i en annen komité. Komiteene er delt inn etter ulike arbeidsområder. Saker som Stortinget skal ta stilling til, blir først sendt til de faste komiteene hvor de behandles i arbeidsgrupper. Hvilke saker som sendes til hvilken komité er fastsatt i Stortingets forretningsorden. Unntaket er budsjettarbeidet: Når Regjeringens budsjettforslag kommer til Stortinget i oktober, ble det inntil 2005 nedsatt en ad-hoc arbeidsordningskomite som avgjorde hvilke budsjettkapitler de ulike komiteene skulle behandle. I dag avgjør presidentskapet dette sammen med de parlamentariske lederne. De tolv ordinære komiteene er etter Stortingets endelige konstituering høsten 2021: I tillegg er det fire ekstraordinære komiteer: Stortingets fullmaktskomité (fast) Stortingets valgkomité (fast) Stortingets utvidede utenriks- og forsvarskomité (fast) Europautvalget (fast/ad-hoc) Stortingets arbeidsordningskomité (ad-hoc) – avviklet i 2005 Stortingets fullmaktskomité har ansvar for å godkjenne de nyvalgte representantenes fullmakter etter valg, det vil i praksis si valgresultatet og tildelingen av mandater fra fylkene. Valgkomiteen behandler og forhandler valg til Stortingets komiteer og presidentskapet. Den utvidede utenrikskomiteen innkalles ved behov og særlig ved større utenriks- eller sikkerhetspolitiske hendelser og behov. Det såkalte Europautvalget trer i funksjon dersom det oppstår behov for å tolke konstitusjonelle forhold rundt EØS-avtalen eller EØS-loven, og når rettsakter og direktiver fra EU skal implementeres i norsk rett. Arbeidsordningskomiteen behandlet fram til 2005 kapittelfordelingen og tidsfristene for Stortingets arbeid med statsbudsjettet om høsten, men dette ivaretas i dag av presidentskapet og de parlamentariske lederne. Stortingets kirke-, utdannings- og forskningskomité endret navn til Stortingets utdannings- og forskningskomité fra 2017, idet kirke- og trosrelaterte saker ble overført til familie- og kulturkomiteen. Presidentskap Stortingets presidentskap består fra 2009 av stortingspresidenten og fem visepresidenter. De planlegger og leder det daglige arbeidet i Stortinget. Når tinget ikke er samlet, treffer presidenten «de forføyninger vedkommende Stortingets indre anliggender som måtte vise seg påkreve»t. Stortingspresidenten har ingen særlig myndighet etter Grunnloven og er forventet å ha en hevet rolle over den daglige politikken. Stortingspresidentenes oppgave er – i tillegg til representasjon – å lede møter i Stortinget. Stortingets presidentskap fra 25. nov. 2021 President: Masud Gharahkhani (Ap) 1. visepresident: Svein Harberg (H) 2. visepresident: Nils T. Bjørke (Sp) 3. visepresident: Morten Wold (Frp) 4. visepresident: Kari Henriksen (Ap) 5. visepresident: Ingrid Fiskaa (SV) Valgordning Fra 2005 har det blitt valgt 169 representanter til Stortinget. Av disse velges 150 som distriktsrepresentanter og 19 som utjevningsrepresentanter. Hvert fylke har ett utjevningsmandat til fordeling blant de partiene som kom over sperregrensen og som ble underrepresentert ved mandatfordelingen. Stortingsrepresentantene blir fordelt mellom fylkene med en formel hvor en innbygger teller ett poeng og en kvadratkilometer teller 1,8 poeng. Dette blir deretter delt på antall stortingsrepresentanter (169). Den som blir valgt har plikt til å møte. Representanten er personlig valgt og beholder sitt mandat om representanten bryter med partiet. Fordeling for stortingsvalgene i 2013 og 2017 var: Utjevningsrepresentanter Ved grunnlovsendring 10. mai 1988 ble utjevningsrepresentanter innført. Antall stortingsrepresentanter ble bestemt utvidet fra 157 til 165 (§ 57), hvorav 157 skulle være distriktsrepresentanter og de øvrige åtte utjevningsrepresentanter (§ 58). Listeforbund ble ikke tillatt, og det ble innført en sperregrense på 4 % for å få tildelt utjevningsrepresentanter. Utjevningsrepresentantene ble fordelt etter St. Laguës metode (§ 59). Fra 1989 til 2005 besto Stortinget derfor av 165 representanter, hvorav åtte var valgt inn som utjevningsrepresentanter. Utjevningsmandatene ble fordelt over hele riket. Ved grunnlovsendring 26. mai 2003 ble Grunnloven §§ 57, 58 og 59 endret igjen. Antall stortingsrepresentanter ble bestemt utvidet til 169 (§ 57), hvorav 150 skulle være distriktsrepresentanter, mens 19 skulle være utjevningsrepresentanter (§§ 57 og 59). Etter revisjonen i 2003 er antall representanter fra hvert valgdistrikt ikke lenger fastsatt i Grunnloven. § 57 fastsetter det totale antall representanter, men ikke hvor mange representanter som velges fra hver valgkrets (fylke). De 169 mandatene fordeles etter en beregning som foretas på bakgrunn av folketallet og arealet i valgdistriktene. Fordelingen revideres av Kommunal- og regionaldepartementet hvert åttende år (annethvert valg), neste gang foran valget i 2021. Stortingsbygningen Det første overordentlige Storting kom sammen Katedralskolens aula i Christiania (I Dronningens gate 15) 8. oktober 1814 for å drøfte endringene i Grunnloven som ville være nødvendige for at landet kunne inngå i en personalunion med Sverige. Ifølge Mossekonvensjonen skulle Christian Frederik fratre som Norges konge og forlate landet, etter at Stortinget var sammenkalt for å forberede Unionen. Kongen forlot landet 10. oktober og reiste til Danmark, hvor han som tronarving ble konge i 1839. Den 4. november holdt det overordentlige Storting det avgjørende møtet, hvor den reviderte Grunnloven ble vedtatt og Karl XIII valgt til ny konge. Fra 1823 til 1854 holdt Stortinget til i Katedralskolens tidligere lokaler på hjørnet av Prinsens gate og Dronningens gate. Fra 1854 til 1866 ble møtene i Stortinget holdt i Universitetets Gamle festsal. Dagens stortingsbygning er tegnet av arkitekt Emil Victor Langlet og ble innviet 5. mars 1866. Byggearbeidet hadde tatt nærmere fem og et halvt år. Stortingsbygningen gjennomgikk omfattende ombyggingsarbeider i årene 1951–1959 etter planer av arkitekt Nils Holter. Løvene som vokter adkomsten til Stortinget – på Løvebakken – er modellert av billedhuggeren Christopher Borch og hugget i grorudgranitt av straffanger fra Slaveriet på Akershus festning. Nummerering av storting Antall storting samsvarer ikke med antall år siden 1814, da det på 1800-tallet lenge var storting kun hvert tredje år. Først i 1871 ble det årlige storting. Følgelig er stortinget som åpnet 2. oktober 2018 det 163. storting. I tillegg har det hendt at stortinget har blitt kalt sammen når det var oppløst, såkalte overordentlige storting. I alt er det avholdt ni overordentlige storting, siste gang i 1939. Før 1990 forekom det seks ganger at Stortinget ble sammenkalt etter at det var oppløst, disse kalles overordentlige (ekstraordinære) storting. I krigsårene 1940–1945 ble det ikke holdt nye storting og det 89. storting var det samme i 1945 som i 1940. Stortinget som åpnet høsten 2021 er det 160. ordentlige storting og nummer 166 i rekken av alle. Taler i stortingssalen Å tale fra Stortingets talerstol er vanligvis forbeholdt stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer. Dessuten holder kongen eller fungerende regent trontalen ved stortingssesjonens åpning. Ved noen få anledninger har andre talt i Stortinget. Den 13. mai 1948 talte Winston Churchill, den tidligere og senere britiske statsminister. Ved Stortingets feiring av 200-årsjubileet for Grunnloven 15. mai 2014 talte Folketingets formann Mogens Lykketoft og Riksdagens talman Per Westerberg. Den 30. mars 2022 talte Ukrainas president Volodymyr Zelenskyj til Stortinget. Denne talen ble overført fra Ukraina og vist på skjerm i stortingssalen. Referanser Eksterne lenker Etableringer i 1814


text: Statssjef eller statsoverhode er den øverste lederen i og som offisielt legemliggjør en suveren stat. Statssjefer kan ha titler som president, konge, fyrste, keiser eller pave. Vedkommende trenger ikke å sitte med den reelle makten i landet, heller ikke være formelt eller faktisk leder for regjeringen. Avhengig av landets styreform og maktfordeling, kan statsoverhodet være en seremoniell gallionsfigur eller samtidig regjeringssjef med mer. I noen land har statssjefen for det meste en symbolsk rolle, og liten reell politisk makt i det daglige. Slike symbolske statssjefer kan likevel innta en mer aktiv politisk rolle i krisesituasjoner, eller under regjeringsskifter. I andre land er derimot statssjefen den øverste politiske lederen i staten, og kan også være regjeringssjef. Om statsoverhodet ikke også fungerer som regjeringssjef, søker statsoverhodet gjerne å framstå som å stå over partipolitikken og isteden representere nasjonens interesser som helhet. Et slikt statsoverhode kan være en arvelig monark, som er situasjonen for rundt tretti stater, eller en president valgt indirekte av lovgiver blant «eldre statsmenn». I et parlamentarisk system, som Storbritannia eller India, har statsoverhodet vanligvis stort sett seremonielle fullmakter, med en egen regjeringssjef. Men i noen parlamentariske systemer, som Sør-Afrika, er det en utøvende president som både er statsoverhode og regjeringssjef. Likeledes er statsoverhodet i noen parlamentariske systemer ikke regjeringssjef, men har fortsatt betydelige fullmakter, for eksempel Marokko. I motsetning til dette har et semipresidentielt system, som Frankrike, både stats- og regjeringssjefer som de facto ledere av nasjonen (i praksis deler de nasjonens lederskap mellom seg). I mellomtiden, i presidentsystemer, er statsoverhodet også regjeringssjef. I kommuniststater som styrt av kun ett parti, ettpartistat som Kina, har presidentposisjonen ingen håndgripelige krefter i seg selv, men siden et slikt statsoverhode, ved en sedvane, samtidig innehar stillingen som generalsekretær for kommunistpartiet, er de den utøvende makten. leder med sine krefter som stammer fra deres status som partileder, snarere enn presidentvervet. Tidligere president Charles de Gaulle som Frankrikes president sa, mens han utviklet den nåværende grunnloven i Frankrike (1958), at statsoverhodet skulle legemliggjøre l'esprit de la nation («nasjonens ånd»). Se også Regjeringssjef Parlamentarisme Referanser Eksterne lenker Styreformer