text: Kombinert er en idrettsgren som er en kombinasjon av de nordiske grenene langrenn og skihopping, derfor omtalt som nordic combined på engelsk. Grenen har lange tradisjoner, ikke minst i Norge. I kombinert er det ulike typer konkurransevarianter: Individuelt (Gundersen), sprint, fellesstart, lagkonkurranse og lagsprint. De viktigste konkurransene arrangeres av FIS. Kombinert var til 2010-årene den eneste ski-idretten uten kvinnekonkurranser i mesterskap. Historie Kombinert oppsto som alle moderne nordiske skisporter i Norge. Holmenkollen spilte en viktig rolle allerede fra 1800-tallet. Det første Holmenkollrennet ble arrangert i 1892 og var et kombinertrenn. Først i 1933 var hopprennet som ble arrangert i Holmenkollen et rent hopprenn. Internasjonal betydning oppnådde kombinert da det kom på programmet i det første olympiske vinterleker i Chamonix 1924, og kombinert har vært på OL-programmet siden. Det var kun individuell start med hopprenn sist som ble arrangert, og Thorleif Haug tok det første gullet foran to landsmenn. I lekene fram til andre verdenskrig tok nordmenn samtlige medaljer. Inntil OL i 1952 gikk man først 18 km langrenn, deretter var det hopprenn. Langrennstida ble regnet om i poeng, og lagt sammen med poengene fra hoppbakken. Løperen med mest poeng vant. På 1950-tallet ble langrennet forkortet til 15 km. En stor forandring skjedde fra 1985 da den såkalte Gunder-metoden ble tatt i bruk. Den innebærer at poengdifferansen etter hopprennet regnes om til tidsdifferanse som brukes ved langrennet. Vinneren av hopprennet starter først, men den som først krysser mållinjen vinner. Dette gjorde kombinert mer attraktivt for tilskuerne. Lagkonkurransen ble første gang arrangert som VM-øvelse i 1982, og var med på OL-programmet fra 1988. Den hittil nyeste konkurranseformen er sprint, som ble innført under VM i 1999. Sprint består av ett hopp og 7,5 km langrenn. I OL i Salt Lake City ble sprinten også innført som olympisk øvelse. I tillegg til de tre olympiske øvelsene arrangeres noen av rennene i verdenscupen som fellesstart og lagsprint (fra 2007). Fellesstarten blir med på VM-programmet i 2009. Øvelser Individuelle konkurranser Individuelt (Gundersen) I den tradisjonelle øvelsen foretas det to hopp i en normal- eller storbakke og løperne går deretter 15 km langrenn. I normalbakken teller en meter 2 poeng, mens den er 1,2 poeng i storbakken. I tillegg får man stilkarakterer fra tre av de fem dommerne. Etter Gunder-metoden blir så poengene etter hopprennet gjort om til tidsdifferanse, slik at 15 poeng i hoppbakken tilsvarer ett minutt i løypa (dvs. 1 poeng = 4 sekunder). Langrennet foregår som en jaktstart, der lederen etter hopprennet starter først, og førstemann i mål vinner. Er det store tidsdifferanser brukes bølgestart, der de siste løpere sendes ut i puljer, og deres endelige plassering regnes ut etter målpassering. Siden verdenscup-sesongen 2006/07 er det bare de 35 beste etter første omgang i hoppbakken som får hoppe andreomgangen. Dette skal spare tid og gjøre konkurransen mer interessant for tilskuerne. Sprint Sprintkonkurransen er en forenkling av den individuelle. Det er bare ett hopp, og langrennet er kun 7,5 km. 15 poeng differanse i hoppbakken tilsvarer ett minutt i løypa, og førstemann i mål vinner. (Betegnelsen «Gundersen» brukes ofte internasjonalt om den klassiske øvelsen, men man bruker Gunder-metoden som utregning også på sprinten.) En variant av sprinten har hurricane-start. Her starter løperne i en spiralform, og poengene fra hoppbakken regnes om til meter, ikke tid. Vinneren av hopprennet starter ytterst, og 30 poeng tilsvarer 360 meter. Alle starter samtidig, men kun vinneren av hopprennet går eksakt 7,5 km. På grunn av plassbegrensninger kan dette bare arrangeres på store skistadioner, og går derfor sjelden. I sesongen 2006/2007 ble det også innført kompaktsprint. Denne foregår enten som en vanlig sprint eller med hurricane-start, men pausen mellom siste hopper og langrennstarten er bare 20-30 minutter. Fellesstart Fellesstarten er en relativt ny øvelse, og er ikke med på det olympiske programmet, men står på VM-programmet i 2009. Her foregår langrennsøvelsen først (10 km), og alle starter samtidig. Løpstiden blir deretter regnet om til poeng. Det kan også legges inn bonussprinter underveis, der man får bonuspoeng i form av meter i hoppbakken. Den som vinner langrennet får 120 poeng, og de resterende løperne får 20 poeng fratrekk for hvert minutt de er bak. Deretter er det hopprenn med to omganger for de 30 beste fra langrennet. I motsetning til i de andre konkurransene gis det ikke vanlige stilkarakterer, men fratrekk for manglende telemarksnedslag (4 poeng i normalbakke, 4,8 poeng i storbakke) og for fall (10 poeng i normalbakke, 10,8 poeng i storbakke). Vinneren er den som har mest poeng totalt. Det hender også at fellesstart arrangeres som erstatning for andre typer konkurranser om været eller andre forhold tilsier at hopprennet må utsettes. Lagkonkurranser Gundersen I lagkonkurransen deltar det i mesterskap 4 løpere (fra VM i 1995), mens det i verdenscupen bare er 3 løpere. Hver løper foretar ett hopp, og poengene summeres og regnes om etter Gunder-metoden til langrennstid, der 60 poeng tilsvarer ett minutt i løypa. Fram til VM i 2005 i Oberstdorf tilsvarte ett poeng 1,5 sekund. Langrennet arrangeres som en stafett der hver etappe er på 5 km, og lagene starter etter hverandre i henhold til tidsdifferansen. Første laget i mål vinner. Lagsprint I lagsprinten består laget av to løpere. Først er det to omganger i hoppbakken. Som i lagkonkurransen blir poengene regnet sammen, og omregnet i tidsdifferanse. 30 poeng tilsvarer ett minutt i løypa. Etter hopprennet følger 15 km langrenn, der de to løperne veksler for hver runde som er mellom 1000 m og 1250 m. Etter hver runde tas det dårligst plasserte laget ut, så lenge det er minst syv lag igjen. I verdenscupen ble lagsprint først arrangert i 2006/07-sesongen. Olympiske leker Kombinert har vært på det olympiske programmet siden OL i 1924 i Chamonix. Til å begynne med var bare den individuelle øvelsen med. I OL i 1988 ble lagkonkurransen innført. Under OL i 2002 i Salt Lake City ble sprint innført som en tredje konkurranse. Resultater Til å begynne med var de internasjonale konkurransene i kombinert dominert av nordmenn. Ved de første fire olympiske vinterleker fikk Norge alle medaljene. Johan Grøttumsbråten forsvarte tittelen i OL i 1932. Nordmennenes dominans ble på begynnelsen av 1960-tallet mindre. Med Georg Thomas olympiaseier under lekene i 1960 kunne de tyske kombinertløperne også under de følgende lekene feire store suksesser. Særlig utmerket Ulrich Wehling seg med å vinne OL-gull i 1972, 1976 og 1980. Under de følgende olympiske leker klarte ingen andre nasjoner sette sitt stempel på kombinert. I 1992 tok franskmennene Fabrice Guy og Sylvain Guillaume er uventet dobbeltseier på hjemmebane. Etter to norske seire ved Fred Børre Lundberg og Bjarte Engen Vik ble de olympiske leker i dominert av en mann: Samppa Lajunen. Han vant både individuelt og på sprinten, og var med på laget som vant lagkonkurransen. Med til sammen tre gull og to sølv er han foran Ulrich Wehling, som konkurrerte før sprint- og lagkonkurransen ble innført, den mest suksessrike kombinertløper i OL-sammenheng. Under OL i 2006 vant Georg Hettich Tysklands første individuelle gull på 26 år. Olympiske mestere kombinert Medaljefordeling 1: inkl. Det samlede tyske laget (1956–1964), Vest-Tyskland (1968–1988) og DDR (1968–1988) 2: inkl. Sovjetunionen (1956–1988) Verdensmesterskapet Verdensmestre i kombinert kåres under Ski-VM. Som OL ble Ski-VM dominert av nordmennene fram til andre verdenskrig. Johan Grøttumsbråten, Hans Vinjarengen og Oddbjørn Hagen vant alle to verdensmesterskap hver. Også etter andre verdenskrig gikk de fleste medaljene til Skandinavia. Fra 1966 var Tyskland dominerende nasjon, mens Norge hadde minst en medalje i hvert av de ti mesterskapene fra 1982 til 2001, og vant syv av dem. Under VM i 1999 vant Bjarte Engen Vik både individuelt og den nye sprintkonkurransen. I alt har han fem gull og tre sølv, og er den mestvinnende i kombinert under skiverdensmesterskapene. I VM i 2007 ble Ronny Ackermann den første kombinertløper som ble verdensmester tre ganger på rad. Verdenscupen i kombinert Verdenscupen i kombinert ble innført i 1983/84-sesongen for menn og i 2020/21-sesongen for kvinner, og er en serie konkurranser som årlig arrangeres fra november til mars. Rennene arrangeres av FIS. I tillegg var det fra sesongen 2000/01 til sesongen 2007/08 også en egen sprintverdenscup der kun sprintrennene telte med. Den mestvinnende kombinertutøver siden verdenscupen ble innført i sesongen 1983/84 er tyskeren Eric Frenzel med fem seire på rad. Deretter følger finnen Hannu Manninen og nordmannen Jarl Magnus Riiber med fire sammenlagtseire på rad og japaneren Kenji Ogiwara og franskmannen Jason Lamy-Chappuis med tre seire på rad. Østerrikeren Klaus Sulzenbacher, nordmannen Bjarte Engen Vik, finnen Samppa Lajunen og tyskeren Ronny Ackermann har to sammenlagtseire hver. Sprintverdenscupen ble, bortsett fra 2006/07-sesongen da franskmannen Jason Lamy-Chappuis vant, også vunnet av vinneren av verdenscupen totalt. I antall verdenscupseire (pr. 2019) er finnen Hannu Manninen mestvinnende med 48 seire foran Eric Frenzel (43), Ronny Ackermann (28) og Bjarte Engen Vik og Jason Lamy-Chappuis (begge 26). Fra sesongen 2017/18 ble det arrangert kontinentalcup for kvinner, og fra sesongen 2020/21 arrangeres verdenscup i kombinert for kvinner. Referanser Se også Liste over olympiske medaljevinnere i kombinert VM-medaljører i kombinert :Kategori:Kombinertløpere Eksterne lenker Kombinert på skiforbundet.no FIS – Konkurranseregler nk-online.de Nordic-combi.de Skiforeningen.no


source: wikipedia

text: Kjetil Osvold (født 5. juni 1961 i Ålesund) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte på midtbanen. Han var kjent for sin slepne teknikk og følsomme venstrefot. Han er fra Hessa der også landslagsspillerne Helge Skuseth og John Arne Riise vokste opp. Osvold begynte som spiller i Aalesund som 9-åring, gikk senere til Skarbøvik (1978) og Start (1981–1984). Han spilte for Lillestrøm (1985–1986), og var samtidig vikar ved Bråten ungdomsskole. Han gikk til Nottingham Forest i desember 1986 for pund, og spilte under Brian Clough der med debut og stangskudd den 27. april 1987. Inkludert en mnd utleie til Leicester City hadde han 11 kamper i engelske lag. Svenske hentet Osvold foran 1988-sesongen for kroner. Han var en av lagets viktigste spillere den ene sesongen han spilte for Djurgården, der han dannet en solid midtbaneduo med Stefan Rehn. En forutsetning for overgangen til Djurgården var at han skulle få gå videre hvis en profesjonell klubb ønsket ham, og i desember 1988 ble Osvold solgt videre til greske PAOK for samme sum Djurgården hadde hentet ham for. Osvold spilte én sesong for PAOK. Etter tre sesonger tilbake i LSK (1990–1992) var han en sesong som kaptein for Skeid (1993) da de berget plassen i 2. divisjon. Osvold tok den 30. april 1986 en tunnel på Maradona i en treningskamp på Ullevaal i forkant av VM i fotball 1986 der han i tillegg scoret kampens eneste mål. Etter at han la opp har han arbeidet som markedssjef, forsikringsselger og fotballagent. Referanser Eksterne lenker Norgesmestere i fotball Norske fotballspillere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Fotballspillere for Skarbøvik IF Fotballspillere for Idrettsklubben Start Fotballspillere for Lillestrøm SK Fotballspillere for Skeid Fotball Fotballspillere for Nottingham Forest FC Fotballspillere for Leicester City FC Fotballspillere for PAOK FC Norske fotballspillere i England Norske fotballspillere i Hellas Personer fra Ålesund kommune


text: Kunst er en fellesbetegnelse på menneskeskapte fenomener som blir laget for å dekorere og for å dele en opplevelse, fortelling eller følelse. Ordet kommer fra tysk «kunnen» - å kunne, dyktighet. Kunst dekker et stort mangfold av uttrykk, fra sang og dans (utøvende kunst), via diktning og skjønnlitteratur til maleri, skulpturer og arkitektur. Begrepet dekker både det å lage eller framføre kunstverket, tradisjonen det er laget i og institusjonene og mottakelsen av kunstverket. Betydningen av og hensikten med kunst har variert gjennom tidene. Kjærlighet og død er knyttet til sterke følelser og er vanlige temær og inspirasjon for kunst. Tradisjonelt har kunst vært knyttet til estetikk. Forståelse av kunst og definisjon av hva kunst er har vært omdiskutert siden antikken. Hvilken kultur og samfunn kunstneren tilhører kan påvirke kunstens utseende, budskap og hvilken temaer som blir tatt opp. Samfunnet kan også være med på å bestemme hvilken kunst som ble akspektert. Enkelte mener at kunst ikke har verdi utover seg selv, andre mener utførelsen krever spesiell kunnskap og ønske om å bruke denne og individuelt tilpasse den til en situasjon og hensikt. Ifølge evolusjonspsykologien er trangen til å skape kunst og evnen til å nyte den knyttet til seksuell seleksjon. Etymologi og flere betydninger Ordet kommer fra tysk og betydde opprinnelig «det å kunne» eller «ferdighet». Kunst i original forstand brukes derfor om en spesiell ferdighet, en oppøvd evne eller dyktighet på forskjellige felt. Med denne betydningen brukes ordet mye om for eksempel ingeniørkunst, kokekunst, krigskunst eller legekunst. I nyere tid blir det oftest brukt om det visuelle som billedkunst, arkitektur, brukskunst også videre. Men ordet dekker også noen typer for underholdning som litteratur, film, teater, musikk og dans, selv om ikke alle er enige i hvor kunstneriske produktene og fremføringene er. Med ordet «kunst» uten videre forklaring tenker mange på billedkunst. I noen grad brukes begrepet billedkunst som en direkte oversettelse av det engelske visual art. Innholdet i begrepene er imidlertid ikke helt det samme og oversettelsen blir dermed litt upresis. Tilsvarende har man begrepet utøvende kunst som kommer fra performing art. Noen hevder at det kan bidra til forståelse av kunstbegrepet å skille mellom underholdning og kunst. «Underholdning» brukes da om det som har som mål å gi publikum adspredelse i den perioden de opplever verket. Begrepet «Kunst» reserveres for verker som i sin dypeste form skapes eller er skapt for utforske, kommentere eller tydeliggjøre mer eksistensielle spørsmål, som hva det innebærer å være menneske. Mange mener at kunsten er subjektiv og at det derfor ikke kan vurderes som noe objektivt. Kunstbegrepet Selve kunstbegrepet må ta utgangspunkt i den kunstneriske kommunikasjonen mellom kunstner, kunstverk og mottaker. Den fjerde faktor er forholdet til den virkeligheten som kunstverket er en del av. En kan dele inn teoriene i: Imitasjonsteorier som handler om forholdet mellom kunstverket og virkeligheten. Uttrykks- eller ekspresjonsteorier som handler om forholdet mellom kunstner og kunstverket. Opplevelses- og resepsjonsteorier som tar for seg forholdet mellom kunstverk og mottaker. Modernistiske og formalistiske teorier som er forholdet til kunstverket alene. Kunstteoriens historie forteller om at en ofte har kombinert noen av disse teoriene med hverandre. Imitasjonsteorier ser på bilder og skulpturer som en etterligning av virkeligheten. Men kunstnerne velger ofte å fremstille virkeligheten de levde i annerledes enn idealet og hvordan det ville være i himmelen. Ofte var ønsket om hvordan samfunnet burde være annerledes enn hvordan den faktisk var. Uttrykksteorien ser på kunstverket som et uttrykk for kunstnerens indre følelser og opplevelser. Resepsjonsteoriene ser primært på kunstverk som en estetisk opplevelse. Først og fremst skal kunstverket gi opplevelse av noe skjønt og vakkert, men hensikten kan også være å provosere og utfordre vanlige oppfatninger. Modernistiske og formalistiske teorier ser på kunstverket som en spesiell sansbar virkelighet. Denne kommer i tillegg til den ytre virkeligheten og består av former og farger i en stadig dynamisk bevegelse. Norsk juridisk definisjon av kunst Fordi det i mange tilfeller er andre skatte-, toll- og avgiftssatser på salg og import av kunst sammenlignet med andre gjenstander oppstår det ofte uenigheter om hvorvidt et produkt er å anse som kunst eller ikke. Merverdiavgiftsforskriften har følgende definisjon av kunstverk: Tema i kunsten Kjærlighet og sorg Det meste av kunst gjennom historien har hatt som formål å dekorere eller å kommunisere sterke følelser hos kunstnere. De sterkeste menneskelige følelser har ofte vært pådrivere for kunstnere, slik som kjærlighet, sjalusi, sorg og død. Kjærlighet, og i tidligere tider fruktbarhet har vært yndet tema for kunstnere, både for å kommunisere sin egen kjærlighet, for å imponere og ikke minst som ledd i beiling (se Kunst som biologisk fenomen lengre ned). Kjente eksempler på romantisk kjærlighet som tema i litteraturen er Shakespeares teaterstykke Romeo og Juliet, romanen Victoria av Knut Hamsund og legenden om Tristan og Isolde fra middelalderen som har gitt opphav til en rekke kunstverk både i billedkunsten, diktning og scenekunst. En tilsvarende rolle i eldre norsk diktning har Gunnlaug Ormstunges saga.<ref>Daniel Sävborg «Erotik, kärlek och känslor i Bjarnar saga Hítdoelakappa » I Maal og Minne; nr 2, 2006</ref> Romantisk kjærlighet som tema omfatter også sjalusi og fortvilelse over tapt kjærlighet, slik det vises i mange av Edvard Munchs malerier, for eksempel Vampyr og Sjalusi. Ikke minst er romantisk kjærlighet og/eller kjærlighetssorg er gjennomgående tema i nesten all opera og populærmusikk. Kjærlighet omfatter også vennskap, forholdet mellom søsken og det intense forholdet mellom foreldre og barn, særlig morskjærlighet. Sistnevnte tema er ofte framstilt som malerier av Jesusbarnet og jomfru Maria. Døden i kunst Døden som tema har avstedkommet flere skoler innenfor kunst, særlig vanitas-malerier, memento mori-stilleben og danse macabre allegorier som forekommer både som billedkunst, diktning, musikk og dans. Mange av disse rettningene og verkene oppsto i forbindelse med store epidemier, slik som danse macabre i forbindelse med svartedauden, gravsalmen Märk hur vår skugga av Bellman under koleraepedimiene i Stockholm og Det syke barn av Munch i forbindelse med tæring-epidemiene på slutten av 1800-tallet. To av de klassiske syv underverker var bygget som mausoleer: Kheopspyramiden og kong Mausollos grav. Religiøs kunst Et annet typiske tema fra Antikken og opp til Barokken har vært religiøsitet, og mange av de store verkene fra disse periodene har religiøse tema, og mange av dem er utført som dekorasjoner i templer, kirker og moskéer. Kjente eksempler inkluderer Angkor Vat-tempelet i Kambodsja (arkitektonisk kunst), det sixtinske kapell i Vatikanet (billedkunst) og Hagia Sofia i Istanbul (kalligrafi). Mange slike verker ble utført som bestillingskunst, men kunstnere har helt opp i vår tid gitt trykk for sine egne religiøse følelser gjennom kunsten. Kunst og underholdning, erkjennelse og opplevelse Det finnes to hovedgrener i kunsten. Den første har som mål å finne erkjennelse om hva det er å være menneske. Denne grenen karakteriseres oftest som kunst. Den andre har som mål å gjøre publikum lykkelige når de opplever kunsten. Denne grenen blir gjerne kalt for underholdning. Mange mener at kunsten er subjektiv og derfor ikke bør vurderes som noe objektivt. En slik synsvinkel har som utgangspunkt at individet vil oppfatte, forstå og tolke kunstverk i lys av de erfaringer og den kunnskap individet besitter. Den subjektive opplevelsen av kunsten vil etter dette være produktet av et sett med betingelser som i større eller mindre grad vil være knyttet til individets samfunnstilhørighet, og til vedkommendes personlige forutsetninger for å forstå og tolke kunstverket. Det vil derfor ikke være mulig å vurdere et kunstverk fullstendig fritt, men kunsten kan bidra til at individet som opplever den, blir seg bevisst sine egne forutsetninger for å vurdere verket, og derved blir i stand til å utvide sin egen forståelse av kunstens vesen og av sin individuelle reaksjon på verket. I analysen av kunstens vesen og av et individuelt kunstverk kan det være hensiktsmessig å gjøre seg betraktninger om kunstverkets form. I forbindelse med dette vurderer man elementer som komposisjon, dramaturgi, komikk og hvorvidt kunstneren har begått bevisste regelbrudd i utformingen eller presentasjonen av verket. Ett og samme verk kan vurderes både som kunst og underholdning. Et erkjennelsesutvidende verk kan være god underholdning, og god underholdning kan være erkjennelsesutvidende. Et verk som har funnet en ny måte å fengsle oss på er i sin natur erkjennelsesutvidende; vi kan finne ny innsikt i oss selv ved å studere hvorfor verket fengsler oss. Kunst som biologisk fenomen Selv om flere dyrearter er i stand til å lage bilder, slik som sjimpanser, gorilla og elefanter, er menneske den eneste arten vi kjenner som lager kunst på eget initiativ. Kunst har til alle tider blitt skapt innen alle folkegrupper, og dette tyder på at kunst er uttrykk for et fellesmenneskelig behov, og følgelig er et resultat av vår biologi heller enn et kulturelt fenomen. Særlig tydelig er dette i hvilke typer landskaper som ofte blir avbildet i malerier og fotokunst og gjenskapt i landskapsarkitektur og hagekunst. I evolusjonær psykologi blir både estetisk sans og evnen til å skape kunst et resultat av evolusjon, særlig seksuell seleksjon. Evner som tillater kunst, slik som musikalitet og fantasi, og disiplinen som en dyktig kunstner legger for dagen, vil være med å framheve kunstneres mentale evner, og derved indirekte sunnhet og helse (fitness). Evnen til å nyte og derigjennom å evaluere kunst vil gjøre det enklere å skille dyktige fra mindre dyktige utøvere. Dette vil bedre tilskuerens evne til å velge de beste partnerne. Både evnen til å skape kunst og evnen til å evaluere den vil derved bli favorisert ved evolusjon. Ulike kunstformer Det finnes en lang rekke kunstformer. Det vanligste er å dele opp etter kunstuttrykk eller kunstverkets beskaffenhet. Det har vært vanlig å dele kunsten opp i: Arkitektur Arkitektur er kunsten og vitenskapen om bygningskonstruksjon. Det kan være hus en kan bo i eller offentlige bygg som bibliotek. Arkitektur – Byplanlegging – Landskapsarkitektur – Hagekunst Bilde Et bilde bruker flaten som medium, og rommer ofte (men ikke alltid) en fortelling. Bilde – Maleri – Tegning – Grafikk – Kollasje – Mosaikk – Glassmaleri – Illuminert manuskript – Kodeks – Graffiti – Fotografi – Film – Lyskunst – Videokunst – Datakunst – ASCII-kunst – Tegneseriekunst - Gatekunst - Kalligrafi Scenekunst Scenekunst er et samlebegrep for utøvende virksomhet som i sitt vesen er ment å oppleves i sanntid av et publikum. Man skiller ofte mellom scenekunst som skapes på spesielt konstruerte eller tilpassede scener, og oppsøkende kunstnerisk virksomhet der utøverne ikke er avhengige av spesielle fasiliteter for å fremføre sin kunst. Teater – Dans – Opera Skulptur En skulptur er et tredimensjonalt, visuelt kunstverk. Skulptur – Relieff – Installasjon – Readymade – Tekstilkunst Litteratur Denne kunsttypen deler gjerne en fortelling, mening eller følelse gjennom tekst. Lyrikk – Poesi – Romaner – Noveller – eventuell annen skjønnlitteratur Musikk Musikk er en kunstdisiplin som uttrykker seg gjennom lyd og stillhet disponert over tid. Musikk I moderne kunstforståelse kan det være vanskelig å ha faste skillelinjer mellom de forskjellige uttrykksformene. Kunsthistorie Kunsthistorie kan defineres som fortellingen om utviklingen innen de forskjellige former for kunst fra oldtiden til i dag. Kunsthistorie Kunsthistoriske perioder Arkitektoniske perioder Stilhistorie Se også Kunsthåndverk Billedkunst Litteratur Musikk Dans Kitsch Kunstnerisk verdi Kunst- og uttrykksterapi Referanser Litteratur Danbolt, Gunnar, Blikk for bilder, om tolkning og formidling av billedkunst'' Oslo 2002, ISBN 82-7935-046-2 Eksterne lenker Om kunstbegrepet i Leksikon for det 21. århundrede (dansk tekst) Immanuel Kant om kunst 1790 (engelsk tekst) Er begrensninger av kunstnerens frihet en del av kunsten? Kunstvandringer Digitale blakopier av bøker om kunst Digital bokkopi av Illustrert kunstordbok (NKS-forlaget , 1990) Digital bokkopi av Kunstleksikon (Aschehougs kunsthistorie bind 4, 1996) Digital bokkopi av Kunst og håndverk – en visualisert innføring (1998) 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Kate Gulbrandsen (født 6. august 1965 i Slemmestad i Røyken) er en norsk sanger. Som 20-åring vant hun en lokal sangkonkurranse og deltok senere i Pop-festival i 1985 i Egypt, hvor Arne Bendiksen var blant arrangørene. Året etter deltok hun også i World Popular Song Festival i Japan, der hun vant Golden Award med sangen «Carnival» av Rolf Løvland. I 1987 vant hun Melodi Grand Prix med sangen «Mitt liv», skrevet av Rolf Løvland og Hanne Krogh. Gulbrandsen representerte dermed Norge i Eurovision Song Contest 1987, der hun ble nummer 9 av 22 deltakere. Gulbrandsen forsøkte å representere Norge på nytt i 1989 med sangen «Nærhet», men uten suksess. Senere sang hun også «Welcome to Lillehammer» i forbindelse med vinter-OL 1994 på Lillehammer. Hennes versjon av Jørn Hansens «Med gullet for øyet» var den offisielle sangen for paralympiske vinterleker i Nagano i Japan i 1998. I februar 1984 gikk hun til topps på Norsktoppen med sangen «Denne natt». I 2004 hadde hun to låter på Norsktoppen, en av dem var en ny versjon av Dolly Partons hitlåt «Jolene», som ble 11 uker på Norsktoppen. Hun var med i bandet Folk som oss sammen med Ole Jørgen Grønlund, og de ga ut et album med samme navn i 2010. Gulbransen har også utgitt tre soloalbum. Siden har hun jobbet sporadisk med andre artister, og hun medvirker i ulike TV-sendinger med jevne mellomrom – senest i 2016 som deltaker i NRKs Stjernekamp. Hun har coverbandet Kate & Gutta som spiller coverlåter i sjangere som country, blues, pop og eget materiale. I august 2022 ga hun ut en singel sammen med sin datter Sandra Gulbrandsen, «Two of Us». Kate Gulbrandsen deltok i den norske Melodi Grand Prix i 2023 med sangen «Tårer i paradis», engelsk tittel Tears in Paradise, som hun har komponert sammen med Kjetil Mørland. Kate Gulbrandsen kommer fra Slemmestad og bor i Hokksund. Plateutgivelser Album 1987 - The Beauty and the Beat 1991 - Sol om natten 2005 - Vi to 2010 - Folk som oss - (med Folk som oss) Singler 1983 – «Denne natt» / «Flashdance» 1984 – «Hjelp meg» / «18 år» 1985 – «Første forsøk» / «Kom til mitt party» 1987 – «Danger Men Working» / «Fire of Love» 1987 – «Mitt liv» / «The Woman and the Girl» 1987 – «Carnival» / «The Woman and the Girl on Me» 1987 – «Trick of the Heart» 1988 – «Welcome to Lillehammer» / «Welcome to Lillehammer (Instrumental)» – (som Kate and the Olympic Children) 1989 – «Nærhet» / «Nærhet» 1991 – «Så god når du smiler» / «Nærhet» 1998 – «Med gullet for øyet» – (maxi-singel, som Team Paralympics & Kate Gulbrandsen) 2004 – «Mister deg» («Losing You») / «Jolene» 2004 – «La meg bli der» 2013 – «Et annet sted» 2014 – «Hellefosskonge» (med Ulabrand) 2016 – «Sigøyner» 2018 – «Hvor er du nå» 2018 – «Mitt liv» 2019 – «Første gang» 2021 – «Jeg ser deg» 2022 – «Two of Us» 2022 – «Hokksunds fine by» 2023 – «Tårer i paradis» Referanser Eksterne lenker Norske sangere Deltakere i Melodi Grand Prix Deltakere i Melodi Grand Prix 2023 Vinnere av Melodi Grand Prix Deltakere i Eurovision Song Contest Deltakere i Stjernekamp Personer fra tidligere Røyken kommune Personer fra Asker kommune Fødsler i 1965


text: Arietta er en dobbel-CD med klassiske stykker for piano spilt inn av Kjell Bækkelund i 1994. Albumets tittel er synonymt med tittelen på Edvard Griegs «Opus 12, nummer 1» - som er første spor på dobbeltalbumet. Innhold CD 1 Arietta, Op. 12, Nr. 1 (Edvard Grieg) Vals, Op. 12, Nr. 2 (Edvard Grieg) Folkevise, Op. 12, Nr. 5 (Edvard Grieg) Crescendo (Per Lasson) Langeleiklåt (Geirr Tveitt) Skumring (Signe Lund) Sommertrall (Christian Hartmann) Valse dolce (Klaus Egge) Largo (Troll) fra Villarkorn (Olav Kielland). Til et barn (Jan Wølner) Nocturne (C. Hartmann) Kjempevise-slåtten (Harald Sæverud) Humoreske (Sverre Jordan) Vals-caprice (Johan Øian) Halling fra Tre klaverstykker, Op. 16, Nr. 3 (Knut Nystedt) Sagn (Gunnar Gjerstrøm) Consolation (J. Wølner) Ostinato rytmico (K. Bækkelund) Aften på Høifjeldet (Edvard Grieg) CD 2 Frühlingsrauschen, Op. 32, No. 3 (Christian Sinding) Vårvise (C. Hartmann) Berceuse, Op. 38, Nr. 1 (Edvard Grieg) Valse caprice (Rikard Nordraak.) Lento (Lokk) Fra "Villarkorn", Op. 13, No. 9 (Olav Kielland) Andante sostenuto Fra "Villarkorn", Op. 13, No. 10 (Olav Kielland) Den lille danserinnen (C. Hartmann) Melodi, Op. 38, Nr. 3 (Edvard Grieg) Småsvein-gangar, Op. 14, No. 1 (Harald Sæverud) Rondo amoroso , Op. 14, No. 7 (Harald Sæverud) Legende, Op. 16, No. 1 (Lund Skabo) Sommervise (Agathe Backer Grøndahl) Vél komne med æra (Geirr Tveitt) Vals, Op. 38, Nr. 7 (Edvard Grieg) Nocturne (Kristian Lindeman) Aa, kjende du Kjell (trad) Elegi, Op. 14, Nr. 1 (J. Wølner) Skumring ved Trolltjernet (Erling Kjellsby) Solveigs sang, Op. 52, No. 4 (Edvard Grieg) Tylden: GTACD 8031/2 Referanser Kjell Bækkelund-album Musikkalbum fra 1994


text: Dagdrømmer er av mange regnet som Kjell Bækkelunds magnum opus innen fortolkningskunst. Dobbeltalbumet ble utgitt på vinyl i 1975 og CD i 1990. Innhold Nocturne ; Den lille danserinnen ; Dagdrømmer : suite / Christian Hartmann. Nattstemning ; Scherzo / Lars Minsaas. Til et barn ; Poem / Jan Wølner. Bjønnesen ; Gamal-Holin ; Gubben Noa-variasjoner / Sverre Bergh. Musikk om barn / Kjell Krane. Valse caprice ; Rhumba intermezzo ; A la boogie woogie / Johan Øian Referanser Kjell Bækkelund-album Musikkalbum fra 1975


text: En konsonant (også kalt medlyd) er fonetisk sett en lyd i talespråket som er slik at luftstrømmen treffer på en eller flere hindringer på veien fra lungene til munnen eller nesen. Det vil si at for eksempel t og v er konsonanter, mens a og o ikke er det. Også enkeltbokstavene som representerer slike lyder kalles konsonanter imens resten av bokstavene i alfabetet kalles vokaler. Fonologisk sett, er derimot hovedregelen at en konsonant ikke er stavingsbærende. På det grunnlaget kan en si at n på norsk som regel er en konsonant. Den norske j-en uttales i mange varianter av norsk akkurat som en kort i, som er en vokal. Men likevel regnes den for en konsonant (eller i noen tilfeller for en halvvokal), siden den ikke er stavingsbærende. Ubykhisk, som døde ut i 1992, hadde 2 eller 3 vokaler og 84 konsonanter. Referanser


text: Kurt Donald Cobain (født 20. februar 1967 i Aberdeen i Washington, død 5. april 1994 i Seattle) var en amerikansk musiker. Cobain dannet Nirvana i 1987 sammen med kameraten Krist Novoselic i sin hjemby Aberdeen, Washington, men helt siden 1984 hadde de spilt sammen under stadig skiftende navn på bandet. Innen to år hadde bandet blitt det viktigste i den Seattle-baserte grunge-scenen. I 1991 markerte Nirvanas sang «Smells Like Teen Spirit» et dramatisk skifte i populærmusikken. Bandet foretok med denne sangen et sprang fra 80-tallets glam metal, stadionrock og dansepop mot grunge og alternativ rock. Musikkmediene opphøyde sangen til å være en «generasjonshymne», og med denne ble Cobain sett på som talsmann for generasjon X. De siste årene av livet slet Cobain med narkotikaavhengighet og mediepresset som var på ham og hans kone, Courtney Love. 5. april 1994 ble Cobain funnet død i sitt hjem i Seattle, offer for det som offisielt ble erklært å være et selvpåført skudd mot hodet. I de etterfølgende år har omstendighetene rundt hans død vært gjenstand for konspirasjonsteorier. Oppvekst Kurt Cobain var sønn av Donald og Wendy Cobain. Han tilbrakte sine første seks måneder i byen Hoquiam, Washington, før familien flyttet til Aberdeen. Han begynte tidlig i livet å utvikle interessen for musikk. Ifølge hans tante Mari «var han sanger fra den gang han var to. Han pleide å synge Beatles-låter som 'Hey Jude'. Han hadde stor utstråling helt fra han var liten.» Cobains liv forandret seg da han var åtte år. Foreldrene ble skilt i 1975, en hendelse han senere omtalte som en dyptgripende begivenhet i livet. Hans mor la merke til at hans personlighet endret seg dramatisk, og Cobain ble mer tilbaketrukket. I 1993 sa Cobain følgende: Det første året etter skilsmissen bodde han sammen med sin mor. Han flyttet deretter til Montesano, Washington for å leve sammen med sin far, men etter noen få år med ungdomsopprør ble dette for overveldende, og han følte seg dratt mellom vennene og familien. På skolen var Cobain lite interessert i sport. På grunn av farens oppfordringer og mas ble Cobain med i et brytelag. Han var god, men likte det ikke. Senere fikk faren ham med i en lokal baseballiga, der Cobain bevisst spilte feil for å få slippe å spille. I stedet fokuserte han på kunst. Han tegnet ofte i timene, blant annet deler av menneskelig anatomi. Cobain ble venn med en homofil student ved skolen. Dette vennskapet fikk noen til å tro at han selv var homofil. I 1993, i et intervju med The Advocate, hevdet Cobain at han var «homofil i ånden» og «trolig kan være bifil». Han har også uttalt at han brukte en sprayboks til å male «Gud er homse» på lastebiler rundt i Aberdeen. Han ble arrestert i 1985 for å ha tagget «HOMO SEX RULES» på en bank. Men Aberdeen-politiets rapporter viser at setningen han ble arrestert for å ha skrevet var «Ain't got no how watchamacallit». I et av sine personlige notater skrev Cobain, «Jeg er ikke homofil, men jeg skulle ønske jeg var det, bare for å irritere homofober.» I tiende klasse flyttet Cobain tilbake for å bo hos moren i Aberdeen. To uker før skoleavslutningen droppet han ut av den videregående skolen etter at ha innsett at han ikke hadde gode nok karakterer til å få vitnemål. Moren ga ham to valg: enten få en jobb eller reise. Kort tid senere pakket Cobain klærne og andre eiendeler sammen i bokser. Siden han ikke lenger kunne bo hjemme hos moren, oppholdt Cobain seg ofte i venners hus eller snek seg inn i sin mors kjeller. Senere hevdet Cobain at når han ikke kunne finne noe annet sted å bo, levde han under en bro som krysser Wishkah River, en opplevelse som ga inspirasjon til Nevermind-sangen «Something in the Way». Men Krist Novoselic hevdet at Cobain aldri virkelig bodde der, han sa: «Han hang der ute, men du kan ikke leve på de gjørmete elvebreddene, med tidevannet som går opp og ned. Det var hans egen form for revisjonisme.» Mot slutten av 1986 flyttet Cobain inn i det første huset han bodde i alene og tjente penger til leien ved å jobbe på et kystmotell noen kilometer fra Aberdeen. Samtidig reiste han ofte til Olympia, Washington for å følge med på musikkmiljøet. Under et besøk i Olympia startet han et forhold med Tracy Marander. Musikalsk begavelse og Nirvana Til hans 14. bursdag ga Cobains onkel ham muligheten til å få en gitar eller en sykkel som en gave; Cobain valgte gitaren. Han begynte å lære noen få sanger, blant annet AC/DCs «Back in Black» og The Cars' «My Best Friend's Girl», og snart begynte han å skrive egne sanger. På videregående skole fant Cobain sjelden noen å spille med. Mens han var på Melvins øvelsesplass, møtte han Krist Novoselic, en kamerat opptatt av punk rock. Novoselics mor eide en hårsalong, og Cobain og Novoselic øvde av og til i hennes lokaler. Et par år senere prøvde Cobain å overbevise Novoselic om å danne et band med ham ved å låne ham en kopi av en hjemmelaget demo innspilt av Cobains tidligere band, Fecal Matter. Etter flere måneders gjentatt spørring ble Novoselic til slutt enig om å bli med Cobain, og dette ble begynnelsen på Nirvana. I løpet av de første årene de spilte sammen hadde Novoselic og Cobain en roterende liste av trommeslagere. Etter hvert ble bandet stående på Chad Channing, som sammen med Nirvana spilte inn albumet Bleach, utgitt på Sub Pop Records i 1989. Cobain var misfornøyd med Channings stil og ville derfor finne et nytt bandmedlem. Til slutt ble valget tatt: Dave Grohl ble den nye trommeslageren. Med Grohl hadde bandet funnet sin største suksess med sin 1991 major-label debut, Nevermind. Narkotikaavhengigheten Gjennom det meste av sitt liv kjempet Cobain med kronisk bronkitt og intens fysisk smerte på grunn av sin ubestemte kroniske magetilstand. Disse magesmertene var også spesielt ødeleggende for ham følelsesmessig, og han brukte år på å finne årsaken. Men ingen av legene han snakket med var i stand til å fastslå den spesifikke årsaken. Hans første narkotikaerfaring var med marijuana i 1979 som 13-åring. Cobains første erfaring med heroin skjedde en gang i 1986. Denne skaffet han fra en lokal narkotikadealer i Tacoma, Washington, som tidligere hadde forsynt ham med Percodan. Cobain brukte heroin sporadisk i flere år, men ved utgangen av 1990 utviklet bruken seg til sterk avhengighet. Cobain hevdet at han var «fast bestemt på at det skulle bli en vane», som en måte å behandle magesmertene på. Cobain skal selv ha sagt «Det startet med tre dagers bruk av heroin, og nå har jeg ikke magesmerter. Det var en skikkelig lettelse.» Cobains heroinavhengighet ble sterkere etter hvert som årene forløp. Han gjorde sitt første forsøk på avvenning tidlig i 1992, ikke lenge etter at han og Love oppdaget at de skulle bli foreldre. Rett etter at han hadde forlatt avvenningsstedet, dro Nirvana ut på en Australia-turné. Ikke lenge etter returen gjenopptok han misbruket. Før en forestilling på New Music Seminar i New York i juli 1993 tok Cobain en heroinoverdose. I stedet for å ringe ambulanse, injiserte Courtney Love Cobain med ulovlig ervervet Narcanti for å få ham til bevissthet. Cobain fortsatte å spille med Nirvana, slik at det offentlige ikke skulle få noen indikasjoner på at noe utenom det vanlige hadde funnet sted. Cobains siste uker og død Cobain giftet seg i 1992 med Courtney Love, og de fikk datteren Frances Bean Cobain senere samme år. Cobain roet seg en periode etter han ble far, og han begynte å se mer positivt på livet i løpet av 1993. Heroinbruken tok seg imidlertid opp igjen i 1994 under In Utero-turneen. Helt frem til sin død lagde Cobain og Nirvana musikk. Bandets to siste album, In Utero og Unplugged In New York, kom ut i henholdsvis 1993 og 1994. Etter en turné som endte i Terminal Einz i München, Tyskland, den 1. mars 1994, ble Cobain diagnostisert med bronkitt og alvorlig laryngitt. Han fløy til Roma neste dag for medisinsk behandling og kom dit med sin kone den 3. mars. Neste morgen våknet Love opp og merket at Cobain hadde overdoset på en kombinasjon av champagne og Rohypnol. Love hadde fått resept på Rohypnol etter ankomst til Roma. Cobain ble umiddelbart sendt til sykehuset og var bevisstløs resten av dagen. Etter fem dager på sykehuset reiste Cobain tilbake til Seattle. Love har senere uttalt at hendelsen ble Cobains første forsøk på selvmord. Den 18. mars ringte Love politiet for å informere om at Cobain hadde selvmordstanker og hadde låst seg i et rom med en pistol. Politiet ankom og konfiskerte flere våpen og en flaske med piller fra Cobain, som insisterte på at han ikke var nær selvmord og at han hadde låst seg inn på rommet for å skjule seg fra Love. På spørsmål fra politiet medga Love at Cobain aldri hadde nevnt at han var nær selvmord, og at hun ikke hadde sett ham med en pistol. Love forklarte om Cobains narkotikabruk under en intervensjon som fant sted den 25. mars. De ti personene som var i rommet, inkluderte musikere, venner, plateselskapsdirektører og en av Cobains nærmeste venner, Dylan Carlson. Tidligere Nirvana-manager Danny Goldberg beskrev Cobain som «svært motvillig» og at han «benektet at han gjorde noe selvødeleggende.» Men mot slutten av dagen hadde Cobain inngått en avtale om å gjennomføre avvenningsprogrammet. 1. april forlot han avvenningsstedet da han gikk utenfor for å ta en sigarett og deretter klatret over et seks fot høyt gjerde. Han tok en taxi til Los Angeles' flyplass og fløy tilbake til Seattle. I løpet av 2. og 3. april ble Cobain sett på ulike steder rundt omkring i Seattle, men de fleste av hans venner og familie var uvitende om hvor han befant seg. 3. april kontaktet Love en privat etterforsker, Tom Grant, og hyret ham til å finne Cobain. Den 8. april 1994, ble Cobains lik funnet i hans hjem i Lake Washington av en elektriker som hadde kommet for å installere et sikkerhetssystem. Selv om dirigent David Woodard hadde bygget en Dreamachine for Cobain, ble rapporter om at Cobain hadde brukt det psykoaktive anlegget i for stor grad i dagene frem til selvmordet hans motsagt av senere funn. Etter sin død har han fått kultstatus, og hans dødsfall har gitt grobunn for mange konspirasjonsteorier. I obduksjonsrapporten ble det anslått at Cobain skal ha dødd 5. april 1994. Dødsårsaken ble av myndighetene klassifisert som selvmord etter et hagleskudd mot hodet 4. eller 5. april 1994. Ettermæle Siden Cobain ikke har noe gravsted, besøker mange Nirvanafans Viretta Park nær Cobains tidligere hjem ved Lake Washington for å vise sin respekt. På årsdagen for hans død samler fans seg i parken for å feire hans liv og minnes ham. Gus Van Sant baserte sin film Last Days fra 2005 på det som skal ha skjedd de siste timene av Cobains liv. I januar 2007 begynte Courtney Love å selge inn biografien Heavier Than Heaven til flere filmstudioer i Hollywood for å få gjort denne om til en film om Cobain og Nirvana. Se også Nirvana Referanser Eksterne lenker Gitarister fra USA Sangere fra USA Personer fra USA av irsk opphav Personer fra USA av tysk opphav Personer fra Aberdeen i Washington Nirvana-medlemmer Grunge-musikere Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame (gruppemedlem)


text: Kenneth Mathieson Dalglish (født 4. mars 1951 i Dalmarnock i Glasgow) er en skotsk tidligere fotballspiller og siden har vært manager for blant annet Liverpool FC, Blackburn Rovers FC, Newcastle United FC og Celtic FC. Han har rekord i antall landskamper og mål for , med 102 kamper og 30 mål (antall mål er tangering av Denis Law). Han spilte totalt 515 kamper for Liverpool FC, derav 355 seriekamper. Dalglish har også vært manager for klubbene Liverpool FC, Blackburn Rovers, Newcastle United og Celtic. Han ble kjent som en notorisk målscorer, og var den første til å score 100 mål i både den skotske og den engelske toppdivisjonen. Dalglish er en av ni menn som har blitt engelsk seriemester i fotball både som spiller og som manager. Han er også en av tre managere som har vunnet den engelske toppserien med to forskjellige klubber (Liverpool og Blackburn). De to andre som har gjort samme er Brian Clough og Herbert Chapman. Spillerkarriere Barne- og ungdomsår Dalglish ble født i 1951 i Dalmarnock, i den østlige delen av Glasgow, og gikk på Milton Bank barneskole. Hans far, ingeniøren William Dalglish, var supporter av den skotske toppklubben Rangers FC. Allerede som ganske ung ble han tatt med på fotballkamper for å følge dette laget. Da familien noen år senere flyttet til en høyblokk like ved Rangers treningsbane, «The Albion», kunne han følge heltene Jim Baxter og Ian McMillan på nær hold. Han hadde bare en søster og fikk derfor tett oppfølging av sin fotballinteresserte far. Han begynte som keeper i yngre år, men ble etterhvert plassert lenger fremme på banen. Han kom tidlig med på Glasgows skolelag og Skottland U-15. I en landskamp på dette alderstrinnet spilte Skottland mot , Dalglish var høyre indreløper og scoret to mål. I sin neste kamp for U-15 spilte laget mot og en journalist fra søndagsavisen «The People» ble så imponert at han omtalte Dalglish som «a brilliant ball player». Allerede som 15-åring var han på prøvespill i både West Ham United og Liverpool, men han fant seg ikke til rette og returnerte derfor til hjembyen. I løpet av låneperioden i Liverpool fikk han én kamp for junior-B, mot Southport. Celtic hadde ham tidlig i kikkerten og 16 år gammel begynte han å trene med de grønnstripete. Familiens interesse for Rangers gjorde at han lenge trente på Celtic Park i all hemmelighet i frykt for hva de ville si hjemme. Da Jock Steins assistent, Sean Fallon, kom på uanmeldt besøk hjemme hos familien, sendte Kenny ut moren for å ta i mot mannen mens han selv fikk tatt ned de største Rangers-bildene fra veggen på gutterommet. Med farens godkjennelse skrev han under sin første proffkontrakt etter et par års trening og reservelagsspill i 1968. Celtic hadde i denne perioden sendt ham til «farmerklubben» Cumbernauld United, der han scoret 37 mål i 1967-68 sesongen. Da han ble proff spilte han den første tiden på reservelaget til Celtic. Laget var så bra at de ble omtalt som «the Quality Street gang». Celtic hadde på den tiden også et glimrende A-lag, som blant annet hadde vunnet Serievinnercupen, nå kalt UEFA Champions League, året før. Suksess for Celtic Han debuterte i den skotske ligacupens kvartfinale mot Hamilton Academical på Douglas Park 25. september 1968, da han kom inn som reserve for Charlie Gallagher. Celtic vant kampen 4-2. Han ligadebuterte i 1969 med en 7-2-seier over Raith Rovers, og han spilte 4 kamper i sin første sesong, da inkluderes semi-finaler i både FA-cupen og ligacupen. Gjennombruddet kom i 1971/72 sesongen, med 17 mål på 31 ligakamper. Dette var en periode da Celtic dominerte fullstendig i Skottland, og laget vant «The Double». Den skotske landslagssjefen Tommy Docherty ventet ikke lenge med å kalle inn Dalglish til landslagssamling, og han debuterte allerede i november 1971, i en EM-kvalifisering mot . Siden gikk det slag i slag både nasjonalt og internasjonalt. I 1971 var han tilstede under Old Firm-oppgjøret mot byrival Rangers på Ibrox Stadium, der 66 tilskuere døde etter at trapp nr. 13 kollapset da fansen forlot stadionet like før kampslutt. I 1971/72-sesongen scoret Dalglish sitt første mål for Celtic. Det kom på straffespark, i 2-0-seieren i ligacupen mot Rangers på bortebane 14. august 1971. Sesongen etter var han for første gang toppscorer for klubben, med 41 mål i alle turneringer. Han ble utnevnt til kaptein i 1975-76-sesongen, noe som ble et dårlig år for klubben. Manager Jock Stein var blitt livstruende skadet i et bilkræsj og mistet det meste av sesongen, der klubben for første gang på tolv år ikke vant et trofé. Tilsammen fikk han 4 seriemesterskap, 4 FA-cupmesterskap, 1 ligacupmesterskap, samt to ganger semifinalespill i europacupen. Dalglish ønsket seg likevel bort fra Celtic allerede i 1976, men følte ikke at tiden var inne. Ledelsen fikk beskjed om at han ville bli værende maksimalt én sesong til. Etter en henvendelse fra Liverpool samme året, hadde Celtic gått med på å gi Liverpool opsjon på Dalglish den dagen klubben ikke lenger klarte å holde på ham. Etter en treningskamp før sesongen 1977/78, mot Dunfermline 10. august 1977, fikk han beskjed om å møte opp i klubblokalene. Celtic var blitt enige med Liverpool om en overgang for rekordsummen 440 000 pund. Etter fem minutter i enerom med Liverpool-manager Bob Paisley var Dalglish enig om overgangen. Tre dager senere spilte han for Liverpool mot Manchester United i Charity Shield-kampen på Wembley. Overbeviste straks som arvtaker etter Kevin Keegan Liverpool hadde nettopp solgt sin juvel Kevin Keegan til Tyskland, og supporterne var svært misfornøyd med dette. Men 26-åringen Dalglish gled inn i systemet på Anfield umiddelbart, og på sine 6 første ligakamper i 1977 scoret han fem mål. Han fikk en glimrende start i debuten borte mot Middlesbrough FC med målkjenning etter 7 minutter. I sin hjemmedebut scoret han etter 46 minutter mot Newcastle United. Det tok ikke lang tid før skeptikerne blant supporterne var overbevist om at han var en fullverdig erstatning for Keegan. Han oppholdt seg mer i straffefeltet, scoret flere mål og hadde en eminent ballkontroll. I sin første sesong for Liverpool spilte han samtlige kamper, scoret 30 mål og ble matchvinner i europacupfinalen mot belgiske Club Brugge på Wembley. Kampen endte 1-0, og Dalglish ble den nye folkehelten på Merseyside. Keegan var glemt og Dalglish fikk tilnavnet «King Kenny» blant supporterne. Laget fra 1978 var på mange måter noe «uferdig». Etter tapt ligacupfinale mot Nottingham Forest, kom de til slutt syv poeng bak samme lag i ligaen. Rutinerte spillere som Callaghan, Hughes og Smith var på vei ut, mens Dalglish og de andre «nye»; Alan Hansen og Greame Souness ennå ikke hadde «satt» seg skikkelig. Men i 1978/79 var samspillet igjen veldig bra, spesielt kombinasjonen Souness/Dalglish utmerket seg. Liverpool satte rekord i både poeng (68) og antall baklengsmål (16) den sesongen, mens Dalglish bidro med 21 ligamål. I kåringen av årets spiller fikk han 60 prosent av stemmene i sin andre sesong i klubben. Klubben vant ligaen både denne og påfølgende sesong. Etter bare ukers spill av 1980-81-sesongen mistet han sin første obligatoriske kamp for Liverpool. Han satt på tribunen med en kneskade da klubben sensasjonelt ble slått av Brentford i en ligacupkamp. Dette ble i det hele tatt en problemfylt sesong, men ikke dårligere enn at klubben vant serievinnercupen nok en gang, og for første gang i klubbens historie, ligacupen. Han scoret i omkampen mot West Ham på Villa Park, da Liverpool vant 2-1. Målet hans var av den spektakulære sorten, da han fra hjørnet av 16-meteren lobbet over keeper og i motsatt kryss. Finalen i serievinnercupen ble spilt mot Real Madrid i Paris og Liverpool vant 1-0, med klubbens 50. cupmål for sesongen, nok en rekord. 1981/82 begynte med utskiftninger på laget og nye navn som Grobbelaar, Lawrenson, Whelan og Johnston. Liverpool tok sin første liga-/ligacupdobbel av i alt tre. Etter en treg start med seks seire på 17 kamper, ble kombinasjonen Dalglish/Rush løsningen. Paisley var fremsynt nok til å prøve den hengslete waliseren da Johnston/Fairclough sviktet. Dermed hadde et av Liverpool og Englands «giftigste» spisspar sett dagens lys. De to laget 52 mål for klubben, og samarbeidet ble i pressen kalt for «telepatisk». Dalglish scoret vinnermålet i 2-1-kampen mot Tottenham Hotspur i kampen som avgjorde ligamesterskapet. Samme lag ble beseiret i ligacupfinalen etter at londonerne hadde tatt ledelsen også der. Sommeren 1982 deltok Dalglish i sitt tredje verdensmesterskap med Skottland. Han hadde deltatt i Vest-Tyskland i 1974, Argentina 1978 og nå Spania. Ingen av mesterskapene kan fremheves som suksess for verken Dalglish eller Skottland. I 1982/83 ble Dalglish kåret til årets spiller både av spillerne og av journalistene. Klubben vant igjen ligaen, etter å ha toppet tabellen siden 30. oktober. Ligacupfinalen ble også vunnet, denne gangen mot Manchester United etter å ha ligget under. Den 29. januar 1983 scoret han sitt mål nr. 300 i klubbsammenheng mot Stoke City i FA-cupen. Dette var for øvrig Paisleys avskjedssesong som manager. I Joe Fagans første sesong som manager vant Liverpool en unik trippel, med ligamesterskap, ligacupen og serievinnercupen. Men salget av midtbanedirigenten Souness til Sampdoria foran 1984-85 sesongen ble et forvarsel til det som skulle komme. Midtbanen var i ubalanse og Liverpool haltet. De vant to av de fire første kampene, og gikk deretter 7 kamper uten seier. Laget var på en uvant 18.-plass i ligaen. Kritikken rammet også Dalglish. Han var for gammel og scoret for lite, het det i pressen. Smått om senn fikk klubben snudd tendensen, og klarte annenplass. Men det sterkeste minnet er likevel ulykken på Heysel stadion, da 39 italienske supportere døde under europacupfinalen mellom Juventus og Liverpool, etter at engelske hooligans gikk amok. Fagan var oppløst i tårer og trakk seg umiddelbart. Mens de fleste hadde forestilt seg Roy Evans eller kanskje Phil Neal som manager, kom utnevnelsen av Dalglish totalt overraskende. Den «tenkende» fotballspilleren Han ble ofte omtalt som en «tenkende» fotballspiller, med nese for de rette gjennombruddspasningene, de overraskende løsningene og de fantastiske målene. I tillegg hadde han en unik vinnervilje og et kvikt steg. Disse egenskapene ga ham selv og hans medspillere åpninger, og ble etterhvert en viktig forutsetning for Liverpools enestående suksess på 1970- og 1980-tallet. Dalglish var en sterk spiller som ikke lot seg skubbe bort fra ballen av motstanderne. Manchester Uniteds Kevin Moran brakk kjevebenet hans ved nyttårstider 1984, men i neste kamp mellom lagene ødela Dalglish ankelen til Moran. Han diskuterte ofte med dommerne, men lot til å vite hvor grensen gikk. Bare etter en utvisning mot Benfica ble han gitt karantene av fotballforbundet. Som en annen kjent skotsk angrepsspiller, Denis Law, hadde han mot til å kaste seg inn i farlige situasjoner, enten det var med hodet eller beina først. Selv om han var ekspert på smarte scoringer og fremspill fra straffefeltet og inn, kunne også Dalglish overraske på andre måter. Når publikum trodde han ikke kunne skyte fra langt hold, scoret han gjerne en perle fra 25 meter, når hodespillet syntes å være borte kom gjerne en fantastisk heading som ble mål. Han kunne også overraske med å sette inn frispark fra langt hold, men straffespark utførte han aldri for Liverpool. Han virket å være født til oppgaven, men en miss tidlig i karrieren skal visstnok ha satt dype spor. Han simpelthen nektet å ta straffespark. Dalglish var ikke den raskeste, ei heller en briljant hodespiller, men hans andre egenskaper veide opp for dette. Han var også utrolig stabil, nesten aldri skadet. Kenny Dalglish ble av medspillere og managere betegnet som en «mønsterproff», både på og utenfor banen. Forsiktig med hva han spiste og drakk og tidlig en familiefar som holdt seg langt unna nattelivet. Holdt seg unna pressen og fikk ofte unngjelde for det Pressen holdt han seg også mest mulig unna. Ble han spurt om hva som var sin beste scoring, svarte han alltid «min neste». Han ble etterhvert kjent for sine mange bitende kommentarer ovenfor pressen, og ble derfor ikke alltid omtalt i like positive håndlag. Mange av supporterne var også misfornøyd med at Dalglish nesten aldri skrev autografer, men få klagde høylytt ettersom han var en av lagets drivkrefter. Han ble ofte omtalt som en litt arrogant einstøing som stort sett var opptatt av å fokusere på fotball og sin familie, han ønsket å «la målene snakke». Spillende manager Egne metoder Bob Paisley skulle være hans mentor og «høyrehånd» i begynnelsen, men Dalglish viste tidlig at han var en mann med egne meninger. Han benyttet sin kjennskap til spillerstallen ved å gi spillere som tidligere var på grensen til førstelaget sin fulle tillit. Og fikk respons på det. Han benyttet uvanlig mange spillere, og greide samtidig å tilfredsstille en fyldig spillerstall. Han kunne holde avstand til spillerne, men samtidig være en av «gutta» når situasjonen tilsa det. Dalglish var ikke redd for å gå sine egne veier på andre områder heller. At laget ble offentliggjort en time før kampstart var noe nytt på Anfield. På treningsfeltet, Melwood, gjorde han stort sett som han hadde lært av de tidligere Liverpool-managerne, selv om det ble litt mer spesialtrening på skudd, innlegg og for keeperne. Uansett nøt Dalglish full respekt i hele klubbens organisasjon. Ansettelsen av Dalglish som ny manager i Liverpool FC var en «bombe», men samtidig et friskt pust. Han ble den yngste sjefen i toppdivisjonen, mens Fagan hadde vært eldst. Han skulle attpåtil fortsette som aktiv spiller. Det var ingen enkel oppgave 34-åringen tok på seg. Sommeren kom og gikk uten nye spillerkjøp. Men gradvis, uten for store utskiftninger tok et nytt lag form. Steve Nicol og Jim Beglin erstattet Phil Neal og Ray Kennedy. Han ga tidlig spillere som Jan Mølby og Craig Johnston sin fulle tillit. Begge hadde problemer med å bli akseptert under Joe Fagan, mens nå ble de sentrale spillere på laget. Liverpool slet i perioder av hans første sesong, og i februar gikk laget på et ydmykende tap mot byrival Everton. Dalglish fikk kritikk, men lærte kjapt, hadde tro og gjennomføringsevne for sin egen taktikk. Dette ga uttelling, for laget tapte ikke en eneste kamp etter ydmykelsen i februar. Da mai kom sto Liverpool som vinner av «The Double». Dalglish selv scoret målet som ga Liverpool ligatittelen borte mot Chelsea. Kenny Dalglish viste tidlig at han kunne håndtere spillere og skape god stemning i troppen, dette til tross for at enkelte aviser prøvde å skape splid ved å hevde at det var krangling mellom ham og hans undersåtter. Få bomkjøp Da Ian Rush ble solgt til italienske Juventus foran 1987/88 sesongen fikk Dalglish sin store test. Tidligere kunne man hevde at han hadde arvet et mesterlag. Med toppscoreren, og delvis seg selv, ikke lenger på banen så måtte han bygge opp sitt eget lag. Han selv var ofte preget av dårlig kamptrening de siste årene, og ble ofte bare byttet inn sent i kampene. Tiden var i ferd med å renne ut for Dalglish som spiller, noe som ikke var rart med tanke på hans alder. Selv om Steve McMahon var en suksess, bidro ikke kjøpene av Barry Venison og Nigel Spackman til at man følte seg overbevist om at skotten kjøpte gode nok spillere til klubben. Handelen av John Aldridge var heller ikke uten kritikk. Kjøpene av Peter Beardsley, og Aldridges tidligere lagkamerat Ray Houghton ga den rette balansen, og kritikken forsvant. Som manager i Liverpool gjorde Dalglish veldig få bomkjøp, og ikke mange spillere tapte seg i verdi ved å spille for klubben. David Speedie og Jimmy Carter trekkes ofte frem i denne kategorien. John Barnes derimot hadde ønsket seg til en klubb på kontinentet, eller til en stor klubb sør i England. Ingen turde å ta sjansen på den ustabile vingen, og Dalglish fikk kjøpt ham for £1 million, og Barnes ble årets spiller både i 1988 og 1990. Om ikke i Shanklys klasse, så viste også Dalglish store kvaliteter som psykolog og motivator. Flere ganger løftet de røde seg i rett øyeblikk etter en dårlig periode. Laget var også i stand til å produsere den avgjørende innspurten på sesongen, noe som var et varemerke for Liverpool på den tiden de regjerte i England og Europa. Dalglish fikk en del kritikk mot slutten av sin tid i Liverpool. Han brukte sitt berømte sweeper-system første gang mot Everton i september 1985. Da overrasket det motstanderen og var en suksess, siden feilet det flere ganger enn det motsatte. Et lite paradoks er at Dalglish som spiller og manager sto for en rask, en-touch angrepsfotball, men når han skulle disponere taktisk foran antatt vanskelige oppgjør, så gjorde han det mer defensivt enn noen før ham. Det kledde både ham og Liverpool dårlig på den tiden. Hans flittige bruk av spillerstallen kunne gi spillerne en sjanse, gi økt konkurranse og i det hele tatt være et pluss. Til slutt ble han nærmest et offer for sitt eget våpen fordi mange spillere ble brukt på uvante plasser. Pressen kastet seg begjærlig over det som kunne ligne sprekker i Dalglish-fasaden. Da han svært overraskende ga seg som manager 22. februar 1991, oppga han «et umennesklig press» som grunn for sin avskjed. Hillsborough-tragedien Tragedien på Hillsborough i 1989 forandret bildet av Dalglish totalt. Liverpool-supporterne hadde alltid tilgitt hans noe bryske ytre, spesielt ettersom det alltid hadde vært klart at hans engasjement og ærlighet ovenfor klubben hadde vært total. Etter tragedien i Sheffield kunne en hel verden se en manager stå frem med verdighet og følelser. Han sto i spissen for ledelse og spillere på Anfield, som gjorde sitt ytterste for å støtte de etterlatte. Han gikk til sterke angrep på dem som antydet fyll og dårlig oppførsel blant Liverpoolfansen. Han begynte å nærme seg legenden Bill Shankly i anseelse på Merseyside. En nasjonal lytteravstemning på BBC valgte ham som nr. 2 for «Årets Person», etter den kinesiske studenten Wang Weilin (som sto foran stridsvognen på Den himmelske freds plass), og med Mikhail Gorbatsjov på tredjeplass. Dalglish uttalte etter Hillsborough-tragedien at han ikke ante hvor mye Liverpool Football Club betød for supporterne, noe som bragte ham selv og klubben nærmere sine supportere. Trolig forandret det også hans syn på hva fotballen betød for ham selv også, noe det ble spekulert i at var en viktig faktor da han trakk seg som Liverpool-manager. Manager Bygget storlag for Blackburn Rovers Dalglish vendte tilbake som manager i oktober 1991, med 2.-divisjonslaget Blackburn Rovers, som han ledet til opprykk til den nyoppstartede FA Premier League. Dette skjedde etter at laget vant 1-0 mot Leicester City i play-off finalen på Wembley. Dette var klubbens første sesong i den øverste divisjonen siden 1966. Klubbeier Jack Walkers penger i kombinasjon med Dalglish' erfaring og ambisjoner gjorde at klubben fikk sikret seg Southamptons Alan Shearer. Det ble satt ny transferrekord med £3,3 millioner. Shearer hjalp nyopprykkede Blackburn til en overraskende 4.-plass i ligaen. Sesongen etter endte klubben på andreplass, like bak Manchester United. Nå hadde Dalglish i tillegg sikret seg landslagsspillerne Tim Flowers og David Batty. 1994-95 startet med at Dalglish igjen satte overgangsrekord, da klubben kjøpte angriperen Chris Sutton fra Norwich City for £5 millioner. Sutton og Shearer utgjorde en formidabel angrepsstyrke for Blackburn. Dalglish hadde nå brukt £27,75 millioner av Walkers penger for å gjøre Blackburn til tittelutfordrer. Manchester United og Blackburn kjempet om tittelen hele sesongen. Blackburn ledet serien fra desember og inn, men holdt på å rote det til på slutten og det ble en spennende siste dag. United spilte mot West Ham i London, mens Blackburn møtte Liverpool på Anfield. Liverpool snudde 0-1 til 2-1, mens United hadde 1-1 og kjempet iherdig for vinnermålet. Til tross for flere enorme United-sjanser på slutten av kampen forble det uavgjort, og Blackburn stakk av med ligamesterskapet. Etter ligaseieren fikk Dalglish jobb som sportsdirektør i klubben 25. juni 1995, mens Ray Harford overtok som manager. Han følte ikke han kunne bidra nok, og ved «gjensidig enighet» brøt han kontrakten etter endt sesong. Newcastle United 14. januar 1997 fikk han jobb som manager i Newcastle United, da han nok en gang overtok etter Kevin Keegan. Han førte klubben til 2.-plass i ligaen i løpet av den halve sesongen. Dette betød også en viktig plass i Champions League for laget. Sesongen etter klarte han imidlertid ikke å følge opp suksessen, og Newcastle endte bare på en 13.-plass i ligaen. I FA-cupen ble det riktignok finale mot Arsenal, men det endte med tap. Etter bare 2 kamper i 1998-99 sesongen fikk han sparken av styret. Tilbake til Celtic I juni 1999 fikk han jobb som sportsdirektør i Celtic. Han arbeidet med sin tidligere undersått John Barnes som hovedtrener. Men dette forholdet endte dårlig, ettersom Barnes fikk sparken i februar 2000. Dalglish ble ansatt som midlertidig manager til slutten av sesongen, og han ledet laget til ligacupfinalen, der de vant 2-0 mot Aberdeen på Hampden Park. Dalglish ble likevel fjernet fra stillingen, men fikk en kompensasjon på £600 000, etter en rettssak i Edinburgh. Etter Celtic Etter han forlot Celtic har han blitt linket til flere managerjobber, inkludert Preston North End (mars 2002), Liverpool (mai 2004) og det skotske landslaget (november 2004). Han har i tiden etter Celtic også brukt masse tid på veldedighetsarbeidet på vegne av Marina Dalglish Appeal. Tilbake til Liverpool I april 2009 kom det så meldinger i media om at daværende Liverpool-manager Rafa Benitez ville rekruttere Dalglish tilbake til Merseyside-klubben, for å arbeide i ungdomsavdelingen, med hovedfokus på rådgivning på ungdomsutvikling. 9. januar 2011 ble han spurt om å sitte som midlertidig manager for Liverpool FC ut 2010/2011-sesongen med muligheter for å forlenge kontrakten til sommeren 2011 etter at daværende manager Roy Hodgson, hadde blitt enig med styret og eierne i Liverpool FC å forlate managerstolen etter bare et halvt år. Hans første kamp etter innsettelsen ble bortekamp mot Manchester United i FA-cupen allerede dagen etter. Kampen endte 1-0 til hjemmelaget. Tross for tap i sin første kamp, imponerte Dalglish dette halvåret, og ved sesongslutt skrev han under på en permanent kontrakt som strekker seg 3 år frem i tid. Det ble skapt store forventninger til skotten i forkant av 2011/12-sesongen, som hadde styrket stallen kraftig i løpet av sommeren, med signeringer som blant annet Charlie Adam, Stewart Downing og Jordan Henderson. 16. mai 2012 ble det kjent at Liverpool FC og Dalglish skiller lag. Dette etter en sesong hvor Liverpool endte på en 8.-plass i Premier League som er en tangering av tidenes dårligste plassering i Liverpools Premier League historie fra 1993/94-sesongen. Selv med finaleseier i ligacupen på straffer mot Cardiff, og knepent finaletap i FA-cupen mot Chelsea så ble sesongen for mye stang-ut. I forbindelse med at Dalglish ble avskjediget så sa han også dette: Utmerkelser Han er utnevnt til medlem (MBE) av Order of the British Empire. I 2018 ble han utnevnt til Knight Bachelor. Han ble dermed opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Meritter Celtic Ligamester i Skottland: 1971/72, 1972/73, 1973/74, 1976/77 FA-cupmester i Skottland: 1971/72, 1973/74, 1974/75, 1976/77 Ligacupmester i Skottland: 1974/75 Årets spiller i Skottland: 1975/76 Liverpool (som spiller) Ligamester: 1978/79, 1979/80, 1981/82, 1982/83, 1983/84 Ligacupmester: 1980/81, 1981/82, 1982/83, 1983/84 Serievinnercupen: 1978, 1981 & 1984 Charity Shield: 1977 (delt), 1979, 1980, 1982 European Super Cup: 1977 Football Writers' Association Footballer of the Year: 1978/79 og 1982/83 PFA Player of the Year: 1982/83 Medlem av Order of the British Empire (MBE): 1985 «Freeman of Glasgow»: 1986 Liverpool (som manager/spillende manager) Ligamester 1985/86, 1987/88 og 1989/90 FA-cup: 1985/86, 1988/89 Screen Sport Super Cup: 1986 Charity Shield: 1986 (delt) Manager of the Year: 1985/86, 1987/88, 1989/90 Blackburn Rovers (som manager) Ligamester: 1994/95 Charity Shield: 1995 (tap) Årets manager: 1994/95 Newcastle United (som manager) Finalist i FA-cupen: 1997/98 Celtic (som manager) Ligacupmester i Skottland: 1999/00 Liverpool (manager, andre periode) Ligacupmester: 2011/12 John W. Henry (Medeier Liverpool FC 2010–) «Kenny vil alltid være mer enn en mesterskapsvinnende manager, mer enn en mesterskapsvinnende stjernespiller. Han har på mange måter vært hjerte og sjel i denne klubben. Han personifiserer alt som er bra med Liverpool Football Club. Han har alltid satt klubben og supporterne først. Han vil alltid være en del av familien på Anfield.» Statistikk Familie Dalglish har vært gift med Marina siden tidlig på 1970-tallet, og sammen har de fire barn; Kelly, Paul (også fotballspiller), Lynsey og Lauren. Kona Marina har tidligere overlevd brystkreft, og i 2004 startet de veldedighetsforeningen «The Marina Dalglish Appeal», for å samle midler til forskning på brystkreft. 19. februar 2007 sendte stiftelsen ut pressemelding om at de hadde oppnådd målsetningen på £1,5 millioner, men ville samtidig sette seg nye mål i tiden fremover. De har blant annet arrangert FA-cupfinalen fra 1986 om igjen, med alle de gamle spillerne, for å samle inn penger. Litteratur Dalglish, Kenny, Kenny Dalglish Autobiography (1997) Hodder & Stoughton General Division, ISBN 978-0-340-66012-6 Referanser Eksterne lenker Liverpools webside om Dalglish Spiller-profil på LFCHistory.net Manager-profil på LFCHistory.net Skotske fotballspillere Skotske fotballtrenere Spillere i Fotball-VM 1974 Spillere i Fotball-VM 1978 Spillere i Fotball-VM 1982 Fotballspillere for Liverpool FC Fotballspillere for Celtic FC Fotballtrenere for Liverpool FC Fotballtrenere for Blackburn Rovers FC Fotballtrenere for Newcastle United FC Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn Fotballtrenere for Celtic FC Order of the British Empire (MBE) Knights Bachelor Personer fra Glasgow


text: Klepp Idrettslag ble stiftet 1. oktober 1919. Klepp idrettslag er ett av fem idrettslag i Klepp kommune i Rogaland. Den første formannen i idrettslaget var Sven Grude, som også har vært ordfører i kommunen. Lars Øvregård var sekretær, Peder Anda var kasserer og Lars Storhaug og Arne Gruda var styremedlemmer. Idrettslaget fikk sin egen turnhall i 1925, og sin egen idrettsplass i 1935. I dag har idrettslaget godt i overkant av 1000 medlemmer, fordelt på seks forskjellige idretter: fotball, turn, håndball, orientering, og barneidrett. I nyere tid har idrettslaget markert seg mest i fotball for kvinner. Klepp Kvinner Elite vant toppserien i 1987 og cupen i 1989. En av de mest kjente idrettsutøverne oppfostret i Klepp idrettslag er allikevel Åge Storhaug som har deltatt i bl.a 25 landskamper i turn, har 14 Norgesmesterskap og fire Nordiske mesterskap. Han har også vært med i tre OL. Klepp har også et fotballag som rykket ned til 4. divisjon for herrer i 2014 etter å ha spilt i 3. divisjon i mange år. Dette laget består av unge talenter og noen rutinerte spillere. Mange tidligere Bryne-spillere har funnet seg til rette i denne klubben. Noen har også tatt turen fra Klepp for å prøvespille i Bryne. Fotball Kvinner Klepp Kvinner Elite, A-laget i fotball for kvinner, spiller i 2020 i Toppserien i fotball for kvinner. Tabell Menn A-laget i fotball for herrer spiller i 2015 i 4. divisjon. Tabell Eksterne lenker Idrettslag i Rogaland Idrettslag etablert i 1919 Fotballag i Rogaland Fotballag etablert i 1919 Kvinnefotballag i Norge Toppserielag Sport i Klepp Kongepokalvinnere i fotball


text: For TV-programmet kalt «Isdans», se Isdans (TV-program). Kunstløp er en skøytesport hvor man som individuell utøver, som par, eller grupper utfører piruetter, hopp og andre øvelser med skøyter på isen, ofte til musikk. Kunstløp er en internasjonal konkurransegren, og det arrangeres blant annet EM og VM. Kunstløp er også en offisiell gren i vinter-OL. Det var også med under to sommer-OL, 1908 i London og 1920 i Antwerpen. De olympiske grenene er individuell konkurranse, parløp og isdans. Kunstløpere konkurrerer på ulike nivåer fra nybegynner til OL-nivå (senior) i lokale, regionale, nasjonale og internasjonale konkurranser. International Skating Union (ISU) regulerer internasjonal bedømming og konkurranser. Idretten er også relatert til «show business». Større konkurranser pleier å avslutte med en oppvisningsgalla, der de beste i hver disiplin går oppvisningsprogram for publikum, og mange kunstløpere deltar også i isshow både mens de er aktive og etter de har lagt opp. Sonja Henie er historisk sett den mest kjente norske utøveren av denne sporten, med tre OL-gull og ti VM-gull. Terminologi Isdans er ikke det samme som kunstløp, men en disiplin innenfor kunstløpsporten. Kunstløpbegrepet omfatter individuell konkurranse, parløp, isdans og synchro. Isdans utøves i likhet med parløp av et par bestående av mann og kvinne, men isdans skiller seg fra parløp ved annerledes krav, samt mer fokus på rytme, trinn og fotarbeide. Høye løft, hopp, kast og andre parløpspesifikke elementer er ikke tillatt i isdans. Begrepet "profesjonell" i kunstløp beskriver ikke ferdighetsnivå, men konkurransestatus. Løpere som konkurrerer på høyeste internasjonale nivå kalles ikke profesjonelle selv om de kan tjene penger. Profesjonelle løpere er de som ikke lenger har konkurranserett hos ISU, men kun deltar i show. Det kan være både tidligere olympiske mestere og verdensmestere, samt løpere med liten eller ingen konkurranseerfaring. Utstyr Den største forskjellen på kunstløpskøyter og ishockeyskøyter er at jernene på kunstløpskøyter har pigger foran på bladet. Piggene brukes hovedsakelig når man utfører hopp, og skal ikke brukes til å ta fart eller i piruetter. Jernet festes til støvelen med skruer i sålen og hælen. Eliteutøvere får gjerne støvlene sine spesialtilpasset, og bruker fagfolk til å slipe jernene. Kunstløpjernet er ca. 4,7 mm bredt. Sett fra siden er jernet bøyd fra front til ende med en radius på ca. 180–220 cm. meter. Denne radiusen varierer, og eliteutøvere velger jern tilpasset deres fysikk og preferanser. Alle piruetter utføres på delen av jernet som ligger litt foran midten av jernet (engelsk: sweet spot). Jernet har en lang og smal fordypning nederst, noe som skaper to ulike skjær; innerskjær og ytterskjær. Innerskjæret er på innsiden av skøyten, og ytterskjæret på utsiden. I kunstløp er det alltid ønskelig å gå på kun ett av skjærene. Det å gå på begge skjær samtidig (flatt på midten) fører gjerne til lavere poengsum for skøyteferdigheter. Tilsynelatende uanstrengt høy fart og god gli over isen, som man kan se hos eliteutøvere, kommer gjerne fra effektiv bruk av skjærene til å skape fart. Isdansjern er ca. 2 cm kortere bakerst på jernet enn på andre kunstløpjern, for å muliggjøre intrikat fotarbeide og liten avstand til partneren. Isdansernes jern har heller ikke store pigger for hopping. "Kallosjer" av hard plast benyttes når utøveren går med skøytene utenfor isen. De beskytter jernet fra skitt eller annet materiale på gulvet som kan gjøre jernet sløvt. Jerntrekk av mykt materiale brukes for absorbere fuktighet og beskytte jernene fra å ruste når de ikke er i bruk. Støvelen på en kunstløpskøyte er tradisjonelt laget for hånd av mange lag av skinn, men i dag brukes det også mye syntetiske materialer. Støvelen er stiv, slik at utøverens ankel er stabil, blant annet for å unngå skader. Trening utenfor isen er også en viktig del av sporten, og består av fysisk trening og kunstløpspesifikke øvelser. Det kan for eksempel være øvelse på hopp utenfor isen, både for å øve inn rotasjon og få stabilitet til å lande på en fot. Størrelsen på isflaten og iskvalitet Det er forskjeller i størrelsen på isbaner. Standardstørrelsen under OL er 30 m x 60 m. NHL bruker 26 m x 61 m som standardstørrelse, mens europeiske isbaner noen ganger er 30 m x 64 m. International Skating Union foretrekker 30 m x 60 m, særlig for større konkurranser. ISU-poengsystemet belønner løpere for å bruke hele isflaten så effektivt som mulig. Hvis isflaten en mindre en det løperen er vant til, kan det føre til problemer med fart og inngang til hoppene. Iskvaliteten bedømmes etter glatthet, friksjon, hardhet og sprøhet. Faktorer som påvirker iskvaliteten er temperatur, vannkvalitet og hvordan isen har blitt brukt tidligere. For kunstløp foretrekkes gjerne en temperatur på -4 °C. I konkurranser prepareres gjerne isen etter to oppvarmingsgrupper (12 løpere) for å forbedre iskvaliteten underveis. Dårlig iskvalitet kan påvirke løpernes prestasjoner. Disipliner Internasjonale konkurranser i kunstløp holdes for følgende disipliner: Individuell konkurranse Individuell konkurranse arrangeres separat for kvinner og menn. Individuelle utøvere utfører hopp, piruetter, trinnsekvenser og andre elementer i programmene sine. I internasjonale konkurranser konkurreres det normalt i kortprogram og friløp som består av obligatoriske og valgfrie elementer. Programmene har også en fastsatt lengde. I konkurranser som EM og VM er det slik at de 24 beste fra kortprogrammet kvalifiserer seg til friløpet. Den endelige plasseringen bestemmes av summen av poengsummen i kortprogram og friløp. Parløp I parløp går en kvinne og en mann sammen. Par utfører de samme elementene som de individuelle utøverne unisont, og også par-spesifikke elementer som kast, hvor kvinnen er «kastet» ut i et hopp av mannen; løft, hvor kvinnen blir løftet over mannens hode i ulike posisjoner og med ulike grep; parpiruetter, hvor begge løpere snurrer rundt en felles akse; og dødsspiraler, hvor mannen roterer om sin egen akse i pivotposisjon og holder kvinnens arm slik at hun roterer rundt ham på dypt skjær i en posisjon som er nesten parallell med isflaten. Parløpere konkurrerer også med kortprogram og friløp bestående av obligatoriske og valgfrie elementer. Isdans I isdans går også kvinne og en mann sammen. Denne disiplinen skiller seg fra parløp ved at man ikke utfører hopp, kast eller høyere løft. Fokus er på trinn utført i tett dans til musikalske rytmer. Man utfører blant annet parpiruetter, "twizzels" og lavere løft. I tillegg til friløp med eget musikkvalg, utfører isdansere en kortdans som delvis består av fastsatte trinn og rytmer som byttes fra år til år. Opprinnelig skulle hele programmet utføres i dansegrep, men moderne regler har delvis fjernet denne begrensningen. I prinsippet skal løperne ikke være lenger unna hverandre en to armlengder. En annen bemerkelsesverdig forskjell mellom isdans og de andre kunstløpdisiplinene er bruken av musikk. I isdans skal løperne alltid gå til musikk med fast rytme. Singel-løpere og parløpere går ofte mer til melodien og formen til musikken, enn til den faktiske rytmen. Det hadde blitt sterkt straffet i isdans. Synchro Synchro (fra engelsk: synchronized skating), tidligere kjent som formasjonsdans, består av en tropp på 8 til 20 utøvere. I internasjonal seniorklasse skal det være 16 løpere i gruppen, og kan bestå av både kvinner og menn. Utøverne i troppen skal bevege seg som en enhet hvor presiserte formasjoner og timing er viktig. Eksempler på elementer er blokk, hjul, linje, krysning og løft. Denne disiplinen er ikke en OL-gren, og er heller ikke med under de ordinære kunstløps-VM. Imidlertid har disiplinen sitt eget verdensmesterskap, som ble arrangert for første gang i år 2000. Lagkonkurranse Det ble også arrangert en lagkonkurranse for første gang under Vinter-OL 2014. I lagkonkurranse danner deltakerlandene lag med utøvere fra de fire OL-disiplinene (individuell konkurranse for kvinner og menn, parløp og isdans), der utøverne i hver disiplin konkurrerer mot hverandre og samler poeng til laget ut fra plassering. Hopp Hopp består av at utøveren satser og hopper i lufta, roterer hurtig og lander på ett ben etter én eller flere rotasjoner. Det er flere ulike hopp, identifisert ved utøverens sats og landing, og antall rotasjoner øker vanskelighetsgraden. Det gis poeng for hopp ut fra hoppets grunnverdi og kvalitet (GOE: grade of execution). Kvalitet bedømmes etter teknikk, høyde, fart, flyt og lengde. Et underrotert hopp (merket med < ) mangler mer enn en 1⁄4, men mindre enn en 1⁄2 rotasjon i luften, og får 70 % av hoppets grunnverdi. Hvis hoppet mangler mer enn en 1⁄2 rotasjon, nedgraderes hoppet. Da får et trippelt hopp verdien til det tilsvarende doble hoppet, og et dobbelt verdien av et enkelt (merkes med << ). Hvis et hopp satses fra feil skjær, får man redusert poengene for kvaliteten (merket med 'e'). Dette er vanligst for lutz og flip, som satses fra samme fot, men ulikt skjær. Lutz med urent skjær kalles gjerne flutz. De fleste utøvere roterer alle hopp i motsatt retning av klokken. Noen utøvere roterer med klokken, og de færreste kan utføre hopp i begge retninger. Beskrivelsen av hoppene under er gjort for hopp med rotasjon mot klokken. I kunstløp er det seks ulike hopp som teller som konkurranseelementer. Ved alle seks hoppene er landingene bakover på høyre ben (for de som roterer mot klokken) eller venstre ben (for de som roterer med klokken), og på ytterskjær. Alle hoppene har ulike satser, som gjør dem forskjellige. Man kan dele inn i to kategorier av hopp, den ene hvor satsen blir gjort gjennom piggen (tå-hopp eller pigghopp), den andre hvor hoppet blir utført direkte fra skjæret (skjærhopp). De ulike tå-hoppene rangert etter vanskelighetsgrad fra lett til vanskelig (rangering gjort ut fra poengverdi): Toe loop, hvor utøveren står bakover i satsen på høyre ben og på ytterskjær, og hvor man letter etter å ha satt venstre pigg i isen. Flip, hvor utøveren står bakover i satsen på venstre ben på innerskjær og letter etter å ha satt høyre pigg i isen. Lutz, hvor utøveren står bakover i satsen på venstre ben og på ytterskjær og letter etter å ha satt høyre pigg i isen. Hopp som utføres direkte fra skjæret bruker ikke pigg direkte for å lette. Disse inkluderer: Salchow, hvor utøveren satser bakover på venstre ben med innerskjær. Når skjæret blir dypere hjelper høyre ben til med å lette og lande på ett ben. Slyngehopp (også kjent som Rittbergers), hvor utøveren satser bakover på høyre fot på ytterskjær og lander på samme fot og i samme skjær. Axel er det eneste hoppet hvor utøveren satser forover. Utøveren satser fra venstre fot forover på ytterskjær. Siden dette hoppet tar av forover krever dette en halv rotasjon mer enn de andre hoppene for å lande bakover. Det regnes derfor som det vanskeligste hoppet. Antall rotasjoner i lufta bestemmer om hoppet er enkelt, dobbelt, trippelt, eller kvadrupelt. De mannlige elitekunstløpere utfører triple og kvadruple hopp, mens de fleste kvinnelige utøverne hopper de fleste triple, med unntak av axel, som vanligvis utføres som dobbel. Kun en håndfull kvinnelige utøvere har klart en trippel axel i konkurranse. Kun én kvinne, Miki Ando, har fått godkjent et kvadrupelt hopp i en internasjonal konkurranse. I tillegg til hopp som utføres alene, kan hopp også utføres i kombinasjoner med andre hopp, eller i sekvenser. For at et sett med hopp skal bedømmes som kombinasjon, må hvert hopp ta av direkte etter landingen av det første uten noen trinn, vendinger, eller forandring av skjær mellom hoppene. Dette gjør at de vanligste hoppene man utfører som nummer to eller tre i en kombinasjon er toe loop eller slyngehopp, fordi disse satses fra ytterskjæret til landingsbenet. Det er mulig å utføre flip eller salchow som andre eller tredje hopp i en kombinasjon, ved å utføre "halvt slyngehopp", altså slyngehopp der man lander på motsatt ben av det man normalt gjør. Et halvt slyngehopp gir samme uttelling som et enkelt slyngehopp. Hoppsekvenser kan også skille hopp fra hverandre med vendinger, trinn eller forandring av skjær mellom hoppene. Hoppsekvenser får 80% av verdien hoppene ville hatt alene eller i kombinasjon. Piruetter Piruetter et obligatorisk element i alle de olympiske disiplinene. Det er tre basisposisjoner, og utallige variasjoner. Ståpiruett: utføres i stående posisjon, variasjoner er for eksempel bøyepiruett, biellmann og sidepiruett. Kork: utføres i sittende posisjon, variasjoner er for eksempel "pannekake", "broken leg". Parallell: Utføres i tilnærmet flyverposisjon, der fribenet og overkroppen ligger parallelt med isen. Variasjoner er for eksempel "doughnut" eller å dra i foten. I piruetter roterer løperen på den runde delen av jernet, et stykke bak piggen. Alle piruetter kan utføres på begge ben og begge skjær, og man roterer som oftest piruettene i samme retning som man utfører hoppene. For løpere som roterer mot klokken kalles piruetter på venstre ben for "foroverpiruetter" og piruetter på høyre ben for "bakoverpiruetter". Når man lærer seg piruetter lærer man gjerne foroverpiruett før bakoverpiruett. En mulig variasjon er å bytte fot underveis i piruetten. Kork med fotombytte kalles gjerne "byttekork" og parallell med fotombytte "bytteparallell". Piruetter med flere grunnposisjoner kalles kombinasjonspiruett. Bøyepiruett er en variant av ståpiruett der ryggen og hodet bøyes bakover, og utføres som oftest av kvinner. Piruetter med hoppinngang kalles gjerne "hoppepiruetter", derav "hoppekork" og "hoppeparallell". Poengsystemet deler hoppene inn i fem ulike vanskelighetsgrader, fra level B til level 4. Man kan oppnå høyere vanskelighetsgrad ved å for eksempel utføre vanskelige variasjoner av grunnposisjonene, ha vanskelig inngang, vanskelig bytte av fot, bytte av skjær eller rotasjonsretning. Trinn og flyvere Trinnsekvenser er et obligatorisk element i alle de olympiske disiplinene. Trinnsekvensen kan formes som en rett linje, en sirkel, eller som en serpentin. Den består av en sammensetning av vendinger, trinn, småhopp og skjærbytter. Utenom trinnsekvensen brukes trinn som overgang mellom elementer. Noen av de vanligste trinnene man kan ha i en trinnsekvens: En flyver er et element der man forflytter seg over isen på et bestemt skjær med frifoten over hoftehøyde. En flyversekvens er flere flyverposisjoner utført etter hverandre i en sekvens. Kvaliteter dommerne ser etter er dybde, stabilitet og kontroll over skjæret, samt bruk av isflaten, fart, strekk og andre faktorer. Tidligere var flyversekvens et obligatorisk element for kvinner og parløpere, men i dag har den blitt erstattet av en koreografisk sekvens. Den koreografiske sekvenser kan gjerne inneholde flyvere, men det er ikke obligatorisk. Konkurranser og poengsystem I individuell konkurranse og parløp består konkurransen som regel av et kortprogram og et friløp (også kalt langprogram). Kortprogrammet består av fastsatte elementer; hopp, piruetter og trinnsekvens. Friløpet består også av forhåndbestemte elementer, men man kan velge noe mer fritt enn i kortprogrammet. I konkurranseklasser for yngre løpere har man gjerne kun ett program. Konkurranser i isdans besto fram til høsten 2010 av tre deler; en obligatorisk dans, en originaldans (til en forhåndsbestemt selskapsdansrytme) og en fridans (til fritt musikkvalg). I dag består isdanskonkurranser av en kortdans og en fridans. Kortdansen er en sammenslåing av den tidligere obligatoriske dansen og originaldansen. ISU-poengsystemet Etter klager som følge av bedømmingen under Vinter-OL i 2002, begynte International Skating Union å utvikle et alternativt poengsystem til det daværende 6.0-systemet. I 2004 begynte man gradvis å innføre det nye systemet, og i 2006 ble det påkrevd i alle internasjonale konkurranser. Poengene er består av to hoveddeler: Teknisk elementscore (total element score, TES). Hvert element vurderes ut fra en grunnverdi og kvalitet. Det tekniske panelet gjenkjenner elementet og fastsetter grunnverdien. Deretter bedømmer dommerpanelet kvaliteten på en skala fra –3 til +3. Dette kalles GOE (grade of execution), og regnes om til en verdi som enten trekkes fra eller legges til grunnverdien, for å få elementets totale verdi. Programkomponentscore (program component score, PCS). Beskriver programmets helhetlige aspekter. Dommerpanelet gir hvert komponent en verdi mellom 0 og 10 med en stigning på 0,25. Gjennomsnittet av det de ulike dommerne gir multipliseres med en fastsatt faktor og legges sammen til den totale programkomponentscoren. Vanligvis består PCS av følgende komponenter: Skøyteferdigheter (skating skills, SS); belønner god bruk av skjær og vendinger, balanse, flyt over isen, uanstengt gli, fart og akselerasjon og rotasjon i begge retninger Sammenbindende fotarbeid og bevegelser (transitions, TR); variasjon, vanskelighetsgrad, kompleksitet og kvalitet i overgangene mellom elementene. Framføring og utførelse (performance/execution, PE); fysisk, emosjonell og intellektuell innlevelse, holdning, stil og individualitet, tydelige bevegelser, variasjoner og kontraster. Koreografi og komposisjon (choreography, CH); idé, konsept, proporsjoner (samme vekting av programmets deler), hensiktsmessig sammenveving av alle bevegelser, mønster og utnyttelse av isen og originalitet i bevegelser. Tolkning av musikken (interpretation, IN); belønner uanstrengt bevegelse i takt med musikken (timing), uttrykk av musikkens stil, karakter og rytme, løperens evne til å være raffinert og vise kunstnerisk håndtering av nyanser i musikken. Den totale programscoren (total segment score, TSS), som avgjør løperens plassering, er summen den tekniske elementscoren og programkomponentscoren. I tillegg trekker man fra eventuelle minuspoeng (for eksempel -1,0 poeng per fall i internasjonale konkurranser, nasonalt kan fratrekk for fall variere). Musikk og bekledning I konkurranseprogrammer var det tidligere kun tillatt med instrumentalmusikk, og eventuelt vokalmusikk hvis den ikke inneholdt tekster eller ord. Fra sesongen 1997-98 bestemte ISU å tillate all vokalmusikk for isdans. I juni 2012 ble det bestemt at løpere i alle disipliner kunne bruke musikk med tekst fra begynnelsen av sesongen 2014-15. Alle konkurranseprogrammer har en gitt tid programmet skal vare, enten en makstid i kortprogram eller en gitt tid +/- 10 sekunder i friløp. I isdans må musikken ha en klar rytme, mens singel- og parløpere gjerne går etter melodien i musikken. Løperne kan stort sett velge antrekket sitt fritt, med noen restriksjoner. Kvinner bruker gjerne kjoler, og siden 2004 har det også vært tillatt med bukser. Kvinner bruker gjerne hudfargede strømpebukser eller tights, som også kan dekke skøytene. Menn må bruke langbukser, og kan ikke bruke tights. Matchende kostymer i parløp eller isdans er ikke påkrevd. Ifølge NSF skal løpernes bekledning være "anstendig og passende til idretts-konkurranse, og ikke skrikende/grelle eller teatralsk i design. Klærne kan reflektere musikkens karakter. Tilbehør og props er ikke tillatt. Pynten fra drakten må ikke falle av." Bekledning som ikke følger reglene, kan medføre et fratrekk på -1,0 poeng per program. Historie Selv om folk har gått på skøyter i århundrer, er kunstløp en sport som først oppsto i sin nåværende form på midten av 1800-tallet. Det internasjonale skøyteforbundet, ISU, ble stiftet i 1892. Det første europamesterskapet ble arrangert i 1891, og det første verdensmesterskapet i 1896. Kun menn deltok i disse mesterskapene. I 1902 deltok Madge Syers i VM som første kvinne, og tok sølvmedaljen. ISU forbød deretter kvinner fra å konkurrere mot menn, men opprettet en egen konkurranse for kvinner i 1906. Parløp ble introdusert under VM 1908. Kunstløp var med under OL første gang under Sommer-OL 1908, og var den første vinteridretten til å bli introdusert i OL. I 1920- og 30-årene dominerte norske Sonja Henie kunstløpsporten. Kunstløpmesterskapene ble avbrutt av både første og andre verdenskrig, og siden mange av de europeiske arenaene og isbanene lå i ruiner etter andre verdenskrig, var det naturlig at Canada og USA begynte å dominere sporten. Det kom mange tekniske nyvinninger i form av nye og vanskeligere elementer, som for eksempel Dick Button som ble første utøver til å utføre dobbel axel, trippel slyngehopp og hoppeparallell i konkurranse. Isdans ble med i verdensmesterskapet for første gang i 1952. De første årene ble isdans dominert av britiske løpere, som Jean Westwood og Lawrence Demmy (verdensmestere 1952-1955). 15. februar 1961 omkom hele det amerikanske kunstløpteamet og deres trenere i styrten til Sabena Flight 548 i Brussel, da de var på vei til VM i Praha. Denne tragedien førte til at den amerikanske kunstløpeliten tok litt tid til å bygge seg opp igjen. På samme tid begynte Sovjetunionen å bli dominerende i sporten, særlig innen parløp og isdans. Fra Vinter-OL 1964 til 2006 vant enten et sovjetisk eller russisk par i parløp. VM 1967 var det siste verdensmesterskapet som ble arrangert utendørs. Obligatoriske figurer utgjorde tidligere opptil 60% av poengsummen i individuelle konkurranser, som gjorde at løpere kunne få så stort forsprang at de kunne vinne selv med dårlig friløp. Etter hvert som tv-sendinger ble mer og mer viktig for sporten, ble også friløpene det. Fra 1968 begynte ISU å redusere betydningen til figurene, og introduserte kortprogrammet i 1973. Dette førte til at kunstløp ble en mer og mer atletisk sport. Fra 1980-årene begynte mange løpere å øve på kvadruple hopp. Jozef Sabovčík landet kvadrupel toeloop under EM 1986 som ble godkjent under konkurransen, men ble tre uker senere dømt ugyldig på grunn av at frifoten hadde berørt isen i landingen. Under VM 1988 landet Kurt Browning det første kvadruple hoppet (toeloop) som forble godkjent. Selv om det var forventet at kvadruple hopp ville bli viktige i mennenes konkurranse, tok det noen år før det skjedde. Midori Ito fra Japan ble første kvinne til å lande trippel axel i konkurranse. I 1989 utgjorde figurer 20% av den totale poengsummen, og ble fjernet fullstendig fra konkurranser i 1990. TV-sendinger, særlig der man kunne se løpere og trenere i kiss & cry -området, bidro til å gjøre sporten mer populær. I 1984 var det 24 millioner personer i Storbritannia som så Jayne Torvill og Christopher Dean få enstemmig 6.0 poeng under Vinter-OL 1984. Tonya Harding-skandalen under Vinter-OL 1994 på Lillehammer økte interessen for kunstløp. Som følge av bedømmingsskandalen under Vinter-OL 2002 i Salt Lake City ble det gamle 6.0-systemet byttet ut med et mer nyansert poengsystem. Synchro (tidligere kalt formasjonsdans) er den undergrenen som har vokst sterkest de siste tiåere. Det første verdensmesterskapet i synchro ble arrangert i 2000. I 2014 sendte ISU en offisiell forespørsel til IOC om å inkludere synchro i Vinter-OL. Referanser Litteratur Eksterne lenker International Skating Union Norges Skøyteforbund Ice Skating Institute Skate Canada US Figure Skating Chinese Figure Skating Offisielt nettsted for World Skating Museum and Hall of Fame RinkResults SkateWeb Skatabase Kunstløp Skøytesport Artikler i skøytesportprosjektet


text: Ketil Stokkan (født 29. april 1956 i Harstad) er en norsk sanger, gitarist og låtskriver. Han er kjent som frontfigur i gruppa Zoo tidlig i 1980-årene samt som deltaker i Melodi Grand Prix. I midten av 1970-årene var Stokkan medlem i gruppa Nexus. I 1977 ble han medlem i gruppa Zoo på Stokmarknes, og ble der den viktigste låtskriveren og vokalisten. Etter to album på engelsk fikk Zoo suksess med fire album på norsk og sanger som «Evig ung», «Vent, ikkje legg på» og «Ola Nordmanns sexualliv» – alle tre sangene skrevet og sunget av Ketil Stokkan. Per 2022 jobber Ketil Stokkan som lærer ved Laksvatn oppvekstsenter. Karriere Zoo ble oppløst i 1983, og Ketil Stokkan fortsatte som soloartist. Samme året deltok han for første gang i Melodi Grand Prix og ble nummer 2 i den norske finalen med sangen «Samme charmeur». Året etter ga han ut sitt første soloalbum, Gentlemen's Agreement. I 1986 vant Ketil Stokkan den norske finalen i Melodi Grand Prix med sangen «Romeo». I den internasjonale finalen ble sangen nummer 12 av 20 deltakere. I 1989 samlet Stokkan gruppa Nexus igjen, som trio. Gruppa skiftet etter hvert navn til Stokkan Band. I 1990 vant Ketil Stokkan igjen den norske finalen i Melodi Grand Prix, med sangen «Brandenburger Tor» som handlet om Berlinmurens fall. I den internasjonale finalen kom bidraget på delt sisteplass sammen med Finland. I 1994 ga Stokkan Band ut albumet To the Bone. Han har også spilt sammen med broren Hugo Stokkan under navnet Stokkan Bros. Ketil Stokkan flyttet tilbake til Harstad igjen i 1997. Han utdannet seg til lærer ved Lærerhøgskolen i Tromsø (2001–2005) og startet å jobbe som lærer på Harstad ungdomsskole i fagene norsk, engelsk, samfunnsfag, religion og musikk. Her sluttet han etter semesteret 2006–07 og flyttet til Nordkjosbotn. ZOO ble samlet igjen i 1999, og Ketil Stokkan spiller stadig konserter med ZOO og sitt eget band, mest det siste. I 2011 ga Ketil Stokkan ut albumet Ta mæ, som også inneholder nyinnspillinger av alle MGP-låtene (i alt 15). I 2014 kom Ikkje legg på, ei samling av de mest kjente låtene fra tiden med ZOO, tolkninger av andres låter («Glir førrbi» av OnklP, «Hvil under stjerna» av Unit Five og Tore Hansen og noen nye låter. Samme året ga Stokkan ut ei dobbel bluesplate med tittelen From L2C to the Bone. Den ble markedsført under navnet Ketil Stokkan – The Blues Edition. Plata består av konsertopptak fra 1992 og 1993 samt en lydforbedret versjon av låtene fra To the Bone (1994). Per 2022 jobber Ketil Stokkan som lærer på Nordkjosbotn skole. Stokkan lager fortsatt musikk, med nyutgivelser som Bursdag (2016) og Forza arctic race (2017) og Nu kjør' vi (2018). Ketil Stokkan er også et aktivt medlem i Odd Fellow-ordenen og en hyppig bidragsyter til ordenens magasin. Stokkan Ketil Stokkan – vokalist, gitar Steinar Eikum – bass Geir Nordheim – trommer Ketil Stokkan & The Funky Ducks Ketil Stokkan - sang, gitar Bengt Yngve Nilsen - bass André Stifjell - trommer Kenneth Hammer - keyboard Ekstra musikere Svein Dag Hauge - gitarist Bjørn Dølvik Johansen - piano Ketil Stokkans Popband Ketil Stokkan – vokalist, gitar, keyboard Ketil Johansen – bass Geir Nordheim – trommer Diskografi Egne utgivelser Gentlemen's Agreement (1984) Ekte mannfolk (1985) Romeo (1986) To the Bone (1994) Ta mæ (2011) Ikkje legg på (2014) Ketil Stokkan Vol. 1: From L2C (2014) Nu kjør' vi (2018) SBB live 1993 (2022) Singler «Samme charmeur»/«Gammel poppmusikk» (1983) «Vi overlever regnet» (1985) «Ekte mannfolk» (1985) «Ja, papa»/«Stor mann» (1985), med Korpset «Romeo»/«Blue Baby Blue» (1986) «Romeo»/«Vi overlever regnet» (1986) «Øyan dine»/«Leve uten mæ» (1988) «Brandenburger Tor» (1990) «Halleluja»/«Beina på jorda» (1990) «En verden i forandring» (2011) «Lengte hjem» (2011) «Når kvelden kommer» (2011), med Tore Hansen «Fanden danser» (2012) «Du e'kje her!» (2013) «I'm Over You» (2015) «Bursdag» (2016) «Forza Arctic Race» (2017) «Det e' som det e'» (2017), med Terje Tysland «My Life is Ok» (2021) ZOO Captured in Zoo (1978) Guilty (1978) Noregs heitaste (1980) Z på maken (1980) Gaya (1981) Shagalai (1982) Zoobra Hits (1994) Evig ung (2000) Singler «Ormen Lange»/«Kuul ned Sally» (1979) Nexus «Omema-ma»/«Back to My Roots» (1989) Deltar på EPA: Sprøstekt humor uten fett! 10 brennferske melodier (1980) Moondisc: ESSO Music Party Vol. 23 (1981) Narvesen/Snowflake Records: Norges beste (1981) Hanne Krogh: Alene (1982) Elsa Lystad & Arve Opsahl: Electriske støt (1982) Norges Skøyteforbund: Heia Norge! (1983) Postsparebanken: Sylfest Strutle på reisefot (1983) Solo: Gult er kuult (1983) Moondisc: ESSO Music Party Vol. 29 (1983) Postsparebanken: Hallo i luren (1983) Sofus: Sofuskassetten (1983) NÅ: NÅ Meloditoppen 1 (1983) VG: På gang 13 (1984) Laban: Laban 3 (1984) Snowflake Records: På to hjul (1984) Forente artister: Sammen for livet (1985) Posten: Postens sommerkassett (1985) ManpowerGroup: Frihet med Manpower AS (1985) VG: På gang 20: Jubileumskassetten (1985) Melodi Grand Prix: Norsk Grand Prix '86 (1986) Eurovision Song Contest: International Grand Prix '86 (1986) VG: På gang 21 (1986) Mariann Records: Norsk på topp (1986) Bronsejentene: Norge, heia Norge! (1986) Slagerfabrikken: Opphøgde potteter (1986) Alfanor: AS Alfanor kassetten (1986) Norges Håndballforbund: Norges Håndballsforbunds jubileumskassett (1987) Slagerfabrikken: Heia Norge! (1987) Lions: Lions røde fjær (1987) Rune Rudberg: Ut mot havet (1988) Britt-Synnøve Johansen: I går natt/Du ga meg en sang (1989) Britt-Synnøve Johansen: God morgen (1989) Melodi Grand Prix: Norsk Grand Prix '90 (1990) Eurovision Song Contest: International Melodi Grand Prix 1990 (1990) Rune Rudberg: Landeplager (1995) TFL: Ruler – Howard og H.C. Andersen er tilbake fra lunch (1996) Helan Kommunikation: All That Blues from Norway (1996) Arcade: 18 ballader fra kjærlighetslandet (1997) Egmont Music Club: Det beste av norsk musikk 1986–1989 (1998) MTG: Æ e nordlending (1998) Rune Rudberg: På oppfordring (2000) Eurovision Song Contest: Pottþétt Eurovision (2001) Rune Rudberg: Fri som en vind (2003) Talent: Originale norsktopper 3 (2003) Oslo Strykekvartett: Oslo Strykekvartett faller oppover (2003) Melodisc/Tuba: Aérien Voyage – Rare and Unreleased Grooves and Fusion from Norway (2003) Ole Ivars-hyllest: En annen dans (2004) Rune Rudberg: Topp 20 (2004) Kim William Kristoffersen: Kim William (2004) Norske Records: Nord-norske artister 1 (2005) Tylden & co: Dansefestivalen Sel 2007 (2007) Pøbelbandet Ramp: Pøbelbandet Ramp med venner (2008) Eurovision Song Contest: 100 Eurovisionlög (2008) Rune Rudberg: Stormande hav (2009) Hovedøen Social Club: Ay caramba! (2009) Melodi Grand Prix: Norsk Melodi Grand Prix gjennom 50 år (2010) Eurovision Song Contest: The Greatest Eurovision Hits – Best of the Nordics (2010) Cover Me: Cover Me – To hits, to generasjoner – èn musikkopplevelse (2012) Voksne Herrers Orkester & Aidan Smith: Spill althorn 1: Lærebok av Elisabeth Vannebo (2013) Voksne Herrers Orkester & Kaja Holm Rogstad: Spill sopran- og tenorsaxofon: Lærebok av Ragnhild Holm & Kaja Holm Rogstad (2013) Rune Rudberg: 40 første hits 1984–1997 (2013) Rainbow: Bjerke Sag (2017) Referanser Eksterne lenker www.roffa.no (Ketil Stokkans plateselskap) ballade.no (Artikkel hentet fra Norsk pop- og rockleksikon, Vega Forlag (2003) Norske sangere Norske gitarister Deltakere i Melodi Grand Prix Deltakere i Melodi Grand Prix 2021 Vinnere av Melodi Grand Prix Deltakere i Eurovision Song Contest 1986 Deltakere i Eurovision Song Contest Personer fra Harstad