text: Nelson Rolihlahla Mandela (1918–2013) var Sør-Afrikas første svarte president (1994–1999), og landets første president valgt i frie valg blant alle landets borgere. Før han ble president hadde han i en årrekke vært en av de toneangivende antiapartheidaktivister i landet, og hadde sittet fengslet i 27 år, hvorav 18 år på Robben Island. Både nasjonalt og internasjonalt ble Mandela et tydelig og samlende symbol på frihet og likeverd, mens apartheidregimet og dets støttespillere forsøkte å fremstille både Mandela og partiet African National Congress (ANC) som kommunister og terrorister. Da han i 1990 ble løslatt fra fangenskap gikk han i bresjen for en politikk for forsoning og samarbeid, som bidro til å føre landet inn i et multietnisk demokrati. For dette arbeidet fikk han Nobels fredspris i 1993, sammen med Sør-Afrikas daværende president Frederik Willem de Klerk. Siden apartheids fall fikk Mandela bred anerkjennelse fra alle parter, også fra tidligere motstandere. Han mottok mer enn ett hundre priser og utmerkelser i løpet av sin 40-årige virksomhet. Som eldre statsmann deltok han fortsatt i den politiske debatten, men siden 2005 trakk han seg mer tilbake, stadig mer merket av alder og sykdom. I sitt hjemland blir han ofte omtalt som Madiba, navnet på klanen Mandela tilhørte og som benyttes som en høflighetsform. Oppvekst og utdannelse Mandela var av folkegruppen thembu og hadde xhosa som morsmål. Han og var født inn i thembuklanens kongehus, i det nåværende iMpuma-Koloni. Her var hans far, Gadla Henry Mphakanyiswa (1880–1928) en viktig høvding frem til han ble avsatt av engelske kolonimyndigheter. Mandela var imidlertid ikke selv tronarving, og han flyttet med sin mor til landsbyen Qunu i Transkei, hvor han ble oppdratt hos sin onkel kong Jongintaba Dalindyebo. Oppdragelsen tok sikte på at han skulle bli rådgiver for den fremtidige thembukongen, som også var Mandelas fetter. Mandelas xhosa-navn, Rolihlahla, betyr bokstavelig «dra i greinene på et tre», i overført betydning «bråkmaker». Da han begynte på skolen, fikk han navnet Nelson av lærerinnen. Dette må forstås i en kolonihistorisk kontekst hvor misjonsskoler på denne tiden innrullerte og registrerte elevene sine under engelske navn. Mandela skriver i sin selvbiografi at han kanskje ble oppkalt etter Horatio Nelson, men at det bare er en gjetning. Mandela vokste opp innen tradisjonelle themburammer og gjennomgikk thembuenes tradisjonelle manndomsprøver som sekstenåring. Han fikk parallelt en europeisk utdannelse, og tok eksamen tilsvarende norsk artium som nittenåring. Mandela begynte i 1939 å studere ved Universitetet i Fort Hare, men måtte i november 1940 forlate lærestedet etter å ha deltatt i studentprotester. I stedet fullførte han Bachelor of Arts-graden ved Sør-Afrika-universitetet. I 1943 begynte han igjen ved Universitetet i Fort Hare, men gikk over til jusstudier ved Universitetet i Witwatersrand. I 1948 sluttet han der, uten å fullføre bachelorgraden. Selv om han ikke hadde fullført juridisk grad, besto Mandela i 1952 advokateksamen og fikk rett til å arbeide som advokat. Senere studerte han også juss ved University of London. I 1989 fullførte han bachelorgraden i juss (Bachelor of Laws, LLB) ved Sør-Afrika-universitetet. Samtidig som han forlot Universitetet i Fort Hare fikk Mandela høre at onkelen, kong Dahlindyebo, hadde funnet en kone til ham, og ville presse ham til å gifte seg. Mandela stakk da av til Johannesburg, hvor han til å begynne med fikk seg jobb som vakt i et gruveselskap. Etter hvert kom han i kontakt med representanter for ANC, og gjennom disse fikk han også jobb i et advokatfirma. Han ble medlem i ANC i 1942. Motstandskamp I 1943 var Mandela med å stifte ungdomsforbundet ANCYL (African National Congress Youth League) blant annet sammen med Walter Sisulu og Oliver Tambo, som sammen med Mandela ble ledende figurer innen ANC. Det nye ungdomsforbundet sto for en langt mer konfronterende linje enn moderpartiet ANC, med masseaksjoner, streiker og boikotter på programmet. Snart overtok også moderpartiet ungdomsorganisasjonens linje, da under presidentskapet til den senere vinneren av Nobels fredspris, Albert Lutuli. Den nye politiske linjen var blant annet inspirert av Mahatma Gandhi, som hadde vært aktiv i Sør-Afrika på begynnelsen av 1900-tallet. Også det sørafrikanske kommunistpartiet, som på den tiden ble forbudt, hadde stor innflytelse på ANC. Blant annet var Mandela på denne tiden hemmelig medlem i kommunistpartiet, noe som ikke kom frem før etter hans død. ANC krevde ikke lengre bare gradvise rettigheter for de svarte. Nå krevde ANC først og fremst allmenn stemmerett. Dermed frontet ikke lengre ANC seg som et parti utelukkende for svarte, men for alle sørafrikanere. Høydepunktet i den politiske kampen i 1950-årene var vedtaket av det såkalte Freedom-Charteret under et enormt folkemøte i Kliptown Soweto, i juni 1955. Dette var et manifest som foreslo og konkretiserte like politiske, økonomiske og kulturelle rettigheter for alle borgere i Sør-Afrika. Manifestet markerte en ikke-rasistisk linje og pekte på et klart politisk alternativ til apartheidstaten som ble innført i 1948. Mandela var selv ikke til stede på møtet ettersom han satt i husarrest, men var sentral i utformingen. I 1956 ble hele ledelsen i ANC og flere andre organisasjoner anklaget for høyforræderi, og Mandela ble en av 105 andre arresterte. Saken ble endelig avvist fem år senere etter å ha kostet staten store summer og ført til enorm medieoppmerksomhet i landet. I 1953 startet Mandela sammen med Oliver Tambo et advokatfirma i Johannesburg sentrum: Mandela and Tambo. Firmaet var det første advokatkontor utelukkende drevet av svarte advokater i Sør-Afrika. Kontoret arbeidet hovedsakelig med saker forbundet med myndighetenes undertrykking av svarte aktivister og ekspropriering av land. Firmaet ble etter hvert oppløst ettersom politikken tok mer og mer tid for de to. Den formelle grunnen var at begge var i husarrest eller fengsel store deler av tiden. ANCs flerkulturelle og ikkerasistiske linje, endte i slutten av 1950-årene med en splittelse innen ANC, hvor afrikanistene dannet en ny gruppering: Pan Africanist Congress eller PAC. Splittelsen truet samholdet i antiapartheidbevegelsen, og det nye partiet ble innledningsvis forsiktig støttet av myndighetene. Dette endret seg imidlertid brått; Under en demonstrasjon PAC gjennomførte i 1960 i Sharpeville, Soweto, ble et stort antall ubevæpnede demonstranter massakrert av politiet. Aksjonen førte til internasjonale protester og mye oppmerksomhet, og deretter til et endelig forbud mot både ANC og PAC og andre antiapartheidgrupper. ANCs ledelse innså rundt samme tid at ikkevoldslinjen ikke førte frem, og i 1961 ble Mandela leder av ANCs væpnede fløy Umkhonto we Sizwe (= «nasjonens spyd», kortform MK.). Planen var å organisere sabotasjeaksjoner mot regjeringen og forberede geriljakrig om aksjonene ikke førte frem. Mandela reiste rundt til Afrikas nylig frigjorte stater, for å få militær støtte og forberede ANCs liv i eksil. I et år deretter reiste han rundt inkognito i Sør-Afrika for å organisere ANCs nye undergrunnstilværelse. Han fikk da i avisene navnet «Den svarte pimpernell». I august 1962 ble han avslørt, arrestert og fengslet i fem år for ulovlige utenlandsreiser og oppfordring til streik. Den 11. juni 1963 ble MKs hovedkvarter avslørt av det sørafrikanske sikkerhetspolitiet og detaljerte planer for motstandskampen ble funnet på en gård ved Riviona utenfor Johannesburg. Hele ledelsen i ANC ble arrestert, med unntak av noen få som greide å flykte til utlandet, og enda en rettssak for høyforræderi kom i gang. Denne gangen sto også sabotasje på tiltalen. Mandela forventet dødsstraff, og han bestemte seg derfor for å erklære seg skyldig, for å få mulighet til å forklare hvorfor han hadde satt i gang væpnet kamp. Talen han holdt er regnet som en av Mandelas sterkeste og viktigste taler, og han avsluttet med: Mandela ble imidlertid ikke dømt til døden, men hele ledelsen av ANC ble dømt til livsvarig fengsel for sin deltagelse i planlegging av væpnet kamp. Fengsel Robben Island Mandela ble holdt fengslet på Robben Island i de neste 18 årene av til sammen 27 sammenhengende år i fengsel. På øya måtte de politiske fangene utføre hardt arbeid i et kalkbrudd. Fangeforholdene var svært enkle. Fangene ble adskilt etter rase, svarte fanger fikk færre rasjoner og måtte gå i kortbukser, for å vise at de sto lavere enn inderne og fargede, som fikk lange bukser. Politiske fanger ble holdt adskilt fra ordinære kriminelle og fikk færre privilegier. Mandela har beskrevet at han som en D-gruppert fange (den laveste klassifikasjon) kun fikk tillatelse til ett brev og ett besøk for hver sjette måned. Brev, når de kom, ble ofte forsinket i lange perioder og i tillegg gjort bortimot uleselige av fangesensuren. Mandela og hans kolleger fortsatte frihetskampen innen fengslet som en kamp for bedre rettigheter og forhold, noe de gradvis lyktes med. De ti første årene beskrev han i sin selvbiografi imidlertid som de verste. Samtidig fungerte fengselet etter hvert som et skoleringsted for nye politiske fanger som kom til og som kanskje ikke hadde like god kjennskap til frigjøringskampen som de første og eldre fangene. Dette omhandlet at all politisk organisering og skolering i landet fra og med begynnelsen av 1960-årene ble forbudt samtidig som høyere utdanning av svarte nærmest ble umuliggjort fra myndighetene. Det ble tatt initiativ til et forum i fengselet for debatt og undervisning, gitt kallenavnet «University of Robben Island», hvor fangene foreleste innenfor sine egne emner av ekspertise. Mandela diskuterte ulike emner som homofili og politikk med sine kamerater, og ved det sistnevnte kom han i heftige diskusjoner med marxister som Mbeki og Harry Gwala. I 1969 døde Mandelas mor, og i 1971 ble hans eldste sønn Tembikile drept i en bilulykke. Ingen av gangene ble Mandelas søknad om permisjon og tillatelse til å være til stede i begravelsene innvilget. Den hemmelige agenten Gordon Winter har i sine memoarer fra 1981, Inside BOSS , fortalt om sin deltagelse i en konspirasjon for å «redde» Mandela fra fengselet i 1969: denne konspirasjonen ble infiltrert av Winter på vegne av Sør-Afrikas hemmelige tjenester som ønsket at Mandela skulle unnslippe, slik at det ble mulig å skyte og drepe ham når han ble fanget igjen. Sammensvergelsen ble avslørt av de britiske hemmelige tjenester. I 1970-årene ble Mandela tilbudt betinget frihet flere ganger, om han gikk med på å anerkjenne Transkei (et «homeland») og bosette seg der, og samtidig forkaste videre frihetskamp og krav i forhold til staten Sør-Afrika. Mandela nektet hver gang. Begynnende forhandlinger I mars 1982 ble Mandela overført fra Robben Island til Pollsmoor Prison sammen med andre seniorledere i ANC som Walter Sisulu, Andrew Mlangeni, Ahmed Kathrada og Raymond Mhlaba. Det ble spekulert i at dette var for å fjerne den innflytelsen som disse hadde på en ny generasjon unge svarte aktivister som ble arrestert etter Soweto-opprøret i 1976. I ettertid har nasjonalpartiets daværende justis- og fengselsminister Kobie Coetzee imidlertid uttrykt at hensikten med flyttingen av Mandela fra øya, var like mye omvendt. Målet var, så diskret og forsiktig som mulig, å skape en direkte hemmelig kontakt mellom apartheidregjeringen og Mandela, som ble betraktet som pragmatisk og samarbeidsvillig. Dette ville imidlertid ha vært umulig så lenge han var under innflytelse fra sine yngre og mer militante medfanger, som dessuten var i stadig kontakt med eksil-ANC. I 1985 tilbød president P.W. Botha Mandela betinget løslatelse om ANC ga opp bevæpnet kamp. Coetzee og andre statsråder hadde advart Botha mot dette og mente at Mandela aldri ville forplikte sin organisasjon til å gi opp bevæpnet kamp i bytte for personlig frihet. Mandela selv avviste forslaget med forakt og ga en uttalelse via sin datter Zindzi som sa at: I november samme år møtte Coetzee Mandela på Volks Hospital i Cape Town hvor Mandela ble behandlet for prostata. Dette var det første av en rekke møter mellom ham og regjeringen som la grunnlaget for framtidig kontakt og forhandlinger. I 1988 ble Mandela separert fra resten av senior-fangene, og plassert i husarrest i en forholdsvis luksuriøs enebolig ved Victor Verster-fengselet, egentlig bygget for fangevoktere. Her fikk han tilgang til nyheter og informasjon utenfra, han fikk en personlig sekretær og kokk, og dessuten muligheter for besøk av venner og familie. Mandela ble kjørt rundt på guidede turer til byer og steder i nærheten av fengselet, for å forberede ham på den forestående løslatelsen. Han fikk snart også møte representanter for fagbevegelsen COSATU og for United Democratic Front, den lokale offisielle paraplybevegelsen mot apartheidregimet. Det ble, ukjent for myndighetene opprettet hemmelig kontakt mellom ham og ANCs eksilleder Oliver Tambo. Mandela møtte president Botha direkte i 1989 da han ble invitert til presidentens bolig på te. Samtidig nektet Botha å frigi Mandela og legalisere ANC og kommunistpartiet betingelsesløst, og volden og undertrykkelsen ble stadig mer brutal utenfor fengselet. Fra 1985 innførte Botha unntakstilstand over hele landet, samtidig som ANC kom opp med det berømte slagordet "Make South Africa ungovernable". Gjennom hele Mandelas fangeopphold var det i henhold til sørafrikansk lov forbudt både å ta bilde av, sitere eller på andre måter referere til Mandela. Det finnes derfor bare et par kornete bilder av ham tatt på avstand, fra de 27 år han satt i fengsel. Imidlertid figurerte han i stadig flere slagord, artikler, sanger og historier, slik at han etter hvert oppnådde legendarisk status innen den svarte delen av befolkningen, innen antiapartheidorganisasjonene og internasjonalt. I Norge er vel slagordet Free Nelson Mandela! det mest kjente, det forekom på jakkemerker, på plakater og ble ropt ut under demonstrasjoner. Da Mandela kom ut fra fengsel i 1990 var han dermed verdens mest kjente fange, og en av de mest ansette politiske aktivistene internasjonalt. I 1989 kom nasjonen Sør-Afrika til en korsvei da Botha fikk slag og måtte gå av, og ble erstattet av den fortsatt relativt ukjente Frederik Willem de Klerk. De Klerk, som var ansett som relativt konservativ, overrasket alle da han åpnet parlamentet i 1990 med å legalisere ANC og alle andre antiapartheidorganisasjoner, og annonserte at Mandela og alle andre politiske fanger ville bli løslatt i februar 1990. Løslatelse Den 2. februar 1990 fjernet president de Klerk forbudet mot ANC og andre antiapartheidorganisasjoner, og meddelte at Mandela om kort tid ville bli løslatt fra fengselet. Mandela ble løslatt fra Victor Verster Prison i Paarl den 11. februar 1990. Hendelsen, hvor han og Winnie Mandela gikk ut av fengselet hånd i hånd ble vist på fjernsyn over hele verden, og tusenvis av mennesker var samlet rundt porten. Derfra ble han kjørt inn til Cape Town, hvor igjen mange tusen mennesker ventet på ham utenfor rådhuset i byen. Herfra holdt Mandela sin første offentlige tale på 27 år. Han erklærte sin forpliktelse til fred og forsoning med landets hvite mindretall, men gjorde det klart at ANCs bevæpnede kamp ikke var over: Han sa også at hans hovedfokus var å bringe fred til det svarte flertallet og gi dem rett til å stemme i både nasjonale og lokale valg. Forhandlinger Etter at Mandela ble løslatt fra fengselet inngikk han i ANCs (African National Congress) lederskap, først under tittelen nasjonal talsmann. I 1991, under ANCs første nasjonale konferanse i Sør-Afrika etter at forbudet ble opphevet, ble Mandela enstemmig valgt som president for organisasjonen. Mandelas lederskap i forhandlingene, såvel som hans forhold til president de Klerk, ble anerkjent da de sammen fikk Nobels fredspris i 1993. Imidlertid var deres forhold til tider anstrengt, noe som kom frem i en skarp kommentar da Mandela rasende refererte til de Klerk som overhode til «et urettmessig, diskreditert minoritetsregime». Samtalene brøt sammen i kjølvannet av Boipatong-massakren i juni 1992 da Mandela tok ANC ut av forhandlingene og anklaget de Klerks regjering for å ha stått bak drapene. Imidlertid kom samtalene i gang igjen etter Bisho-massakren i september 1992 da utsiktene til gjentatte voldelige konfrontasjoner gjorde det åpenbart at forhandlinger var den eneste veien fremover Etter at ANCs seniorleder ANC, Chris Hani, ble myrdet i april 1993 var det igjen stor frykt for at nasjonen ville eksplodere i vold. Mandela holdt da en tale, direktesendt på sørafrikansk TV, hvor han appellerte om ro. Talen ble holdt på oppfordring av regjeringen, og regnes som det punktet under forhandlingene hvor ANC overtok initiativet, og hvor endelig dato og premisser for valg ble satt. Mandela sa blant annet følgende: Samtidig gjorde Mandela også en stor innsats i å få zuluenes Inkatha Freedom Party med i forhandlingene, og han arbeidet hardt sammen med Jacob Zuma og Mangosuthu Buthelezi, for å unngå borgerkrig i KwaZulu-Natal mellom Inkatha-tilhengere og ANC-tilhengere. Inkatha kom med i valgprosessen i siste liten, i mars 1994. 27. april 1994, kun ett år etter drapet på Hani, ble det første demokratiske valget holdt. Selvbiografi Mandelas selvbiografi, Veien til frihet, ble utgitt i 1994, men han begynte på boken allerede i hemmelighet i 1970-årene mens han satt i fengsel. Et interessant poeng er at Mandela i boken ikke avslører noe om hvorvidt de Klerk var skyldig eller ikke i volden i 1990-årene, eller om mord- og voldsanklagene mot hans kone Winnie Mandela. Imidlertid samarbeidet han senere med sin venn, journalisten Anthony Sampson, som diskuterte disse hendelsene i sin egen bok Mandela: The Authorised Biography. En annen detalj som Mandela utelot var å nevne den påstått uredelige boken Goodbye Bafana. Forfatteren James Gregory, en tidligere vakt på Robben Island, hevdet å ha vært Mandelas fortrolige i fengselet og gjenga detaljer fra fangens familieaffærer. Simpson har fastholdt at Mandela slett ikke kjente Gregory spesielt godt, men at Gregory var den som sensurerte brevene som ble sendt av landets fremtidige president og således oppdaget detaljer om Mandelas personlige liv. Sampson har også erklært at de andre vokterne mistenkte Gregory for å spionere for myndighetene og at Mandela vurderte å saksøke Gregory. Gregorys bok ble filmatisert av den danske regissøren Bille August, og hadde premiere på norske kinoer under tittelen Farvel Bafana i 2007. Mandela var så misfornøyd med Gregorys bok, at han spurte Christo Brand, en annen fangevokter, om å skrive det han mente den sanne historien. Christo Brand møtte Mandela første gang i 1978, da han valgte siviltjeneste i fengselet framfor pliktig førstegangstjeneste. Gjennom årene utviklet det seg et vennskap, og tillitt mellom fangevokteren og fangen. Etter flere års press fra Mandela, skrev Christo Brand boken Doing Life with Mandela, My Prisoner, My Friend. Nelson Mandela planla selv å skrive forordet i denne boken, men døde før den ble utgitt. Forordet ble skrevet av Mandelas medfange, Ahmed Kathadra. Christo Brand jobbet etter løslatelsen som Mandelas assistent i parlamentet, og senere på Robben Island i butikken der fangenes memoarer ble solgt. 1. august 2018 pensjonerte han seg, og i dag reiser han rundt og forteller sin historie. President Sør-Afrikas første demokratiske valg, hvor fulle stemmerettigheter ble gitt, ble holdt den 27. april 1994. Her stemte Mandela for første gang i sitt liv, han avga stemmen i Soweto. ANC vant 62 prosent av stemmene i valget, og Mandela, som leder av ANC, ble den 10. mai 1994 innsatt som nasjonens første svarte president, med Thabo Mbeki som visepresident og Nasjonalpartiets de Klerk som andre visepresident i Regjeringen for nasjonal enhet. Mandela var på denne tiden allerede gammel (i 1994 var han 76 år), og helsen var også skral (han hadde både øyenskader og skader i hoftene etter arbeidet i kalkbruddet i Robben Island-fengselet). Ganske snart overlot han det daglige ansvaret for regjeringen til sin visepresident og senere etterfølger Mbeki. Det har imidlertid senere kommet frem at det allerede på denne tiden forekom visse kontroverser mellom Mandela og hans etterfølger, som hadde en mye mer afrikansk-nasjonalistisk holdning enn sin forgjenger. Blant disse motsetningene har de mest tydelige vært forholdet mellom hiv og aids. Mandela skal også ha foretrukket en annen etterfølger, Cyril Ramaphosa, som var ledende i den sørafrikanske fagforeningen, mens Mbeki var eksilbevegelsens kandidat. Forsikring om forsoning Som president fra mai 1994 til juni 1999 presiderte Mandela ved overgangen fra minoritetsstyre og apartheid til demokrati, og han vant stor internasjonal respekt for sin støtte til en nasjonal og internasjonal forsoning. Mandela oppmuntret svarte sørafrikanere til å støtte de tidligere så forhatte «Springboks», Sør-Afrikas landslag i rugby, da Sør-Afrika var vert for Verdensmesterskapet i rugby union 1995. Rugby ble regnet som en hvit sport. Etter at Springboks vant finalen mot New Zealand, overrakte Mandela, mens han selv bar drakten til Springboks, trofeet til kaptein François Pienaar, en afrikander. Mandela sa da «tusen takk for det du har gjort for dette landet, François» til Pienaar som svarte «tusen takk for det du har gjort for dette landet, herr President». Dette ble sett på som et stort symbolsk skritt i forsoningsprosessen mellom hvite og svarte sørafrikanere. Etter at han hadde blitt president var et av Mandelas karakteristiske kjennetegn hans bruk av fargerike og mønstrede silkeskjorter. Disse er kjent som Madiba-skjorter, og han brukte dem selv ved formelle anledninger. Som president tok han også enkelte kontroversielle avgjørelser. Han henvendte seg til, og søkte å forsone seg med de mest kritisk avvisende blant afrikanderne, nettopp for å sørge for at de ikke skulle sette i gang opprør. Han ble talsmann for en svært pragmatisk og diplomatisk linje, hvor han frafalt mange krav om omfordeling av ressurser og land, noe som tradisjonelt var viktig for ANC. Hans viktigste krav var «Én mann, én stemme» slik at flertallet i fremtiden kunne avgjøre landets skjebne. Dette har han i etterkant blitt kritisert for, men samtidig ble det sett som en effektiv måte å roe ned den hvite minoriteten på, som fortsatt var svært mektig, og hvor frykten for ANC var stor. Invasjon av Lesotho Sør-Afrikas første militære operasjon etter apartheid skjedde da Mandela beordret sørafrikanske tropper inn i Lesotho i september 1998 for å beskytte regjeringen til statsminister Pakalitha Mosisili. Handlingen kom etter et omstridt valg hvor den rasende opposisjonen truet den ustabile regjeringen. Bekjempelsen av aids Kommentatorer og kritikere, foruten aids-aktivister som Edwin Cameron, har kritisert Mandela for hans regjerings kraftløse bekjempelse av aids-krisen i landet. Etter at Mandela ble pensjonert har han selv innrømmet å ha mislyktes i å få landet til å gi hiv/aids-epidemien den oppmerksomhet som den fortjente. Han har siden benyttet mange anledninger til å fremheve denne tragedien for Sør-Afrika og internasjonalt. 46664 er Mandelas tidligere fangenummer i årene 1964–1990, og er også den tittelen som benyttes for en rekke konserter til inntekt for hiv/aids-arbeidet. Veldedighetsorganisasjonen Nelson Mandela Foundation benytter nettadressen 46664.com . Den 11. juni 2005 ble en støttekonsert holdt i Tromsø i Norge og hvor Mandela selv hadde tatt den lange turen nordover for å kaste glans over anledningen. Lockerbie-rettssaken President Mandela tok en spesiell interesse i å bidra til å løse den langvarige striden mellom Gaddafis Libya på den ene siden, og USA og Storbritannia på den andre siden, om å få stilt for retten to libyere som i november 1991 ble anklaget for å stå bak Lockerbie-katastrofen. (De var anklaget for å ha sabotert flyet, Pan Am Flight 103, slik at det styrtet over den skotske byen Lockerbie den 21. desember 1988 og 270 mennesker ble drept). Så tidlig som i 1992 tok Mandela uformelt kontakt med president George Bush med et forslag om at de to anklagede libyere kunne bli stilt for retten i et tredje land. Bush stilte seg positivt til forslaget, noe også president Mitterrand av Frankrike og kong Juan Carlos av Spania gjorde. I november 1994, seks måneder etter at Mandela var blitt valgt til president, foreslo han formelt at Sør-Afrika burde være møtested for rettssaken. Imidlertid avslo den britiske statsministeren John Major kontant forslaget ved å si at den britiske regjering ikke hadde tillit til et utenlandsk rettssystem. Ytterligere tre år gikk uten at noe skjedde før Mandela gjentok forslaget til Majors etterfølger Tony Blair, da han besøkte London i juli 1997. Senere det samme året ved Samveldets møte for regjeringsledere i Edinburgh i oktober 1997 kom Mandela med følgende advarsel: «Ingen nasjon skal være klager, anklager og dommer!» I stedet kom man frem til et kompromiss ved at rettssaken skulle avholdes ved Camp Zeist i Nederland, ledet av skotsk lov, og president Mandela begynte å forhandle med oberst Gaddafi for å få overlevert de to anklagede, Megrahi og Fhimah, i april 1999. På slutten av den ni måneder lange rettssaken ble dommen annonsert den 31. januar 2001. Fhimah ble frikjent, mens Megrahi ble funnet skyldig og dømt til å sone 27 år i et skotsk fengsel. Megrahis innledende anke ble avvist i mars 2002, og den forhenværende president Mandela besøkte ham i fengselet Barlinnie den 10. juni 2002. «Megrahi er helt alene,» fortalte Mandela en tettpakket pressekonferanse i fengselets besøksrom. «Han har ingen han kan snakke til. Det er psykologisk forfølgelse at en mann må være alene med sin dom så lenge. Det ville være rettferdig om han ble overført til et muslimsk land — og der er muslimske land som Vesten stoler på. Det vil gjøre det lettere for hans familie å besøke ham om han var i et land som for eksempel Marokko, Tunisia eller Egypt». Megrahi ble senere forflyttet til fengselet Greenock og soner ikke lenger i isolasjon. Den 28. juni 2007 konkluderte det skotske tilsynet for kriminalsaker i sin tre års gjennomgang av Megrahis domfelling, og kom til den beslutning at en juridisk feil hadde skjedd og overførte saken til ankedomstolen for en andre anke. Pensjonisttilværelse Da han i 1999 fratrådte som president, ble Mandela talsmann for flere forskjellige sosiale- og menneskerettighetsorganisasjoner. Samtidig fortsatte han sitt politiske engasjement i Sør-Afrika, hvor han stadig var å finne i nyhetene ved åpning av nye institusjoner og mottakelser av utenlandske statsledere. Samtidig ble han en av de tydeligste kritikere av enkelte linjer i hans etterfølgers politikk. Blant annet gikk han hardt ut mot Mbekis tilbakelente holdning i kampen mot aids, han kritiserte Sør-Afrikas stille diplomati i forhold til Zimbabwe, og han kritiserte gryende autoritære holdninger innen ANC. I 2002 støttet han 46 664 aids-pengeinnsamlingskampanjen, navngitt etter hans fangenummer. I 2003 fordømte Mandela USAs og George W. Bushs utenrikspolitikk og krigen mot Irak. I 2005 uttalte Mandela at han nå var for sliten og gammel til å stille opp på samme måte som tidligere, og siden har han svært sjelden opptrådt offentlig. I juli 2007, på sin 89 års fødselsdag, grunnla han sammen med sin kone Graça Machel og Desmond Tutu noe han kalte for The Elders, en verdensomspennende rådgivningskomite bestående av tidligere statsledere som skulle kunne bistå i globale kriser. I dette rådet sitter det flere nobelprisvinnere som ikke har vært statsledere. Fra Norge er Gro Harlem Brundtland med. Rådet skal ledes av Desmond Tutu. I juni 2008, under en gallamiddag i London til ære for Mandela i forbindelse med hans 90-årsdag, kom han for første gang på flere år med politiske ytringer, hvor han blant annet beklaget "den tragiske mangelen på styre i vårt naboland Zimbabwe". Mandela stod frem til 2008 på USAs liste over terrorister. Begrunnelsen var hans aktivitet i ANC, som USA regnet som en terrororganisasjon. Saken var oppe til vurdering i 2001, men han ble da ikke fjernet fra listen på grunn av sin fortid fra væpnet kamp mot sørafrikanske myndigheter. I 2008 valgte imidlertid amerikanske myndigheter å fjerne Mandela fra listen. Dette innebar at han fra da av ikke ble nektet innreise til USA. Denne bestemmelsen var imidlertid kun av formell karakter, ettersom Mandela hadde besøkt USA jevnlig uten å ha blitt hindret i dette, både som president for Sør-Afrika og som privatperson. Død I sine siste leveår var Mandela svært svekket, den siste tiden lå han i koma i respirator grunnet lungeinfeksjon. Han ble erklært død i mediene flere ganger. Til slutt, den 5. desember 2013 døde han 95 år gammel i sitt hjem i Houghton, Johannesburg. Familien var til stede rundt ham og ledelsen i ANC besøkte ham like i forkant. Selve dødsfallet var omfattende dekket i verdenspressen, og gaten utenfor huset hans, torg og samlingsteder ellers i landet ble fylt av sørgende med lys, brev og blomster. Sør-Afrikas president Jacob Zuma erklærte ti dagers landesorg. En omfattende rekke minnemarkeringer fant sted, båren hans ble flyttet rundt i landet og han lå i flere dager på likstrå utenfor regjeringsbyggene i Pretoria. Det hele ble avsluttet av statsbegravelse 15. desember i Qunu i Eastern Cape. Den 10. desember markerte landet «National Day of Reflection and Prayers» med minnestund på FNB-fotballstadion i Johannesburg. Her talte blant annet USAs president Barack Obama og Cubas president Raúl Castro. Over 90 statsledere deltok enten ved minnemarkeringen i Johannesburg eller selve begravelsen. Også en rekke tidligere statsledere og kjente personer deltok. Det var flere trekk ved begravelsen som viste splittelse og problemer i den frigjøringsbevegelsen Mandela hadde ledet. Blant annet ble president Zuma gjentatte ganger buet på da han skulle tale i ved den store minnemarkeringen i Johannesburg. Antiapartheidaktivisten og nobelprismottakeren Desmond Tutu, som hadde vært kritisk til Zuma, men samtidig var en nær venn og støttespiller av Mandela, ble forsøkt forhindret fra å tale og delta i både minnemarkeringen og begravelsen. Viktige æresbevisninger Han har mottatt mange utenlandske hedersbevisninger. Her er noen av de viktigste: 1962 Lenins fredspris (utdelt i 2002) 1990 ble han den ene av kun to personer av ikke-indisk opprinnelse som har fått Bharat Ratna, Indias høyeste sivile utmerkelse (Mor Teresa er den andre). I 1992 ble Mandela belønnet med Kemal Atatürks fredspris av Tyrkia. Han avslo med henvisning til brudd på menneskerettigheter begått av Tyrkia på denne tiden. I 1993 mottok han sammen med Frederik Willem de Klerk Nobels fredspris. I 2002 ble han tildelt Mapungubwe-ordenen i platina, Sør-Afrikas høyeste utmerkelse I 2002 ble han tildelt Presidentens frihetsmedalje av USAs president George W. Bush. I 2007 ble Mandela tildelt Mo Ibrahim-prisen. I sin periode som president mottok Mandela en rekke utenlandske ordener, blant dem storkors av den norske St. Olavs Orden, den britiske Order of the Bath, den danske Elefantordenen, og den svenske Serafimerordenen. Det finnes nesten hundre veier oppkalt etter ham, flere kommuner, bydeler, parker, sportsarenaer og bygninger. Han er avbildet på Sør-Afrikas pengesedler. Det finnes også en hel rekke statuer av ham både i Sør-Afrika og i mange andre land. I etterkant av hans død kom det til en rekke nye til. Den største, ni meter høy, ble satt opp utenfor regjeringsbyggene i Sør-Afrika. Utover dette er det tilegnet en rekke museer, bibliotek og studier til hans liv i Sør-Afrika. Familie og privatliv Mandela har vært gift tre ganger. Han har til sammen seks barn, tyve barnebarn og stadig flere barnebarns barn. Et av hans barnebarn er høvding Mandla Mandela som har samme verv Mandelas far i sin tid ble fratatt av kolonimyndighetene. Barn og barnebarn av Mandela har til dels høye stillinger i Sør-Afrika og nabolandene, og de følges tett av media. På den måten har familien Mandela nærmest en kongelig posisjon, og skandaler, skilsmisser, fødsler og dødsfall blir nøye dokumentert. Første ekteskap Hans første ekteskap var med Evelyn Ntoko Mase. Ekteskapet endte i skilsmisse i 1957 etter 13 år, grunnet at politikken for ham tok stadig mer tid, og at dette ble vanskelig for henne da hun gikk inn i Jehovas vitner, som krevde politisk nøytralitet. Evelyn døde i 2004. Med Evelyn hadde han fire barn. Sønnene Madiba Thembekile født i 1946, død i en trafikkulykke i 1969, Makgatho født 1950, døde i 2005 av Aids. Døtrene het begge Makaziwe, hvor den eldste døde som spedbarn. De var født i 1947 og 1953. Andre ekteskap Han var i 38 år gift med Winnie Madikizela Mandela. Hun var Johannesburgs første svarte sosionom, og gikk raskt inn i politikken. Winnie var etter at Mandela ble fengslet lenge den eneste som fikk besøke ham på Robben Island, og var også lenge den eneste fra ledelsen i ANC som hverken satt i fengsel eller hadde flyktet til utlandet. Ut fra denne posisjonen fikk hun svært mye oppmerksomhet, og ble også utsatt for grov sjikanering fra myndighetene. Etter skandaler og mordanklager mot henne i slutten av 1980-årene ble forholdet mellom ektefellene vanskeligere, likevel ble bildet av de to som gikk hånd i hånd ut fra Victor Vester-fengselet legendarisk. Ganske raskt etter Nelsons frigjøring ble forholdet umulig, og de to ble separert i april 1992, og senere skilt i mars 1996. De politiske og personlige problemene og motsetningene mellom de to var lenge fokus i verdenspressen, og skandalene rundt Winne ble mer og mer omfattende. Det er likevel verd å merke seg at Mandela aldri har sagt noe negativt om henne offentlig. Med Winnie Mandela hadde Nelson to jenter, Zenani (Zeni), født 1958, og Zindziswa (Zindzi) født 1960, død 2020. Zenani giftet seg i 1973 med prins Thumbumuzi Dlamini av Swaziland. Dette ga henne diplomatisk status, og hun var derfor lenge den eneste ved siden av Winnie som fikk besøke Nelson i fengsel. Da Mandela ble innsatt som president, fungerte datteren Zindzi som førstedame. Tredje ekteskap På sin 80-årsdag, ble han gift med Graça Machel, enken etter Samora Machel, den tidligere presidenten i Mosambik og ANCs allierte, som var blitt drept i en flystyrt 15 år tidligere. Bryllupet ble fulgt av måneder med forhandlinger om brudepris eller lobaola, som skulle betales til hennes klan i Mosambik. Brudeprisen ble overlevert på vegne av Mandela av den tradisjonelle thembukongen Buyelekhaya Zwelibanzi Dalindyebo. Her ligger det en viss ironi i at dette er barnebarnet til kong Jongintaba, som da Mandela var ung hadde valgt ut en kone til ham. Det var jo dette som i sin tid fikk Mandela til å flykte til Johannesburg, hvor han begynte sin politiske karriere. Med dette gjorde Mandela opp for seg i forhold til thembuenes kongehus, han gjenopptok sin formelle og tradisjonelle posisjon som rådgiver for kongen, den samme posisjon som han en gang var tiltenkt. Nelson og Graça bosatte seg i Qunu i Transkei. Hobbyer og interesser I sin ungdom og i fengslet drev Mandela med boksing. Han begynte også å interessere seg for gartneri under fengselsoppholdet, og hadde sin egen kjøkkenhage på taket av fengselet i Polsmoore. Referanser Litteratur Bibliografi Mandela, Nelson (2014): Samtaler med meg selv (originaltittel Conversations with myself). Oversatt av Kirsti Vogt, Cappelen Damm. ISBN 978-82-02-42922-5 Mandela, Nelson (2003): Veien til frihet. (Oversatt av Per Malde, Kjell Olaf Jensen m.fl.); Aschehoug. ISBN 978-82-03-20756-3 Biografi Benson, Mary (1986): Nelson Mandela. Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 9780140089417. Eriksen, Tore Linné (2002): Nelson Mandela: et liv i kamp mot rasisme og undertrykking. (Utgitt i samarbeid med Fellesrådet for Afrika.) Omnipax. ISBN 82-530-2341-3 Kristiansen, Tomm og Norheim, Aud Lise (1999): Høvdingen Cappelen. ISBN 82-02-18460-6 Kristiansen, Tomm (1997): Fra Mandelas land: en fortelling om frihet Cappelen. ISBN 82-02-16245-9 Meredith, Martin (2010): Mandela: A Biography. New York: PublicAffairs. ISBN 978-1-58648-832-1. Sampson, Anthony ([1999] 2011): Mandela: The Authorised Biography. London: HarperCollins. ISBN 978-0-00-743797-9. Smith, David James (2010): Young Mandela. London: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 978-0-297-85524-8. Eksterne lenker ANCs opplysninger om Mandela (på engelsk) Tidslinje – Nelson Mandelas liv (Aftenposten) Personer fra Eastern Cape Sørafrikanske aktivister Antiapartheid-aktivister Sørafrikanske politikere Sørafrikanske presidenter Sørafrikanske nobelprisvinnere Nobelprisvinnere (fred) Storkors av St. Olavs Orden Elefantordenen Serafimerordenen Order of the Bath Order of Merit Presidentens Frihetsmedalje Mottakere av Sakharovprisen Mottakere av Lenins fredspris Xhosa-personer Adopterte Order of the Nile Vinnere av Sydney fredsprisens gullmedalje Mottakere av frihetsprisen (Four Freedoms Award) Mottagere av Mo Ibrahim-prisen 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


source: wikipedia

text: Nepal (sanskrit: नेपाल), offisielt Den føderale demokratiske republikken Nepal (nepali: Sanghiya loktāntrik ganatantra Nepāl), er en innlandsstat i Himalaya på det indiske subkontinentet, inneklemt mellom India i vest, sør og øst og Kina i nord. Nepal var et kongedømme, men kongen mistet i 2006 mesteparten av sin tradisjonelle makt. Navnet ble samme år endret fra Kongedømmet Nepal til bare Nepal. I desember 2007 ble det ved en avstemning i parlamentet avgjort at kongedømmet skal avskaffes og erstattes med republikk som styreform. Det første møtet i Nepals konstitusjonelle forsamling implementerte offisielt den deklarasjonen den 28. mai 2008. Langs grensen i nord ligger ti av verdens 16 høyeste fjell. Mount Everest, lokalt kjent som Sagarmatha, ligger på grensen mellom Nepal og Kina. Sørgrensen er en lang, smal stripe på over 80 mil som ligger i det flate Ganges-deltaet, stort sett under 200 meter over havet. Nepal er berømt for vill og vakker natur, mange verdifulle gamle minnesmerker (særlig i Katmandudalen), og en svært mangfoldig befolkning som snakker over 100 språk og har bevart mye av sin gamle og tradisjonelle kultur. Nepals offisielle kalender heter på nepali Bikram Samwat, og har viktig symbolsk verdi både fordi den markerer Nepal som en stat med hinduisk kultur og understreker at Nepal er forskjellig fra resten av verden. Landet er blant de fattigste i verden. Ifølge internasjonal statistikk er forholdene for kvinner dårligst av alle land i Sør-Asia. Nepal var herjet av borgerkrig mellom regjeringen og Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk) fra 1996 til 2006. Fra slutten av april 2006 var det våpenhvile, og en fredsavtale ble undertegnet i november. Etymologi Navnet Nepal har tradisjonelt vært brukt om dalen rundt hovedstaden Katmandu, Nepal-dalen eller Katmandu-dalen. En forklaring er at det er avledet av sanskrit nipa, ved foten av, og alaya, gudenes bolig. Det blir også hevdet at det kommer fra navnet til newar-folket som fra i flere tusen år har bodd i Katmandudalen (også kalt Nepaldalen). Naturgeografi Geografisk sett ligger Nepal inneklemt mellom India i syd og den kinesiske provinsen Tibet i nord. I utstrekning er Nepal et lite land, med om lag en tredjedel av Norges overflate. Innenfor dette lille området finner vi den største høydeforskjellen i verden, fordi Nepal strekker seg fra lavlandsområder som på det laveste er 90 meter over havet og helt til toppen av Mount Everest, verdens høyeste fjell, 8850 moh. Klimaet veksler fra arktisk høyfjell og nærmest ørken i regnskyggen i det vestlige Himalaya til tropisk jungel i lavlandsdistriktet Tarai. De største, mellomliggende områdene, gjerne kalt åsene, har et variert, temperert klima med store lokale variasjoner. Svære elver som styrter bratt nedover har gravd ut dype elvedaler. Hele landet er kraftig prega av erosjon, og har et enormt potensial for utbygging av hydroenergi. Nepal er delt i 5 store administrative regioner, som igjen er delt i til sammen 14 soner (Anchal – अञ्चल), og 75 administrative distrikter (जिल्ला). Den største konsentrasjonen av bymessig bebyggelse ligger i Katmandudalen. Dalens største byer er Katmandu, Patan og Bhaktapur. En annen viktig by er Pokhara, utgangspunkt for turer til Annapurna, verdens 10. høyeste fjell. Ellers ligger de fleste byene i lavlandet langs grensa mot India. Klima Himalaya har svært mye å si for klimaet i Nepal. Landet har fem klimasoner, ut ifra høyden over havet og varierer fra subtropisk til alpint klima. Den sørvestlige monsunvinden blir presset opp mot de høye fjellene og gir store mengder regn. I østlige områder av landet har man derimot en god del tordenvær om våren, lenge før monsunen kommer. Midt i monsuntida, fra juni til september, kommer mye av nedbøren om natten, og man kan ha litt sol om ettermiddagen før bygene kommer. Katmandu har en årlig gjennomsnittsnedbør på 1427 mm. Monsunen varer ikke like lenge ved fjellet K2 som ved Mount Everest, men om vinteren er det K2 som får mest snø siden fjellet ligger langt nok nord til å komme i kontakt med værsystemer på mildere bredder. Under de høyeste toppene er vinterværet vanligvis klart med frost om morgenen, av og til med litt tåke. Demografi Nepal har tre større befolkningsgrupper: Indonepalesere, tibetonepalesere og noen urfolk, blant annet stammene newar, Bhote, Rai, Limbu og sherpa. Språket nepali er et indoeuropeisk språk som blir skrevet med devanāgarī, det vanligste indiske skriftsystemet. Nepali snakkes av nærmere 60 % av innbyggerne. I tillegg til nepali regner man med 12 andre større språk, og totalt 100 språk og dialekter. Den nepalske hinduismen, som er statsreligion er blandet med buddhisme. Innslaget av buddhisme er sterkere enn i andre hinduistiske områder. 83,5 % av befolkningen regner seg som hinduer, mens 5,3 % er buddhister og 2,7 % er muslimer. Historie På 1700-tallet begynte den den lille fjellstaten Gorkha under ledelse av kong Prithvi Narayan Shah å erobre en rekke små nabostater. Grunnleggelsen av det moderne Nepal reknes offisielt fra Gorkhas erobring av Katmandu i 1768. Staten beholdt det offisielle navnet Gorkha fram til 1930, da den blei omdøpt til Nepal. Fra 1846 til 1951 var det den mektige Rana-slekten som hadde makten i landet, og kongen i landet var fratatt politisk makt. Rana-familien hersket gjennom å gjøre statsministertittelen arvelig (Nepal brukte formelt den engelske tittelen prime minister). I 1950 til 1951 var Nepals første demokratiske revolusjon, som førte til at politiske partier ble legale, det ble ytringsfrihet og økt politisk frihet. Samtidig fikk kongene av Shah-dynastiet igjen noe av den politiske makta de hadde mistet et århundre før. Nå startet en langvarig kamp mellom kongemakta og de politiske partiene om hvem som skulle styre landet. I desember 1960 gjorde kong Mahendra statskupp og innførte et kongelig diktatur som varte i 30 år, fram til demokratirevolusjonen Jana Andolan 1990 førte til gjeninnføring av flerpartisystem og parlamentarisme. Men kongen fortsatte å ha stor makt. Mange fattigbønder, kvinner, folk fra lavkaster, nasjonale og religiøse minoriteter var skuffet, fordi revolusjonen etter deres mening ikke gikk langt nok. I juni 2001 ble kong Birendra, dronning Aishwarya og flere andre medlemmer av kongefamilien drept. Offisielt ble kronprins Dipendra beskyldt for å være ansvarlig for massakren. Dipendra ble utnevnt til konge, men han døde to dager senere av skuddskadene. Usikkerhet om hva som egentlig hadde skjedd førte til kraftige opptøyer. Mange nepalere tror fortsatt ikke på den offisielle forklaringa. Fra februar 1996 til april 2006 førte kommunistopprørere en væpnet kamp mot regjeringen. Krigen ble avsluttet etter seieren i det demokratiske folkeopprøret Jana Andolan 2006 i april. Sommeren 2006 startet fredssamtaler, som førte til en fredsslutning i november 2006. Det skulle vært avholdt valg til grunnlovsgivende forsamling, først i juni 2007, så i 2007, men det ble utsatt flere ganger. Nepals konstitusjonelle forsamling vedtok den 28. mai 2008 at Nepal skal være en uavhengig, udelelig, suveren, sekulær og inkluderende demokratisk republikk. Kong Gyanendra fikk femten dager på seg til å forlate det kongelige palasset. Han skal få lov til å bo i Nepal som privatperson. Nepal, Japan og Thailand var de tre eneste landene i Asia som ikke ble kolonisert av Vesten før andre verdenskrig. Politikk og administrasjon Inntil 1990 var Nepal et eneveldig monarki med kongen som høyeste myndighet. I 1990 gikk kong Birendra med på store reformer som bl.a. førte til innførselen av konstitusjonelt monarki med kongen som statsleder og en statsminister som regjeringsleder. Nepals lovgivende forsamling er et tokammersystem bestående av Representantenes hus og et Nasjonalt råd. Representantenes hus har 205 medlemmer valgt direkte av folket. Det nasjonale råd har 60 medlemmer, 10 nominert av kongen, 35 valgt av Representantenes hus og de siste 15 valgt av et valgråd sammensatt av folk fra landsbyer og byer. Medlemmer velges for en fem års periode. Alle nepalske borgere over 18 år har stemmerett. I den demokratiske forfatning fra 1990 var tilføyet en unntaksbestemmelse, som gav kongen bemyndigelse til – i en unntaksituasjon – å avsette regjeringen, oppløse parlament og selv overta makten. Denne mulighet utnyttet Kong Gyanendra da den sittende regjering ikke var i stand til å løse den igangværende konflikt med maoistene. Skjønt det hurtig viste seg at kongens inngrep gjorde ondt verre, søkte kong Gyanendra å fastholde og intensivere sitt grep om makten. Dette resulterte i at alle demokratiske politiske partier ble samlet i en allianse (Syv-parti-alliansen) som inngikk en fredsavtale med maoistene. Presset mot kongen tiltok, og etter tre ukers voldsomme demonstrasjoner i april 2006 overdro kong Gyanendra atter makten til folket, og de politiske partier gjenetablerte deretter det parlamentariske system. Maoistene ble deretter inntatt formelt i det parlamentariske arbeide fra den 15. januar 2007, hvor en midlertidig forfatning samtidig fratok kong Gyanendra hans formelle beføyelser som statsleder. Etter flere måneders forhandlinger dannet maoistene i mars 2007 i en midlertidig overgangsregjering, som først og fremst har til formål å arrangere valg til en grunnlovsgivende forsamling. I takt med at forhandlingene trakk ut, forsvant også mulighetene for å arrangere valget innenfor den planlagte termin (juni 2007), og etter enda flere forhandlinger ble valget fastsatt til november 2007. Utover å skulle ta stilling til en ny forfatning, skal det kommende parlament treffe en avgjørelse om monarkiets fremtid. Kong Gyanendras popularitet blant befolkningen blir fortsatt mindre og mindre, og kronprins Paras har ennå mindre støtte. Men problemet er komplisert, da kongemakten er tett forbundet med høykastenes sterke posisjon, skjønt de bare utgjør 20-25 % av befolkningen, men det er herfra landets økonomiske, politiske og militære elite er rekruttert. Statsminister G. P. Koirala forsøkte å løse denne gordiske knute ved å legge press på kong Gyanendra og kronprins Paras for å få dem til å abdisere innen november-valget, og i stedet utrope Paras' 5-årige sønn, prins Hridayendra, som Nepals nye konge. Forslaget er inntil videre ikke akseptert av maoistene, som ønsker en total avskaffelse av monarkiet, og gjerne innen valget. Uenighet blant de ledende politiske partier i det fungerende parlament og forretningsministerium resulterte i begynnelsen av oktober 2007 i ennu en utsettelse av valgdatoen. På dette tidspunkt var det halvannen måned til det planlagte valg. Forberedelsene var i full gang, de politiske partier var registrert av valgkommisjonen og valgkampen var i full gang. Utsettelsen resulterte i at valget til forfatningsgivende forsamling ble avholdt den 10. april 2008. I alt deltok 58 politiske partier i valget, som ble avholdt som en kombinasjon av flertallsvalg i 240 enkeltmannskretser med et varierende antall oppstilte kandidater, kombinert med et forholdstallsvalg, hvor det kunne stemmes på samtlige oppstilte partier. Det ble anvendt 2 separate stemmesedler. Nepal er oppdelt i 240 valgkretser med en noenlunde jevn befolkningsmessig fordeling (i forbindelse med det aktuelle valg er antallet av valgkretser øket med 35 nye valgkretser). Utover de 240 vinnere fra disse valgkretser innvelges ytterligere 335 medlemmer på bakgrunn av forholdstallsvalget. Den avgående regjering vil deretter utpeke ytterligere 26 medlemmer, så det kommende parlament eller forfatningsgivende forsamling vil komme til å bestå av i alt 601 medlemmer (240 + 335 + 26). Regionalt samarbeid i Sør-Asia Nepal er sammen med de øvrige land i Sør-Asia medlem av Den sørasiatiske regionale samarbeidsorganisasjonen (SAARC), som ble stiftet i desember 1985 med formål å fremme det regionale samarbeid innenfor regionen, samt øke samhandel mellom landene og styrke Sørasias økonomiske utvikling. Organisasjonen har hovedsete i Katmandu og følgende stater er medlemmer: Afghanistan, Bangladesh, Bhutan, India, Maldivene, Nepal, Pakistan og Sri Lanka. Næringsliv Nepal er et av de fattigste landene i verden, rundt halvparten av innbyggerne kan regnes som fattige. Hovednæringen er jordbruk med 80 % av arbeidskraften og 41 % av bruttonasjonalproduktet. 80 % av eksportinntektene kommer fra tekstiler og matter. Utenlandsk hjelp står for 60 % av Nepals kostnader for økonomisk utvikling, og for 28 % av statsbudsjettet. Transport Trafikken består i hovedsak av busser, lastebiler og motorsykler. Det er mange taxier i Katmandu og en tur vil koste om lag 100-200NRs innen ringveien. I sentrum er det et godt utbygd nettverk med små trehjulsbusser, tempoer. Disse tar 10-12 personer og en tur koster 5-12NRs. Det har også kommet en større flåte av Toyota HiAce som kjører de samme rutene til en litt høyere pris. Svært få har egen bil og alle tar buss. Dette medfører at det alltid går en buss, og det er rimelig priser. En tur på 30 km fra Katmandu til Dhulikhel koster omtrent 30NRs. Selv om det går mange busser så tar en slik tur lang tid. På en god dag ned mot én time, men til vanlig opp mot to-tre. Nepals nasjonale flyselskap Nepal Airlines (Tidligere Royal Nepal Airlines) opererer på tretti destinasjoner innen Nepal. I tillegg blir innenlandstrafiikken betjent av konkurrerende selskaper ;«Agni Air», «Budda Air», «Air Cosmic», «Gorkha Airlines» og «Yeti Airlines» Samfunn Infrastruktur De fleste hus er bygd av murstein som tilsynelatende bare er stablet oppå hverandre. Selv om dette området er svært utsatt for jordskjelv er det lite som gjøres for å sikre bygninger. På taket står optimistisk nok fundamentet til enda en etasje. Flate tak med vanntank og noen ganger en solvarmer for varmtvann er svært vanlig. Vannettet i Katmandu er ikke tett og vannet distribueres til ulike deler av byen til faste tider for å unngå at for mye lekker ut av rørene. Så må husstandene pumpe dette opp til taket. Dette fører også til at kloakk føres tilbake i vannledningene og en må koke eller UV-bestråle vannet før en kan drikke det. Medier De viktigste engelskspråklige avisene er ukentlige Nepali Times og daglige Kathmandu Post og Kantipur Daily. Oppføring på UNESCOs liste Verdensarvsteder Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder. Katmandudalen Sagarmatha nasjonalpark Chitwan nasjonalpark Lumbini, fødestedet til Siddharta Gautama (Buddha) Se også Nepals konger Malla-dynastiet i Nepal Liste over statsministre i Nepal Bildegalleri Referanser Eksterne lenker www.nepalnews.com Glacial Lakes and Glacial Lake Outburst Floods in Nepal. - International Centre for Integrated Mountain Development, Kathmandu, March 2011 Republikker Forbundsstater Stater og territorier etablert i 1768


text: Norsk allkunnebok er et nynorsk leksikon som ble utgitt i ti bind, i tillegg til et atlas (bind 10), på Fonna Forlag i tiden 1948–1966. Da første bind kom ut i 1948 var 235 personer involvert i produksjon av innhold. Artiklene ble signert og det var noe nytt i et norsk leksikon. Allkunneboka fokuserte på forhold i Norge. Det er det eneste større leksikon på nynorsk. Leksikonet inneholder mye statistiske detaljer særlig om primærnæringene. En del av stoffet finnes ikke andre steder og er verdi for ettertiden, mens andre deler er utdatert. Tema utenfor Norge er knapt behandlet. Fotografiene er i sort-hvitt. Redaktør for verket var Arnulv Sudmann. I redaksjonen ellers satt Agnes Børnes, Ragna Sæfland, Peder Galdal, Sivert Langholm, Kåre Tveito, Ragnar Øvrelid og Jostein Øvrelid. Et sakkyndig råd besto av professor Sigvald Hasund, rektor Severin Eskeland, direktør Elias Berdal og ingeniør G.A. Frøholm. Økonomiske vanskeligheter hos forlaget gjorde at verket måtte avkortes i forhold til de opprinnelige planene. De to siste bindene dekker derfor en uforholdsmessig stor del av alfabetet, som en «snarvei til målet». Referanser Norske oppslagsverk Bøker fra 1948


text: Nicaragua er det største landet i Mellom-Amerika. Det grenser til Honduras i nord, Costa Rica i sør, Stillehavet i vest og Det karibiske hav i øst. Landet har tropisk klima, men framviser regionale forskjeller. Nicaragua har et totalt areal på km2, hvorav 2,9 % er vann. En folketelling i 2005 viste at Nicaragua hadde innbyggere. Landet ble uavhengig den 15. september 1821. Valutaen i landet er nicaraguansk córdoba (NIO), som deles inn i 100 centavos. Nicaragua er en republikk. Presidenten heter Daniel Ortega Saavedra. Han var også president i Nicaragua i perioden 1985–1990. Flertallet i Nicaragua er katolske kristne, 58,5 % av befolkningen er katolikker. 21,6 % er protestanter og 19,8 % har en annen eller ingen religion. Det spanske imperiet erobret landet på 1500-tallet. Nicaragua oppnådde uavhengighet fra Spania i 1821. Siden da har landet hatt lange perioder med politisk uro, militær innblanding fra USA, diktatur og økonomiske vansker. Dette ledet til store omveltninger og revolusjon på 1960- og 1970-tallet. Nicaragua er idag en representativt demokratisk republikk. I 1990 ble Violeta Chamorro valgt til president, den første kvinne som ble valgt til dette embede i Latin-Amerika. Nicaraguas befolkning er blandet, og består hovedsakelig av mestiser (69 %). Hvite er det meste av spansk opprinnelse, med minoritet italiensk, fransk og tysk (17 %). Resten består av små grupper marginaliserte av svarte og urfolk. Ca. 25 % bor i hovedstaden Managua, den nest største byen i Sentral-Amerika. Språket er spansk, selv om noen innfødte språk, slik som miskito, sumo og rama i tillegg til engelsk kreol, tales i noen områder. Disse ulike kulturtradisjoner har påvirket de lokale uttrykk, slik som i litteraturen til bl.a. Rubén Darío, Ernesto Cardenal og Gioconda Belli. Nicaragua er i stigende grad en populær turistdestinasjon. Geografi Nicaragua kan grovt deles inn i tre geografiske regioner: lavlandet i vest, fjellene i nord, og Mosquitokysten i øst. Lavlandet består av et fruktbart slettelandskap, og det er her mesteparten av landets jordbruksvarer produseres; de tre største byene i Nicaragua, Managua, León og Granada ligger alle i lavlandet. Fjellene i nord har et kjøligere klima. Omtrent en fjerdedel av landets jordbruksproduksjon blir utført her, med kaffe som den viktigste nytteplanten. Moskitokysten består for det meste av regnskog, og er sparsomt befolket. Klimaet er tropisk og svært fuktig. Høyeste punkt er Mogotón ( moh), mens San Cristóbal-vulkanen med sine moh er den høyeste vulkanen. Klima og miljø Klimaet er tropisk i de lavere delene av landet og kjøligere i de høyere områdene. Nicaragua har varme og fuktige lavereliggende områder i øst. Det er mye nedbør året rundt, og på sørøstkysten kommer det ofte svært store nedbørsmengder om sommeren med 2500–3750 mm i løpet av et år. Dette området er et av de våteste i Mellom-Amerika. Orkaner er en stor risiko på østkysten av Nicaragua, særlig fra september og inn i november. De nordvestlige høyereliggende områdene er litt kjøligere og har mindre fukt. De vestlige områdene, inkludert Managua, har mer trykkende forhold. Her er det regntid på sommeren, men med en markert canicula i juli og august, da det kommer lite regn. Perioden fra desember og ut april er også svært tørr. I desember og januar er det ofte vindfulle og noe kjøligere dager. Det kan forekomme alvorlige jordskjelv, vulkanutbrudd, jordskred og voldsomme orkaner. Noen av Nicaraguas miljøproblemer er vannforurensning og avskoging med tilhørende jorderosjon. Historie Landet ble "oppdaget" av Columbus i 1502, og ble kolonisert av Spania fra 1524. Området gikk fra Spania i 1821 og utgjorde sammen med Guatemala, El Salvador, Honduras og Costa Rica Den mellomamerikanske føderasjon (República Federal de Centroamérica). Atlanterhavskysten, kalt Mosquitokysten (nå delt mellom regionene Región Autónoma del Atlántico Norte og Región Autónoma del Atlántico Sur), med Bluefields som viktigste by, lå under Storbritannia fra 1655 til 1850, Honduras fra 1859 til 1860 og har med visse unntak vært autonomt siden. Etter en borgerkrig ble den Føderale Sentralamerikanske Republikk oppløst i 1840, og Nicaragua ble selvstendig. I tiden som fulgte involverte USA seg ofte i landets politiske anliggender; blant annet i 1909 da de støttet det konservative opprøret som fikk den liberale president Zelaya avsatt. USA okkuperte landet fram til 1933, da flere års opprør og geriljakrigføring ledet av Sandino gjorde at de trakk seg ut. Fra 1936 til 1979 ble landet diktatorisk ledet av familien Somoza; først av president Anastasio Somoza García fram til 1956. Etter hans død overtok hans sønn Luis Somoza Debayle som president og Anastasio Somoza Debayle som leder for nasjonalgarden. Luis døde av naturlige årsaker i 1967 og Anastasio overtok som diktator. Somoza holdt gode forbindelser til USA og gav amerikanske selskaper store konsesjoner i bytte mot pengebeløp. Dette ble ikke godt mottatt av den landeiende middelklassen, som tapte stort; og en krets av regimefiendtlige samlet seg etterhvert rundt Pedro Chamorro, redaktøren av avisen 'La Prensa'. I 1961 ble den sosialistiske organisasjonen 'Frente Sandinista de Liberación Nacional' (FSLN), kjent som Sandinistene, stiftet. De drev geriljakrigføring mot regimet, uten særlig suksess gjennom hele 1960-tallet. I 1972 ble Managua rammet av et stort jordskjelv som gjorde omfattende skader. Nødhjelp kom fra utlandet, men Somoza sørget for at oppbyggingen av byen ble gjort av hans egne selskaper; noe som førte til økt motstand mot regimet, og økt støtte til FSLN. En blodig borgerkrig brøt ut, som endte med at Somoza og andre medlemmer av regimet flyktet til USA (hvor han ble nektet innreise og derfor dro videre til Paraguay) og at opprørerne fikk makten i 1979. En midlertidig junta med sandinistlederen Daniel Ortega i spissen ble satt opp. Ortega ble valgt til president i 1984, og satt med makten til han i 1990 tapte for en koalisjon av borgerlige partier ledet av Violeta Chamorro. Etter Chamorro fulgte så to presidenter fra det liberale partiet PLC, Arnoldo Alemán (1996), og Enrique Bolaños (2001). I 2006 kom så FSLN tilbake til makten etter 16 år, i det Daniel Ortega på nytt ble valgt som president i Nicaragua. I april 2018 ble over 300 mennesker drept, ifølge FN, etter at myndighetene slo ned på demonstrasjoner som utviklet seg til opptøyer. Dette ble fordømt av FN, EU og Organisasjonen av amerikanske stater. I 2019 ble Den sandinistiske frigjøringsfront ekskludert fra Sosialistinternasjonalen på grunn av brudd på menneskerettighetene og demokratiske verdier i landet Politikk og administrasjon Departementer Landet er delt inn i 15 såkalte departementer (departamentos) og to autonome regioner. Departementer: (Departementshovedsteder i parentes) Autonome regioner: Økonomi Nicaragua er et fattig land med lav inntekt per capita og en enorm utenlandsgjeld. Inntektsforskjellene er blant de største i verden. På midten av 1990-tallet tilhørte mindre enn en femtedel av befolkningen middelklassen og studier har vist at 60 % av inntektene gikk til 20 % av husholdningene i samme periode. Landet har de senere år stabilisert seg økonomisk, men bankkriser har påvirket økonomien negativt. Nicaragua er og kommer til å være avhengig av internasjonal økonomisk støtte, der bidragsyterne stiller krav til blant annet bedre livsvilkår og menneskerettigheter, og også privatisering av offentlig eiendom som vannkraftverk. Nærmere 85 % av elektrisiteten produseres av fossilt brennstoff. Det importeres også elektrisitet fra Costa Rica. Turisme Turisme er i dag Nicaraguas nest største næring, de siste 7 år har turismen vokst om lag 70 % landsdekkende, ca. 10-16 % årlig. Veksten har ført til at inntekter fra turisme har steget mer enn 300 % over en periode på 10 år. Veksten i turismen har også påvirket jordbruk, kommersiell- og finansindustri, samt bygg-og anleggsbransjen positivt. Til tross for positiv vekst gjennom det siste tiåret er Nicaragua fortsatt det minst besøkte landet i regionen. Severdigheter i Nicaragua Nicaragua er langt mindre kjent som turistmål enn naboland som Costa Rica og Panama. Imidlertid har landet en del spesielle attraksjoner: Hovedstaden Managua er ingen historisk by. Den befinner seg på en vulkansk forkastning, og har opplevd flere stygge jordskjelv. Blant signalbyggene i hovedstaden er Den nye katedralen, som har en slående, moderne arkitektur. Fotspora i Acahualinca er en gruppe med flere tusen år gamle menneskefotspor. León er landets best bevarte by i kolonistil, og oppviser en lang rekke historiske bygg og flotte kirker. Katedralen fra 16–1700-tallet er den største i Mellom-Amerika. Granada er en annen by i kolonistil. På grunn av krigshandlinger er byen kanskje noe mindre velbevart, men har til gjengjeld et rikt utvalg kafeer, barer og restauranter. San Juan del Sur er landets viktigste badeby, og ligger lengst sør på landets stillehavskyst. Ometepe er en øy i Nicaraguasjøen som både ligger vakkert til og har en unik natur og kulturarv. Río San Juan er grenseelva mot Costa Rica i sørøst, og byr både på enestående natur og historiske festningsverk fra kolonitida. Islas del Maíz (Corn Islands) er to øyer i Det karibiske hav med strender og en avslappet karibisk livsstil. Sosiale forhold Landet har siden 2008 hatt en svært streng abortlovgivning. Det innebærer at det ikke er lov å ta abort etter incest eller voldtekt. Ei heller er det legitimt når graviditeten truer kvinnens liv. Amnesty International har krevd loven avskaffet. Sport Nicaraguas mestvinnende fotballklubb er Diriangén FC med 26 seriemesterskap, det foreløpig siste i 2006. Estadio Nacional Dennis Martínez er landets nasjonalstadion, først og fremst for baseball og fotball. Oppføring på UNESCOs lister Verdensarvsteder Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder. León Viejo ruinene León katedralen Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO. 2001 – Språk, dans og musikk til Garifuna-folket. (Sammen med Guatemala, Honduras og Belize) 2005 – Det satiriske dramaet «El Güegüense» Referanser Eksterne lenker Mellom-Amerikas geografi Stater og territorier etablert i 1821 1821 i Nord-Amerika


text: Nils Arne Eggen (født 17. september 1941, død 19. januar 2022) var en norsk fotballspiller, fotballtrener og lektor. Som spiller vant han tre seriegull og ett cupgull. Som trener var han den mestvinnende norske fotballtrener gjennom tidene med 15 seriemesterskap og seks cupmesterskap. Ett av seriemesterskapene som trener var for , resten med Rosenborg Ballklub, hvor han var trener i seks perioder: 1971–1972, 1976, 1978–1982, 1988–1997, 1999–2002 og 2010. Seks sesonger ledet han Rosenborg til The Double, og sju sesonger ledet han Rosenborg til Mesterligaens gruppespill. Nils Arne Eggens sportslige suksess ga han en unik status i trøndersk idrett. Hans idéer om 4-3-3, artig og angrepsvillig fotball, og godfotsteorien har inspirert mange fotballtrenere til å spille etter hans filosofi i Norge og utlandet. I 2020 ble Eggen kåret til trøndersk idretts mest innflytelsesrike person, foran olympiske mestere som Hjalmar Andersen og Petter Northug. Idrettskarriere Fotballspiller Nils Arne Eggen begynte sin karriere da han var 15 år gammel som forsvarsspiller på Orkdal Idrettslag. Etterpå flyttet han til Trondheim og valgte Rosenborg som klubb. Sin debut for RBK fikk han våren 1960, i en pinseturnering i Mo i Rana, der motstanderen var . Han var med på å vinne cupen for RBK i 1960. I 1963 flyttet han til Oslo og spilte for der han var med på å vinne serien i 1965. Året etter flyttet han tilbake til Trondheim og spilte igjen for Rosenborg der han var med på å vinne to seriemesterskap i 1967 og 1969, og han ble kåret til årets spiller i 1967. Eggen spilte 29 for Norge. Skihopper Eggen var også en habil skihopper i sin ungdom. Han vant 16-årsklassen i Bekkelagsrennet – «guttenes holmenkollrenn». Trenerfilosofi Fra 1966 til 1973 var Nils Arne Eggen lektor ved «reformgymnaset» Ringve gymnas i Trondheim. Foruten å ha ansvaret for klasser som klasseforstander, underviste han i norsk, samfunnsfag og gymnastikk. Ifølge Eggen selv var ikke veien fra læreryrket til fotballtrener, eller fotballærer som han selv kalte det, spesielt lang. Det handlet for ham i stor grad om å ha de riktige pedagogiske og didaktiske evnene og å sette dem i system. Eggens evne til å se og lytte, og å oppfatte et potensial hos spillere ble etter hvert en av hans viktigste egenskaper som trener. I tillegg hadde Eggen en såkalt open door policy, som innebar at spillerne alltid kunne komme og snakke med ham om det var noe. I tillegg til å være en god pedagog var Eggen opptatt av at man måtte spille på hverandres styrker i stedet for hverandres svakheter. Denne tankegangen fikk etter hvert navnet Godfotteorien, og etter hvert skrev Eggen en bok om dette. «Du blir god ved å gjøre de andre gode» er et uttrykk Eggen brukte når han beskrev sin fotballfilosofi. Prinsippet har vært grunnlag for sosialantropolog Erling Hoff Leirviks forskning på «Rosenborg-rytmen». Han finner støtte for prinsippet i holistiske teorier. Helheten er nedfelt i delene og den individuelle kreativitet fungerer til beste for organisasjonen. For at dette skal fungere må det være trygghet mellom de som spiller sammen. Trenerkarriere Eggen var eksponent for offensiv fotball som trener for blant annet , U-21, og spesielt . Størst suksess hadde han med Rosenborg, som han vant serien med 14 ganger (1971, 88, 90, 92–97 99–2002 og 2010). Denne rekken av seiere er helt unik både i Norge og internasjonalt. Eggen forvandlet Rosenborg fra en middelmådighet i Norge til en respektert klubb i Europa i løpet av 1990-tallet. I 1964 flyttet Eggen til Oslo for å utdanne seg til å bli lektor, samtidig som han spilte for Vålerenga og det norske landslaget, før han returnerte til Trondheim i 1966. Han la opp som fotballspiller allerede i 1969, kun 26 år gammel. Han ble derimot overtalt til å bli værende i Rosenborg som ungdomstrener. Dette sammenfalt med at engelske George Curtis kom til Rosenborg, som skulle få stor innflytelse på Eggens trenerkarriere. Til tross for seriegull i 1969 og 2. plass året etter, måtte Curtis gi seg som hovedtrener på grunn av misnøye med kjedelig fotball; Curtis’ defensive sone-tilnærming til fotball gjorde at Rosenborg etter 1970-sesongen hadde kun 15–5 i målforskjell etter 18 kamper. Curtis’ sorti åpnet muligheten for Nils Arne Eggen i Rosenborg. Til tross for at han kun var 29 år, hadde han trenererfaring gjennom å ha vært en del av Curtis’ trenerteam. Med Tor Røste Fossen som assistent beholdt Eggen mye av det han likte med Curtis’ forsvarsspill, men omformerte laget til en 4-3-3-formasjon med et mer offensivt fokus. Sesongen 1971 endte med en sensasjonell double, selv om de fikk en dårlig start. Sesongen 1972 endte derimot med en skuffende 4. plass, og Eggen og Rosenborg skilte lag. Eggen ble deretter trener for det norske U-21 landslaget i 1973, og trener for herrelandslaget i 1974. Han trakk seg derimot i 1977 etter at Norge ikke klarte å kvalifisere seg for verdensmesterskapet i 1978. I løpet av denne perioden var han også trener igjen i Rosenborg i 1976. Eggen var trener for Rosenborg for en tredje gang mellom 1978 og 1982, uten å vinne noen titler. I forbindelse med at hans kone Karin tilbrakte tid på en institusjon i Modum, ble Eggen i 1986 trener for fotballklubben Moss. Dette var en periode som skulle vise seg å bli begynnelsen på hans moderne fotballeventyr. Klubben hadde vunnet cupen i 1983, men rykket ned fra 1. divisjon i 1985. Sesongen 1986 endte med direkte opprykk til øverste divisjon, før han førte dem helt til topps i norsk fotball med seriegull i 1987. Det var klubbens første og foreløpig eneste seriemesterskap, og regnes som en av Eggens største prestasjoner som trener. Etter en ny kort periode som U-21 landslagstrener, returnerte Eggen til Rosenborg i 1988. Dette skulle bli starten på hans to mest suksessrike perioder som trener for Rosenborg. Med unntak av et pauseår i 1998, var Eggen trener i frem til 2002. I løpet av denne perioden ledet han Rosenborg til tolv seriemesterskap og fem cupmesterskap, samt sju gruppespill i den europeiske Mesterligaen. Til tross for hele 20 nasjonale titler, er det nettopp den europeiske delen av hans karriere i Rosenborg som er mest kjent. Mellom 1995 og 2002 deltok Rosenborg i UEFA Champions League åtte ganger på rad (Nils Arne Eggen var trener i sju av dem, Trond Sollied i 1998), som var rekord frem til 2004. Det beste resultatet kom i 1996/1997-sesongen, da de kom helt til kvartfinalen. Sommeren 1995 klarte Rosenborg å kvalifisere seg til Mesterligaen for første gang etter en høydramatisk kvalifiseringsrunde mot tyrkiske Besiktas. Gruppespillet endte med tredjeplass og 6 poeng av 18 mulige. Motstanderne var Spartak Moskva fra Russland, polske Legia Warszawa og engelske Blackburn. Rosenborg mest kjente resultat i Champions League-perioden på 1990-tallet kom allerede neste sesong, den 4. desember 1996. Etter å ha blitt rundspilt og tapt 1–4 på Lerkendal tidligere samme høst, hadde ikke spillerne store forventninger til bortekampen mot Arrigo Sacchis AC Milan. Den italienske klubben hadde vunnet Champions League ett og et halvt år før, og laget besto av store fotballnavn som gullball-vinner George Weah, Franco Baresi, Paulo Maldini, Dejan Savicevic, Alessandro Costacurta, Marcel Desailly, Edgar Davids, Christophe Dugarry og Roberto Baggio. I forkant av kampen reiste laget til Frankrike for å trene i varmere vær. Ifølge Eggen trente laget knapt på forsvarsspill, men fokuserte heller på kontringer og det å stå høyt. Han hadde også lagt merke til et spesielt angrepsmønster AC Milan ofte gjentok som begynte med pasning ut mot høyre kant. Eggen hadde bedt Harald Martin Brattbakk om å snappe den ballen så fort han så at pasningen fikk dårlig vinkel. Det var på nøyaktig denne måten at Rosenborg skapte angrepet som endte med Vegard Heggems scoring. Kampen endte med 2–1-seier og avansement til kvartfinalen mot regjerende mester Juventus. AC Milan røk dermed ut. Etter kampen var Rosenborgs spillere ivrige etter å bytte drakter med Milan-spillerne, men ble ignorert og italienerne gikk rett i garderoben. Derimot kom Milan-eier og tidligere statsminister Silvio Berlusconi ned på banen og hentet ut Milan-spillernes drakter. På vei ut av stadion ble RBK-bussen møtt med applaus av sinte Milan-supportere som var kommet for å vise sin misnøye med eget lag. Kvartfinalen mot Juventus endte med 1–3 sammenlagt etter 1–1 på Lerkendal og 0–2-tap i Torino. Juventus endte opp med å nå finalen for andre år på rad, der de som store favoritter tapte mot Borussia Dortmund. Året etterpå, i 1997, kom bragden som Eggen selv har referert til som sin største. I minusgrader på Lerkendal Stadion slo Rosenborg selveste Real Madrid 2-0 etter scoringer av Roar Strand og Harald Martin Brattbakk. Også her hadde RBK blitt rundspilt og tapt 1–4 i den forrige gruppekampen. På motstanderlaget sto spillere som Raul, Clarence Seedorf, Fernando Hierro og Fernando Morientes. Nils Arne Eggen selv, som ble båret på gullstol av spillerne etter kampen, har sagt selv at han synes at dette var en særdeles større prestasjon enn Milan-kampen året før fordi han anså Real Madrid som et vesentlig bedre lag enn Milan. Real Madrid endte opp med å vinne Mesterligaen samme sesong. Rosenborg var det eneste laget som slo dem. Gruppespillet den sesongen endte derimot opp med en svært bitter exit. I motsetning til tidligere sesonger hvor de to beste lagene i hver av de fire gruppene gikk videre (som Rosenborg gjorde sesongen før), var turneringen nå utvidet til å ha seks grupper hvor alle gruppevinnerne og kun de to beste andreplasslagene gikk videre til kvartfinalen. Rosenborg lå godt an til å gå videre som beste toer i siste kamp, men røk ut etter at Olympiacos utlignet på frispark helt på tampen. Dermed røk RBK ut med sine 11 poeng. Bayer Leverkusen og Juventus gikk videre med forholdsvis 13 og 12. Rosenborg hadde gått videre med 13 poeng om de hadde vunnet den siste kampen. Etter nok en bitter exit fra Mesterligaen høsten 1998 (hvor både RBK, Juventus og Galatasaray endte opp med 8 poeng hver) var Eggen tilbake ved roret i 1999 etter at Trond Sollied hadde vært vikar. Dette året deltok også Molde i Mesterligaen, som er hittil den eneste sesongen hvor Norge har hatt to deltakere i Mesterligaen samme sesong. Denne sesongen anses også som en av Rosenborgs beste i Europa, til tross for at de ikke kom like langt som i 1996/97-sesongen. Dette året endte Rosenborg nemlig opp som gruppevinner for første gang etter å ha tatt 11 poeng. 3–0-seieren på bortebane mot daværende Bundesliga-leder Borussia Dortmund anses som en av de beste kampene et norsk fotballag noen gang har spilt. Dessverre for Rosenborgs del betydde dette derimot ikke at de gikk direkte til kvartfinalen. Også foran denne sesongen hadde UEFA innført et nytt format. Denne gangen var 32 lag kvalifisert, og turneringen inneholdt et andre gruppespill. Det første gruppespillet gikk på samme måte som i de foregående sesongene, men fra nå av ble de 8 gruppevinnerne og de 8 gruppetoerne plassert i fire nye grupper bestående av to vinnere og to toere fra det første gruppespillet. Her havnet Rosenborg i gruppe med regjerende sølvvinner Bayern München og kommende mester Real Madrid, i tillegg til ukrainske Dynamo Kyiv. Her endte Rosenborg opp med kun ett poeng på seks kamper. Formatet med to gruppespill ble avviklet etter 2002/03-sesongen. De tre neste sesongene i Europa endte alle med exit i gruppespillet. I 2000/01 havnet Rosenborg nok en gang i gruppe med den kommende vinneren av turneringen, Bayern München. Her endte RBK på 3.-plass, som på grunn av formatendringene fra året før betød spill i UEFA-cupen i stedet. Her endte Rosenborg enda en gang opp med å møte en kommende finalist: Deportivo Alavés. Sammenlagt endte det 2–4 til spanjolene. Eggens to siste Mesterliga-sesonger som trener for RBK endte begge opp med kun fire poeng og sisteplass i gruppa. I 2001 gjestet Juventus Lerkendal nok en gang, i tillegg til Porto og Celtic. Denne høsten vant RBK kun én kamp i gruppespillet. Mesterliga-høsten 2002 skulle bli Eggens siste. Denne sesongen vant derimot ikke RBK noen av kampene, men spilte uavgjort fire ganger. I det første oppgjøret overkjørte RBK Inter Milan, men endte kun opp med ett poeng på grunn av to mål av argentinske Hernan Crespo. Eggen annonserte sommeren 2001 at 2002-sesongen kom til å bli hans siste som trener. Han ble erstattet av Åge Hareide. Eggen fikk også oppmerksomhet for sine mange postulater og uvanlige pressekonferanser i forbindelse med Mesterligaen. I november 2004 ble Nils Arne Eggen ansatt som rådgiver i Rosenborg, men valgte midtveis i klubbens dårlige 2005-sesong å forlate stillingen, da det ifølge ham selv «ikke hadde fungert tilfredsstillende». Eggen fortsatte som ressursperson for Rosenborg, men på en langt mer beskjeden og tilbaketrukket måte. Den 29. mars 2006 annonserte han imidlertid at han avviklet det formelle samarbeidet med klubben. Da Rosenborg i 2009 jobbet med å finne Erik Hamrens erstatter, ble Nils Arne Eggen ansett for å være en meget aktuell kandidat. Den 20. mai 2010 ble det klart at Eggen skulle fungere som midlertidig hovedtrener for Rosenborg frem til Jan Jönsson tok over treneransvaret i trondheimsklubben f.o.m. 1. januar 2011, på grunn av at Erik Hamren forlot Rosenborg for å bli svensk landslagstrener. Den 6. juni 2010 spilte Rosenborg den første kampen i Eggens nye trenerperiode; Dette var en hjemmekamp på Lerkendal med Kongsvinger som motspiller. Det endte med en overbevisende 4–0-seier, hvor Rosenborg ledet med tre mål etter bare 11 minutter. Dette var også Kongsvinger-spiller og RBK-legende Vidar Riseths siste kamp som profesjonell fotballspiller. Sesongen endte med Eggens 14. og siste seriegull og Rosenborgs 22. Som den første klubben i historien gikk Rosenborg gjennom en hel sesong uten å tape en eneste kamp. I tillegg hadde de etter 2010-sesongen gått gjennom to strake sesonger uten å tape på bortebane, da klubbens eneste tap i den foregående 2009-sesongen kom på hjemmebane mot Start. Men til tross for seriegull og null tap i serien, inkluderte Rosenborgs 2010-år også flere skuffelser. Laget gikk på et knepent 1–0-tap mot Ståle Solbakkens FC København i 4. og siste kvalik-runde i Champions League, og måtte derfor nøye seg med spill i UEFA Europa League. Her møtte de regjerende Europa League-mester Atletico Madrid fra Spania, tyske Bayer Leverkusen og greske Aris. Gruppespillet endte i skuffelse med kun tre poeng, uten å ha scoret et eneste mål på bortebane. Oppgjøret mot Bayer Leverkusen ble Eggens siste hjemmekamp som Rosenborg-trener noensinne. Den ble spilt i 16 minusgrader og endte med 1–0-tap. Også Norgesmesterskapet endte med fiasko denne sesongen. I semifinalen gikk Rosenborg på et pinlig 2–3-tap mot 1. divisjons-laget Follo. NRK kalte det for tidenes cupbombe. Nils Arne Eggen var fra november 2011 til april 2016 hovedtrener for . Meritter Som spiller Rosenborg 1. Divisjon: (2) 1967, 1969 Norgesmesterskapet: 1960 Vålerengen 1. Divisjon: 1965 Individuelt Årets spiller i 1. Divisjon: 1967 Som trener Rosenborg 1. Divisjon / Tippeligaen: (14) 1971, 1988, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1999, 2000, 2001, 2002, 2010 Norgesmesterskapet: (6) 1971, 1988, 1990, 1992, 1995, 1999 Moss 1. Divisjon: 1987 Individuelt Kniksenprisen: (6) 1990, 1994, 1995, 1996, 1997, 1999 Kniksens Hederspris: 2002 Utmerkelser og hedersbevisninger Eggen ble tildelt Olavstatuetten i 1994. Han fikk Sportsjournalistenes statuett som årets idrettsnavn i 1997. I 2003 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. I 2015 ble han utnevnt til «Årets Trysil-Knut». I forbindelse med Rosenborg Ballklubs 100-årsjubileum i mai 2017 mottok han den nyopprettede Trondheim bys hederspris. I desember 2020 ble han tildelt den historisk første kulturprisen i den sammenslåtte kommunen Orkland, som hans gamle hjemkommune Orkdal er en del av. I 2014 ble plassen utenfor Lerkendal stadion tildelt navnet Nils Arnes plass. I 2019 ble en statue av Eggen avduket samme sted. Eggen var til stede ved begge anledninger. I 2022 ble det bestemt å bygge en idrettshall med fotballbane i full størrelse ved Orkdal vidaregåande skole, hvor lektor Eggen underviste i flere år. Hallen skal få navnet Nils Arne Eggen Arena. Samme år ble en strekning av Fv65 fra Bårdshaug til Forve omdøpt fra Øyolv Avlessons veg til Nils Arne Eggens vei. Bibliografi 2005 – Godfotarven (sammen med Knut Torbjørn Eggen og Jens O. Simensen) 2001 – Dikt i garderoben (redigert diktantologi sammen med Ola By Rise) 1999 – Godfoten : samhandling – veien til suksess (sammen med Sverre M. Nyrønning) 1985 – Kroppsøving i videregående skole Familie Nils Arne Eggen ble født inn i en familie med seks eldre brødre, som alle var a-lags spillere for fotballklubben Orkdal. Hans far het Knut og hans mor het Gunvor. I 1957, i en alder av 16, mistet Nils Arne sin 14 år eldre bror Torbjørn i en drukningsulykke. Nils Arne Eggen var gift og fikk tre barn. Hans kone Karin Pauline Eggen tapte kampen mot kreft i 2011, i en alder av 71. De hadde vært gift i 53 år. Hans eldste sønn, Knut Torbjørn Eggen, var også fotballspiller og -trener. Han var oppkalt etter sin bestefar Knut og sin onkel Torbjørn. Hans to andre barn heter Kristin og Trygve. Han var også bestefar til Ranheim-spilleren Christian Eggen Rismark og Lars Eggen Rismark som spiller for Kolstad Håndball. Året etter at Karin Pauline gikk bort, døde også deres eldste sønn, Knut Torbjørn. Han hadde hele sitt liv vært åpen om at han slet med angst. I sønnens begravelse talte en gråtkvalt Nils Arne om at sønnens frykt for å leve til slutt ble større enn frykten for å dø. Han var opptatt av å referere til sønnens angst som sykdom, som gjorde det lettere å komme over hans dødsfall. I 2019 mistet Nils Arne også ett av sine barnebarn. Død Nils Arne Eggen døde i sitt hjem i Orkdal den 19. januar 2022, omgitt av sin familie. Hans dødsfall ble mottatt med stor sorg i det norske fotballmiljøet. Han ble gravlagt den 28. januar fra Orkdal kirke. I tillegg til hans familie var mange norske fotballpersonligheter til stede i begravelsen. Se også Liste over norske idrettspersoner på sokkel Referanser Litteratur Eksterne lenker RBKweb – Legender: Nils Arne Eggen Norske fotballspillere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Norske fotballtrenere Fotballspillere for Rosenborg BK Fotballspillere for Vålerenga Fotball Fotballtrenere for Rosenborg Ballklub Fotballtrenere for Moss FK Trenere for Norges herrelandslag i fotball Trenere for norske fotballandslag Riddere av 1. klasse av St. Olavs Orden Vinnere av Kniksenprisen Personer fra Orkdal kommune Personer fra Orkland kommune Norgesmestere i fotball Mottakere av Trondheim bys hederspris


text: Levomepromazin er et legemiddel som brukes ved psykiatrisk sykdom. Det går under betegnelsen høydoseneuroleptikum, noe som tidligere var en mye brukt medikamentgruppe ved psykotiske sykdommer. På grunn av bivirkningsprofil har man i hovedsak gått over til nyere antipsykotika i behandling av psykose. Preparatet er dog fortsatt i utstrakt bruk ved legevakt, i eldrepleie, som sovemedisin, og i behandling av opiatavhengige. Levomepromazin har i tillegg til antipsykotisk effekt en sterk uspesifikk sedativ virkning og en sterk smertelindrende effekt. Det brukes derfor også som ikke-vanedannende beroligende medisin ved angst og urotilstander, samt for å lindre smerter. For isjiaspasienter har middelet flere hensiktsmessige effekter. Den sedative(beroligende) virkningen virker også muskelavslappende. Kombinasjon med andre smertestillende midler som ibuprofen (Ibux ) og paracetamol (Paracet, Pinex, Panodil) gir god smertestillende effekt. Bivirkninger forekommer hyppig ved høydosebruk, særlig ekstrapyramidale bivirkninger. Ved de doser som brukes mot smerter og angst ser man i hovedsak sedasjon, tretthet, apati, engstelse, endringer i stemningsleie, blodtrykksfall, munntørrhet, forstoppelse, vannlatingsbesvær og lignende. Vektøkning er vanlig ved langtidsbruk. Preparatet markedsføres som Nozinan i Norge. Litteratur Psykosedempende legemidler Smertestillende legemidler ATC N05A