text: Amsterdam er den offisielle hovedstaden i Nederland. Den er landets største by og ligger i provinsen Noord-Holland. Til tross for at Amsterdam er titulær hovedstad i landet, er Haag residensby for statsoverhodet. Også landets parlament og regjering sitter i Haag, og der er også alle ambassader. Byen hadde innbyggere per . Amsterdam har en bykjerne med mange kanaler, og ble grunnlagt rundt en demning i elven Amstel, som også har gitt byen navn (Amstelredam: demningen i elven Amstel). Byens flyplass Schiphol, som ligger i nabokommunen Haarlemmermeer, er en av de viktigste i Europa. Historie Amsterdams tidligste historie kan spores til et tidspunkt på 1200-tallet, hvor der var et mindre fiskersamfunn ved elven Amstels bredder. I 1204 oppførte Giesebrecht II, herre til Amstelland, borgen "t'Aemstel", og senere anla hans sønn en demning, eller «dam», som stengte elven ved IJfjorden, for å skape en havn ved Amstels utløp. Amsterdam omtales første gang 1275, da grev Floris V av Holland ga den begrensede privilegier under navnet Amstelledamme. I 1296 kom byen, som herren av Amstel hadde hatt i len, direkte under greven av Holland. Sin første forfatning fikk byen i 1300, og i det følgende århundret fulgte ytterligere privilegier. Byen tok ivrig del i handelen på Østersjøen. På Skånemarkedet var amsterdammerne de mest fremtredende blant de nederlandske kjøpmennene. Byen var dog ikke medlem av Hansaforbundet, men handlet ivrig med de deltagende byene. I 1481–1494 ble det bygget en bymur for å befeste byen. Muren ble bygget av bystyret på oppfordring av Maximilian I av Det tysk-romerske rike som ønsket at byen skulle være bedre beskyttet. De Waag og Schreierstoren er rester etter to av portene. Alle byggverk i Amsterdam (inkl. broer, kanalmurer, etc.) hviler på 10–12 m lange påler, i stor grad hentet fra Norge, som hadde rikelig med tømmer. Også eventyrlystne norske gutter tok hyre på nederlandske skip. Mye av sjøfarten var underlagt restriksjoner med hensyn til destinasjoner, og norsk skipsfart var på den tiden ellers begrenset til kystfart. Den genetiske utvekslingen førte bl.a. til en del nederlandske slektsnavn i Norge. Et par kvartaler i Flekkefjord heter fortsatt «hollenderbyen». Utflytting fra Norge til Amsterdam er belagt fra sist på 1500-tallet til tidlig 1700-tall. Ca 5 000 norske menn og ca. 3 000 norske kvinner tok ut lysning på Amsterdams rådhus i perioden 1621–1720. Byens befolkning økte fra 30 000 til 200 000 for å stabilisere seg på det nivået, hvorav utlendinger utgjorde ca. 30%, for det meste tyskere, mens skandinavene utgjorde 13-15%. Rundt 1650 var den norske andelen av Amsterdams befolkning ca. 13 000, dvs at Amsterdam på 1600-tallet var Norges største by. På 1500-tallet ble byen et fristed for religiøse som var forfulgt i sine hjemland, blant annet jøder fra Spania og Portugal, som flyktet fra den spanske inkvisisjonen, og hugenotter fra Frankrike. Jødene grunnla en omfattende diamanthandel, som byen dog stort sett mistet etter andre verdenskrig fordi den jødiske befolkningen ble deportert. Diamanthandelen og den stadig stigende østersjøhandelen gav byen et nytt oppsving. Da åttiårskrigen (1568–1648) brøt ut, holdt Amsterdam seg en tid tilbake, og først i 1578 sluttet den seg til opprøret. Da Antwerpen ble erobret av Spania i 1585 og dens handel ødelagt, var Amsterdam kvitt sin største konkurrent, og da noen av kjøpmennene fra de erobrede provinsene flyktet til Amsterdam, begynte byens egentlige storhetstid. Mellom 1585 og 1595 ble byens innbyggertall nesten fordoblet. På 1600-tallet var byen en av verdens ledende finans- og sjøfartsbyer, samt sentrum for landets kolonirike. I 1602 ble Det nederlandske ostindiske kompani etablert, etterfulgt av Det nederlandske vestindiske kompani i 1621; i 1622 hadde Amsterdam 100 000 innbyggere og var en av Europas største byer. Amsterdam gjorde kraftig motstand mot stattholdernes overgrep. Prins Vilhelm II av Oranien erobret dog byen i 1650, mens et tilsvarende forsøk mislyktes for Ludvig 14. av Frankrike i 1672. På midten av det 1700-tallet var Amsterdam Europas ledende handelsby, men i 1787 ble den erobret av prøysserne, igjen i 1795 av franskmennene og deretter gjort til hovedstad i Den bataviske republikk og i 1808 hovedstad i Kongeriket Holland. Da dette i 1810 ble forent med det franske keiserriket, ble Amsterdam fellesrikets tredje største by. Napoleonstiden medførte dog en betydelig nedgang i handel og befolkningstall. Etter etableringen av Det forente nederlandske kongedømme som en selvstendig stat i 1815, kom det igjen en stabil utvikling, og Amsterdam ble atter en av verdens rikeste byer. Slutten av 1800-tallet blir derfor av og til betegnet som Amsterdams annen gullalder. Kort før første verdenskrig ble nye forsteder bygget. Under krigen var Nederland nøytralt, men led som resten av Europa under mat- og brenselsmangel som utløste større opptøyer, hvor flere mennesker ble drept. Under andre verdenskrig invaderte Tyskland Nederland den 10. mai 1940 og oppnådde kontroll over landet etter fem dager. Tyskerne innsatte et nazistisk sivilt styre i Amsterdam, som blant annet forfulgte jødene. Kun omkring 5 000 av de 107 000 deporterte nederlandske jødene overlevde krigen. Amsterdam var den eneste vesteuropeiske byen der tyskerne vurderte å etablere en getto, men trakk planen etter protester fra Amsterdams byråd og den nederlandske regjeringen. I de siste månedene av krigen brøt kommunikasjonen med resten av landet sammen, og det ble vanskelig å skaffe mat og brensel. Hunder, katter og rå sukkerroer ble spist for å overleve, og de fleste trær i Amsterdam ble felt for å skaffe brensel. Alt treverk ble også fjernet fra de deportertes hjem. Etter andre verdenskrigs ødeleggelser ble byen gjenoppbygd. Fra 1960-årene av ble mildere illegale rusmidler tolerert. I perioden var husokkupasjoner også utbredte. Okkupasjonene ledet til demonstrasjoner mot regjeringen og kongehuset. På 1980-tallet steg antallet utenlandske innbyggere kraftig, primært personer fra Surinam, Tyrkia og Marokko. I denne perioden skjøt utflyttingen til forstedene også fart, og Amsterdam utviklet seg fra å være en relativ fattig nederlandsk by til å være en av de rikeste, grunnet den økte andelen av serviceyrker i forhold til industriyrker. Etter årtusenskiftet begynte sosiale problemer som utrygghet, etnisk distriminering og større skiller mellom religiøse og sosiale grupper å utvikle seg. 45% av befolkningen i Amsterdam har ikke-nederlandske foreldre. Amsterdam er samtidig karakterisert av sosial og kulturell toleranse. Mordet på filmskaperen Theo van Gogh i 2004 av en islamsk fundamentalist utløste en større debatt om de sosiale problemene. Geografi Byen Amsterdam ligger ved breddene av Amstel elven, samt ved IJ-sjøen. Amsterdam sprer seg ut syd for Amsterdam hovedbanestasjon. Hovedgaten heter Damrak og leder ut i Rokin. Området øst for Damrak er det eldste området og er kjent som de Wallen («murene») etter de middelalderske murene rundt byen – dette området inneholder blant annet byens red-light district. Øst for de Wallen ligger det gamle jødiske kvarteret Waterlooplein. Et område, opprinnelig fra det 1600-tallet, kjent som Grachtengordel, som blant annet inkluderer tre konsentriske kanaler, omkranser byens hjerte. Utenfor Grachtengordel ligger bydelene Jordaan og Pijp, som opprinnelig ble bygget til arbeidere, men som nå er befolket av studenter, kunstnere og familier, som vil litt vekk fra sentrum, og disse bydelene utgjør til sammen latinerkvarteret. Øst for Grachtengordel ligger Museumplein, som rommer byens vigtigste museer, og Vondelpark, som er en park fra 1800-tallet oppkalt etter den nederlandske forfatteren Joost van den Vondel. Flere deler av byen og det omgivende området ligger på polder og kan kjennes på dets suffiks -meer, som betyr «sjø», som for eksempel Aalsmeer, Bijlmermeer, Haarlemmermeer og Watergraafsmeer. Kanalene De nåværende primære konsentriske kanalene er fra innerst til ytterst: Singel, Herengracht (Herrekanalen), Keizersgracht (Keiserkanalen), Prinsengracht (Prinsekanalen) og ytterst Singelgracht. Amsterdams kanalsystem er et resultat av vellykket byplanlegging. Før 1700 gjennomgikk byen fire utvidelser. Den første var rettet vestover og begynte allerede i 1586. Innbyggertallet var da sterkt økende bl.a. p.g.a. den spanske okkupasjonen av Antwerpen (1585). Ca. 1700 var den fjerde utvidelse ferdig. Fire primærkanaler formet som konsentriske halvsirkler munnet ut i IJ-fjorden. De tre innerste kanalene omkranser det gamle bysenteret, og området fra innerste kanal til ytterste kanel er kjent som grachtengordel, og var planlagt til boligområder. Den fjerde og ytterste kanalen, den nåværende Nassau/Stadhouderskade, var planlagt til forsvarsformål og styring av vannet. Forsvarsverkene ved Nassau/Stadhouderskade besto av en vollgrav og jordvoller med porter ved hovedveiene, men ellers ikke noen teglstensbebyggelse. Det var også planlagt å grave kanalen mellom de konsentriske hovedkanalene langs radier; å grave et sett prallelle kanaler i Jordaan-kvarteret til transport av varer; å omdanne den eksisterende innerste kanalen (Signel) fra forsvarsformål til beboelsesformål samt å bygge mer enn 100 broer. Utgravingene beveget seg fra vest til øst i hele bredden av prosjektet som en gigantisk vindusvisker (som historikeren Geert Mak beskriver det) – ikke fra sentrum og ut. Arbeidet med bygninger i den nordvestlige sektoren ble påbegynt i 1613. Etter 1656, når kanalene i den sydlige sektoren hadde vært ferdige en tid, begynte man også å bygge bygninger her. Den østlige delen av kanalprosjektet mellom Amstel og IJ-sjøen ble dog aldri ferdigstilt. I de følgende århundrer ble området brukt til parker, pleiehjem, teatre og andre offentlige fasiliteter samt til kanaler uten en overordnet plan. Når byen består av rundt 90 øyer er det behov for mange bruer og Amsterdam har mer enn 1200 av dem. En av bruene er Python Bridge som ble bygget i 2001 og vant International Footbridge Award i 2002. Veinettet Motorveinettet i Nederland er designet med Amsterdam som sentrum. I 1932 ble det bestemt, at 8 motorveier nummerert fra 1 til 8 alle skulle gå ut fra Amsterdam. Forhindringer, som utbruddet av andre verdenskrig og skiftende prioriteter, ledet dog til endringer, hvorav veiene A1, A2, A4 og A8 nå begynner i Amsterdam, mens resten av de planlagte veiene sammenkobles med hverandre utenfor byen. Mellom 1968 og 1974 ble ringveien A10 åpnet. Avkjøringer på A10 lar biler komme inn i sentrum via en av de 18 byveiene, som er nummerert s101 til s118. S100 kalles sentrumring og er en mindre ringvei, som omslutter den sentrale delen av byen. Klima Amsterdam har et moderat temperert klima, hvor værsystemene er sterkt påvirket av Amsterdams nærhet til Nordsjøen mot vest og dennes fremherskende nordvestvinder. Vintrene er milde, i gjennomsnitt over frysepunktet, kuldegrader er dog ikke uvanlig for eksempel i forbindelse med, at østlige og nordøstlige vinder blåser inn fra Sentral-Europa, Skandinavia og Russland. Somrene er lune. Dager med målbart nedbør er alminnelige, men allikevel har Amsterdam et gjennomsnitt på mindre end 760 mm nedbør pr. år. Mesteparten av nedbøren faller som støvregn eller lett regn. Stormer fra vest kan derimot ta med seg mye regn på en gang, noe som skaper problemer i byen, fordi de store vannmengdene må pumpes til høyereliggende landområder eller til havet rundt byen. De store vannområdene gjør at overskyete og tåkete dager er vanlige, særlig i de kjøligere månedene oktober til mars.. Administrasjon Byadministrasjon Som alle nederlandske kommuner ledes Amsterdam av en borgmester, en oldermand og et kommunalråd. I motsetning til de fleste andre nederlandske kommuner er Amsterdam underinndelt i 15 stadsdeler (bydeler), et system som ble innført på 1980-tallet for å øke det lokale selvstyret. Bydelene er ansvarlige for mange aktiviteter som tidligere ble styrt fra sentralt hold. Fjorten av disse har egne folkevalgte byråder. Den femtende, Westpoort, dekker Amsterdam havn og har svært få innbyggere og ledes derfor av de sentrale kommunale myndighetene. Lokale avgjørelser treffes på bydelsnivå og kun beslutninger som berører hele byen, som for eksempel store infrastrukturprosjekter, treffes av det sentrale byrådet. Stor-Amsterdam Stor-Amsterdam er en betegnelse for et større område bestående av flere kommuner. Det benyttes forskjellige definisjoner på hva som er inkludert i Stor-Amsterdam. Følgende navn er i bruk: Grootstedelijke Agglomeratie Amsterdam Groot Amsterdam Stadsregio Amsterdam Stadsgewest Amsterdam Grootstedelijke Agglomeratie Amsterdam hadde i 2006 en befolkning på 1 021 870. Denne definisjonen inkluderer kun kommunene Amsterdam, Zaanstad, Wormerland, Oostzaan, Diemen og Amstelveen. Groot Amsterdam inkluderer 15 kommuner og hadde en befolkning på 1 211 503 i 2006. Dette er COROP-region 23. Utover Amsterdam er Aalsmeer, Amstelveen, Beemster, Diemen, Edam-Volendam, Graft-De Rijp, Haarlemmermeer, Landsmeer, Oostzaan, Ouder-Amstel, Purmerend, Uithoorn, Waterland og Zeevang. Stadsregio Amsterdam inkluderer 16 kommuner og hadde pr. 1. januar 2004 en befolkning på 1 343 346. Forskjellen til Groot Amsterdam er at den relativt tett befolkede Zaanstad og Wormerland er inkludert og Graft-De Rijp ikke er. Hele området har en størrelse på 896,96 km2, hvor 718,03 km2 er land. Stadsgewest Amsterdam består av den sentrale del, dets satellittbyer og det mellomliggende landbruksareal, som er sosio-økonomisk forbundet til Amsterdam. Dette inkluderer utover de ovenfor nevnte kommuner i den sentrale del blant annet kommunene Abcoude og Almere. Dette området har et areal på 1 896,97 km2, hvor 1 447,36 km2 er land. Pr. 1. januar 2006 hadde området et innbyggertall på 2 191 259. Amsterdam er dessuten en del av det sammenhengende området Randstad, som har en befolkning på ca. 7 500 000 og utover Amsterdam blant annet består av byene Haag, Rotterdam og Utrecht. Nasjonaladministrasjon Den nåværende versjonen av den nederlandske grunnloven nevner kun «Amsterdam» og «hovedstad» ett sted (kapittel 2, paragraf 32): «Kongens kroning finner sted i hovedstaden Amsterdam» («de hoofdstad Amsterdam»). Tidligere versjoner av grunnloven nevnte «byen Amsterdam» («de stad Amsterdam»), uten å nevne ordet hovedstad. I alle fall ligger regjeringsbygningen, parlamentet og høyesterett for Nederland i Haag (og har alltid gjort det, hvis man ser bort fra perioden 1808–1810). Utenlandske ambassader ligger i Haag. Selv om Amsterdam er hovedstad for landet, er Amsterdam ikke hovedstad i provinsen Noord-Holland, hvor den ligger, hvis hovedstad er Haarlem. Severdigheter Johan Cruijff ArenA Rijksmuseum Van Gogh-museet Amsterdam Dungeon De Wallen Sex Museum Museum Van Loon Oude Kerk («Gamlekirken») Anne Frank-huset Stedelijk Museum (moderne kunst) Amsterdams Historisch Museum Tropenmuseum (antropologisk museum) Joods Historisch Museum (jødisk historisk museum) Rembrandt-museet Keukenhof Moco Museum Kjente bysbarn Nicolaes Tulp, født Claes Pieterszn. (1593–1674), kirurg og borgmester Rembrandt van Rijn (1606–1669), maler Baruch de Spinoza (1632–1677), filosof Max Euwe (1901–1981), stormester i sjakk Johan Cruijff (1947-2016), fotballspiller Dennis Bergkamp (1969), fotballspiller André Hazes (1951–2004), sanger Ruud Gullit (1962), fotballspiller Referanser Eksterne lenker Flash-animasjon som viser Amsterdams utvikling fra ca. år 1200 til 2002 (fra Amsterdams Historiske Museums nettsted) Amsterdam in Site Fotografier Amsterdam Guide viser Norske Spor i Amsterdam The Internet Guide to Amsterdam (engelsk) Byer i Noord-Holland Hovedsteder i Europa Europeiske kulturhovedsteder 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Bosetninger etablert på 1200-tallet Byer grunnlagt i 1306 Havnebyer i Nederland Havnebyer ved Nordsjøen


source: wikipedia

text: Arbeidernes Kommunistparti (AKP) var et norsk kommunistisk parti (1973–2007). Inntil 1990 hadde partiet tilleggsbetegnelsen marxist-leninistene (m-l). Ideologisk var partiet orientert mot maoismen. AKP stilte aldri til valg under eget navn, men deltok i Rød Valgallianse (RV). Rød Valgallianse og AKP ble i 2007 sammenslått til det nye partiet Rødt. Rød Ungdom (RU) som hadde vært ungdomsorganisasjon for både AKP og for RV, ble ungdomsorganisasjon til Rødt. Klassekampen var AKPs partiavis, mens Rødt! (frem til 2004 kalt Røde Fane) var et tidsskrift og forlag som ble overtatt av det nye partiet. AKP utgav også gratisavisa akp.no, som ble videreført som Rødt nytt. Noregs Kommunistiske Studentforbund (NKS) var partiets studentorganisasjon, men ble etter partisammenslåingen en uavhengig organisasjon. Partimodell Lenin kalte kommunistpartier «et parti av ny type». AKP var inspirert av Lenins og Mao Zedongs partimodeller, og ble styrt etter prinsippet om demokratisk sentralisme. Historie AKP ble grunnlagt som Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene). Det ble formelt stiftet 18. februar 1973, etter forberedende møter i hemmelighet julen 1972 og reelt stiftelsesmøte 8. – 11. februar 1973. Partiet sprang ut av Sosialistisk Ungdomsforbund (marxist-leninistene) og Marxist-Leninistiske Grupper. Disse grupperingene brøt ut av Sosialistisk Folkeparti under landsmøtet i 1969, og aktivister med tilknytting til SUF(m-l) grunnla avisa Klassekampen samme år. Partiet var basert på marxismen-leninismen-Mao Tse Tungs tenkning, og var i 1970-årene et av Vest-Europas sterkeste ml-partier. Det grunnla Forlaget Oktober som ved siden av bøker av teoretikere som Karl Marx, Friedrich Engels, Vladimir Lenin, Josef Stalin og Mao Zedong, ga ut forfattere som Dag Solstad og Jon Michelet. Partiet spilte en sentral rolle i solidaritetsarbeidet for Vietnam og Palestina og i kvinnebevegelsen. Klassekampen var offisielt organ for partiet fra februar 1973 til april 1991. 1970- og 1980-årene Fremtredende ledere i 1970-årene var Pål Steigan, Tron Øgrim, Finn Sjue, Sverre Knutsen, Kjell Skjærvø («Billy») og Sigurd Allern. Av de fem er det bare Pål Steigan som var AKP-medlem inntil nedleggelsen. Tron Øgrim fortsatte som medlem i Rød Valgallianse, senere Rødt. I 2005 ble det presentert som en nyhet at Kjell Skjervø (som stod frem i boken «Mao, min Mao» av Hans Petter Sjøli, utgitt på Cappelen) i 1970-årene hadde vært hemmelig medlem i sentralkomiteen. Disse opplysningene hadde han imidlertid allerede kommet med i et intervju i Røde Fane nr. 1 1992 (Skjervø forteller i intervjuet at han satt i sentralkomiteen fra 1973 til 1987 og var med i arbeidsutvalget gjennom hele 1970-årene). Pål Steigan skrev i sine memoarer («På den himmelske freds plass», Aschehoug, 1985) at ml-bevegelsen kulminerte i 1978. I Norge var ungdomsopprøret langt på vei forbi og internasjonalt var det begynt å rakne for de mange sosialistregimene og frigjøringsbevegelsene som AKP hadde støttet opp om. Mest dramatisk var bruddet mellom Arbeidets Parti i Albania (av Mao Zedong kalt «sosialismens fyrtårn i Europa») og Kinas kommunistiske parti. Bruddet førte til en varig splittelse i den internasjonale ml-bevegelsen. AKP tok et klart standpunkt for Kina og maoismen og opplevde ikke tilsvarende splittelser som tilfellet var i blant annet Danmark og Sverige. Utenrikspolitisk holdt AKP seg til Mao Zedongs teori om «De tre verdener», selv om kritikken mot Kina, og mot grunnlaget for den kinesiske kulturrevolusjonen, økte utover på 1980-årene. AKP brøt båndene med Kina etter massakren på Den himmelske freds plass i 1989. AKP støttet aldri opp om Sovjetunionen og deres satellittstater i Øst-Europa. Tvert imot, Sovjetunionen ble vurdert som en imperialistisk stormakt på linje med USA. Med rustningskappløpet ut over 1970-årene analyserte man det slik at det nå var Sovjetunionen som var i ferd med å bli den farligste imperialistmakten. Kombinert med Norges beliggenhet og landets medlemskap i NATO, øynet AKP en krigsfare der Sovjetunionen ble vurdert som den fremste trusselen. I denne sammenhengen foretok partiet studier på denne faren og ga blant annet ut «Geriljakrigføring i Norge» og «Slik er Sovjets hær». AKP ga imidlertid sin tilslutning til det stalinistiske Sovjetunionen. I AKP(m-l)s tolkning var det skjedd en kontrarevolusjon i Sovjetunionen etter Josef Stalins død, noe som forvandlet Sovjet fra å være en arbeiderstyrt sosialistisk stat til et sosialimperialistisk diktatur med nærmest fascistisk tilsnitt. AKP(m-l) fikk også gitt ut Stalins verk Spørsmål i leninismen (Oktober forlag 1976,) og gav også ut bøker der de søkte å dokumentere at det fortsatt fantes «ekte» kommunister igjen i Sovjetunionen som i hemmelighet kjempet mot de sittende «falske» kommunister. (Se for eksempel Revolusjonær opposisjon i sovjet : dokumenter fra sovjetunionens revolusjonære kommunister og stalin-gruppa, (Oktober forlag, 1976)). AKP(m-l) så på Kina (og en stund Albania) som bærerne av den opprinnelige ekte kommunismen som en gang hadde vært førende i Lenins og Stalins Sovjet. I 1980-årene gjorde et gryende kvinneopprør seg gjeldende i partiet. Dette opprøret medførte at partiet både politisk og organisatorisk la større vekt på kvinnespørsmål. AKP ble svekket gjennom hele 1980-årene, og sammenbruddet i Øst-Europa i 1989–1990 bidro til en ideologisk krise, selv om AKP aldri hadde støttet disse regimene. Rød Valgallianse ble gjort uavhengig av partiet, og et betydelig mindretall av medlemmene valgte å forlate AKP og satse utelukkende på RV. Avisa Klassekampen ble også gradvis løsere tilknyttet partiet. 1990-årene til 2007 Fra begynnelsen av 1990-årene sluttet partiet å bruke paroler som «proletariatets diktatur» og «væpna revolusjon». Selv om teorien om «proletariatets diktatur» ifølge Lenin var et «nøkkelspørsmål», mente AKP selv at de fortsatt stod fundamentert på revolusjonær marxistisk teori, samtidig som aspekter ved leninismen har vært under kritikk. De hentet momenter fra feministisk, økologisk og anti-eurosentrisk kritikk av marxismen, og integrerte disse elementene i partiets analyse. Endringene var omstridte, men det herskende synet i AKP var at dette er en positiv revidering og «nyvinning» av marxismen. Landsmøtet i 1990 fjernet (m-l) fra navnet, noe som medførte at utbrytere dannet den partiforberedende organisasjonen (marxist-leninistene). Landsmøtet vedtok også den såkalte Obrestad-passasjen som sa at marxisme, når overført til den politiske virkelighet, nødvendigvis ender i despoti. Da Rød Valgallianse ble fristilt fra AKP, gikk store deler av høyrefløyen ut av AKP, og ved landsmøtet i 1992 ble denne formuleringen fjernet. I 1991 ble også Klassekampen formelt fristilt fra partiet, ved at en formålsparagraf i avisas vedtekter erstatta det at avisa var "Organ for Arbeidernes Kommunistparti". AKP beholdt likevel aksjemajoriteten i avisa gjennom hele 1990-tallet. Kjersti Ericssons bøker Søstre! Kamerater (1987) og Den flerstemmige revolusjonen (1991) har vært blant de viktigste ideologiske bidragene i nittitallets «nyvinningsprosess». Dette har ikke vært ukontroversielt innad i partiet. I Terje Valens bok «Marxistisk renessanse – kommunistisk offensiv(1992) skiller Valen mellom to hovedretninger innen feminismen, den borgerlige (som går inn for likestilling innenfor det eksisterende økonomiske systemet) og den som er knyttet til arbeiderklassen og Marx sine analyser (og som går inn for kvinnenes frigjøring). Valen tar til orde for en ny analyse av kvinneundertrykkingen ut fra Marx sin fremmedgjøringsteori. Han diskuterer hverdagslivsperspektivet i "Den flerstemmige revolusjonen" og sier at det er resultat av den fremmedgjorte bevissthet og vil føre til utvikling av reformistisk politikk dersom det ikke blir utfylt av en helhetlig forståelse av det kapitalistiske systemet. Organisatorisk har AKP i større grad forsøkt å rette seg inn mot nye generasjoner av revolusjonære. Etter at en omfattende rekrutteringskampanje ble satt i verk har partiet fra 1997, etter egne utsagn stoppet den entydig nedadgående tendensen som gjorde seg gjeldende siden slutten av 1970-årene. AKP stilte aldri til valg, men valgte i stedet å samarbeide med RV. I 2005 startet en prosess med mål å slå sammen AKP og RV. Ifølge Klassekampen ble det på ekstraordinært landsmøte i mars 2007 vedtatt sammenslåing med RV og dannelsen av et nytt sosialistisk parti. Det ekstraordinære landsmøtet i AKP ble som vanlig holdt på hemmelig sted, men dette ble det slutt på etter dannelsen av det nye partiet Rødt. Når RV og AKP slo seg sammen betydde det også et farvel med såkalt demokratisk sentralisme og organisering som kommunistisk parti med streng sikkerhetspolitikk. Prinsippet kjennetegnes av hemmelige landsmøter og fravær av sentrale medlemsregistre. Den formelle nedleggelsen av AKP skjedde på landsmøtet 21. april 2007. Sporene fra den kinesiske kulturrevolusjonen AKP hadde sin blomstringstid i Norge i de samme årene som kulturrevolusjonen pågikk i Kina. Noen av de norske maoistenes linjeskifter rundt kulturrevolusjonen fulgte også forbilder fra Kina, om enn på en fornorsket måte. De unge studenter fra rødegardistenes rekker ble under kulturrevolusjonen sendt ut for å arbeide på den kinesiske landsbygda blant vanlig folk, i den såkalte Ut på landet-bevegelsen. Et motiv for dette kan ha vært å motvirke kaos, noe den norske ml-bevegelsens medlemmer i så tilfellet ikke fikk rede på. Noen år etter lanserte AKP(m-l) en «sjølproletariseringskampanje», der deres unge akademikere gikk inn i «proletariatets»/«folkets» ikke-akademiske yrker, i fabrikker og andre steder. Bakgrunnen for dette var at partiet i for stor grad besto av studenter som lå an til en småborgerlig karriere, fremfor arbeidere. Ifølge klassisk marxisme må arbeiderklassens frigjøring være deres "eget verk", og følgelig blir det logisk at partiet som skal gå i spissen for dette ikke i hovedsak kunne bestå av folk med en annen klassetilhørighet. Kina-fokuseringen var meget sterk. I avisen Klassekampen gjorde maobegeistringen seg gjeldende til og med i kryssordene. (Fire bokstaver vannrett: «Fortalte sannheten om frigjøringskampen». Løsningsord: S-N-O-W). AKPs begeistring for Kina i denne tiden førte også til en partisjargong inspirert av kinesiske slagord og nøkkelbegreper (venstreavvik, høyreavvik, slagordenes grammatiske utforming), og enkelte av begrepene spredte seg etterhvert langt ut over den politiske venstresidens grenser. Diskusjonsformen «veggavis» fikk en sterk plass på norske skoleinstitusjoner, og minnet om kulturrevolusjonens dazibao. Tanken om at «allmannamøter» skulle ha en elevert verdi på skoler og arbeidsplasser ble inspirert av kulturrevolusjonen, og likeså de mange grep som ml-erne benyttet seg av for å manipulere slike møter var i det minste gjenkjennelige fra Kina. At det revolusjonære språk, den særegne ml-dialekten, godt kunne være mer direkte og upolert enn vanlig dannet tale, var kanskje til dels en inspirasjon fra øst likeså. Uttrykket «sjølkritikk/selvkritikk» (som i «han tok sjølkritikk») er kanskje det klareste eksempel på maoistisk sjargong gjort kjent fra kulturrevolusjonens beryktede «kampsesjoner» som senere er glidd inn i det allmenne norske språk. Det har tildels også fortrengt de talemåter som tidligere dominerte når noen bekjentgjorde å ha innsett å ha vært på villspor. Uttrykket «sjølkritikk» har kanskje fremdeles en nyanse om at det dreier seg om en politisk sjølkritikk, og ikke så meget som en moralsk svakhetsinnrømmelse/skyldsbekjennelse og anger. AKPs tilbakegang skyldes delvis at mange innså etter kulturrevolusjonen at de hadde kjempet for en kinesisk modell som var mislykket eller til og med uhyrlig. Men den kan også skyldes andre faktorer enn samfunnsendingene i Kina under dengismen, for eksempel at mange etterhvert tok inn over seg at Pol Pots kommunistiske regime i Kambodsja hadde vært minst like skrekkelig som det AKPs kritikere i årevis hadde hevdet. Debatten om partiets støtte til Pol Pot Sommeren 2003 blusset det opp en debatt om AKP i norske medier. I en dobbeltkronikk i Dagbladet kritiserte statsviteren Bernt Hagtvet AKPs støtte til totalitære, folkemorderiske regimer og partiets manglende oppgjør med sin fortid. Et ankepunkt for Hagtvet var det han omtalte som moralsk medansvar for folkemord, særlig det til Røde Khmers regime i Kambodsja. Ifølge Kommunismens svartebok utryddet Røde Khmers regime anslagsvis to millioner mennesker, et tall som støttes av moderne forskning og som har blitt lagt til grunn av Europarådet. I boken På den himmelske freds plass stiller Pål Steigan, som personlig besøkte Pol Pot, tvil ved omfanget av folkemordet. I likhet med blant andre Jan Myrdal, ønsket AKP Pol Pot velkommen, og flere innen AKPs ledelse besøkte ham. Da folkemordet ble kjent, sammenliknet AKP dette med USAs bombardement av landet mellom 1970 og 1975. I 2003 innrømmet både tidligere leder Pål Steigan og datidens partiledelse at de ble ført bak lyset. De hevdet at Røde Khmer ikke hadde med marxisme å gjøre. Likevel mente Hagtvet at det var symptomatisk at AKP nektet å ta oppgjør med sin egen historie og sine egne feilgrep, og relativiserte de kommunistiske overgrepene begått av Røde Khmer. I et intervju med Klassekampen 17. juli 2003 innrømmet Hagtvet at målet var å angripe marxismen som sådan, siden den, ifølge ham, står i motsetning til prinsippene som ligger til grunn for menneskerettighetene. Partiledere Partiarkivene AKP begynte på 2000-tallet et arbeid med å samle og organisere arkivmateriale fra partiet. I 2006 fikk partiet støtte fra Fritt ord til dette arbeidet, forutsatt at deler av arkivet ville bli deponert hos Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek (Arbark). På oppløsningslandsmøtet i 2007 ble det etablert en egen organisasjon for å fortsette dette arbeidet, Forvaltningsorgan for AKPs partihistorie (FAP). I juni 2007 hadde FAP overlevering av en del materiale fra SUF(m-l), MLG og AKP til Arbark. Samtidig ble en stor mengde interne medlemsblader fra perioden 1969–1988 lagt åpent ut på nettet. Se også Rød Valgallianse Rødt Kommunisme Sosialisme Referanser Litteratur Arbeidernes Kommunistparti (m-l) programmer og vedtak fra det 1. landsmøtet februar 1973, Forlaget Oktober (1973) AKP(m-l)s tre første år. Vedtak, uttalelser og opprop fra AKP(m-l) februar 1973 til mai 1975, Forlaget Oktober (1975) ISBN 82-7094-098-4 Prinsipp-program og vedtekter for AKP(m-l). Vedtatt på det 2. landsmøtet til Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) november 1976, Forlaget Oktober (1977) ISBN 82-7094-147-6 Beretning fra AKP(m-l). Vedtatt på det 2. landsmøtet til Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) november 1976, Forlaget Oktober (1978) ISBN 82-7094-148-4 Prinsipp-program, sameprogram, vedtekter for AKP(m-l). Vedtatt på det 3. landsmøtet desember 1980, Forlaget Oktober (1981) ISBN 82-7094-282-0 Prinsipprogram og vedtekter for AKP – Det politiske grunnlaget til Arbeidernes Kommunistparti Program fra 1990 med endringer fra 1997 og 1999, Utgitt av Røde Fane, Oslo (1999) ISBN 82-91778-17-5 AKP: Partiprogram og vedtekter. Vedtatt på partiets 11. landsmøte i desember 2001. Utgitt av Røde Fane, Oslo (2002) ISBN 82-91778-29-9 Tron Øgrim: Den vestlige maoismens sammenbrudd og krisa i AKP(m-l), Forlaget Oktober (1982) ISBN 82-7094-325-8 Marxistisk renessanse – kommunistisk offensiv av Terje Valen Mao, min Mao – Historien om AKPs vekst og fall av Hans Petter Sjøli Rødt! På barrikadene for AKP og RV av Erling Folkvord På Den himmelske freds plass av Pål Steigan Ideologisk leiarskap i den norske ml-rørsla av Håkon Kolmannskog Partiets arkivprosjekt med digitaliserte medlemsblader Rognlien, Jon og Nik Brandal, Den store ML-boka. Norsk maoisme sett nedenfra. Oslo 2009. Totalitær venstreorientering, artikkel hos Norgeshistorie.no Eksterne lenker AKPs partiprogram AKPs gratis månedsavis AKPs tidsskrift, Rødt! Rød frontfigur – Magasinet Dagbladet intervju med tidligere partileder Jorun Gulbrandsen NRK Brennpunkt om AKP(m-l) – Lange TV-intervjuer med sentrale tidligere AKP-ere. Overskuddsmateriale fra NRK Brennpunkt 2006. Dan Roger Luneborg Kvilstad: Fyrtårnet son slukket -AKPs forestillinger om Albania 1973 til 1979, mastergrad UiO 2011 Rød, Robert Herman: AKP (m-l) og ideen om renhet: Om kulturell og sosial renhet innenfor den norske ml-bevegelsen i perioden 1973 – 1980. Masteroppgave i historie. Universitetet i Oslo, 2013. Rødt Tidligere politiske partier i Norge Kommunistiske partier Politiske partier etablert i 1973 Politiske partier nedlagt i 2007 1973 i Norge Kommunisme i Norge Maoisme


text: Argon er et grunnstoff med kjemisk symbol Ar og atomnummer 18. Historie Den britiske vitenskapsmannen Henry Cavendish hadde allerede i 1785 forutsett argons eksistens i luft, og i 1882 fant H.F. Newall og W.N. Hartley uavhengig av hverandre nye spektrallinjer i luft. De var imidlertid ikke i stand til å isolere grunnstoffet som forårsaket linjene. I 1894 ble argon som første edelgass oppdaget av John William Strutt og William Ramsey. I et eksperiment fjernet de alt nitrogen og oksygen fra en luftprøve, og sto igjen med argon. I 1904 fikk Ramsey nobelprisen i kjemi, mens Strutt fikk nobelprisen i fysikk for oppdagelsen av argon. Navnet argon kommer fra det greske ordet ἀργόν – argon som betyr «den late», noe som henviser til gassens reaksjonstreghet med andre stoffer. Argons kjemiske symbol var inntil 1957 A. Egenskaper Argon er det tredje grunnstoffet i gruppe 18 i det periodiske system og tilhører edelgassene. Den løser seg i vann omtrent like lett som oksygen og 2,5 ganger lettere enn nitrogen. Argon er fargeløs, luktfri, smaksfri og ugiftig i både flytende form og gassform. Den former ingen kjente stabile kjemiske forbindelser med andre grunnstoff ved romtemperatur. Teoretiske utregninger har indikert at flere stabile forbindelser med argon skal være mulig, men ingen har hittil fremstilt noen av dem. Isotoper Naturlig forekommende argon består av 3 stabile isotoper: 36Ar (0,3365 %), 38Ar (0,0632 %) og 40Ar (99,6003 %). I tillegg finnes 21 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper, hvorav de mest stabile er 39Ar med halveringstid 269 år, 42Ar med halveringstid 32,9 år, og 37Ar med halveringstid 35,04 døgn. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 2 timer, og de fleste kortere enn 1 minutt. CAS-nummer: 7440–37–1 Forekomst Argon opptar 0,934 % av volumet, og 1,29 % av jordens atmosfære, og luft er den primære råstoffkilden i industriell framstilling av argon. Argon blir separert fra luft ved hjelp av fraksjonert destillasjon, og er et biprodukt under produksjon av oksygen og nitrogen. Argon er også påvist i atmosfæren på Mars, Merkur og Saturns største måne Titan. Anvendelse Argons egenskaper gjør det godt egnet til bestemte bruksområder: Når det er påkrevd at stoffet ikke reagerer med andre kjemiske stoffer, og nitrogen ikke er tilstrekkelig lite reaktivt. Når god isolasjonsevne (lav varmeledningsevne) er påkrevd. Når man ønsker blåfarge i neonlys. Andre edelgasser har stort sett de samme egenskapene som argon på disse områdene, men argon er betydelig billigere. Argon er et biprodukt under produksjon av flytende oksygen og flytende nitrogen. Argons utstrakte bruk skyldes ganske enkelt at den ikke er reagerbar med andre kjemiske stoffer. Det benyttes i glødelamper, siden det ikke reagerer med glødetråden, selv ikke ved høye temperaturer. Av samme årsak benyttes det som inertgass i lysbuesveising som MIG- og TIG-sveising av høy- og lavlegert stål, aluminium, kobberlegeringer (da ofte med en tilsetning av helium), titan, osv.; og som beskyttende atmosfære i et antall produksjonsprosesser. Argon kan være farlig fordi, siden inert og tyngre enn blandet luft, kan det fortrenge oksygenet i innestengt lokale, og derved bli til kvelefare. Argons lave varmeledningsevne gjør at den benyttes som isolering mellom glasslagene i isolerte vinduer. Argongass brukes derfor også, istedenfor luft, som draktgass på dykking i ekstremt kalde omgivelser. Referanser Grunnstoffer Edelgasser


text: Adam Smith (ukjent fødselsdato, døpt i Kirkcaldy utenfor Edinburgh, død 17. juli 1790) var en skotsk filosof som levde på 1700-tallet. Han ble allerede i løpet av sin levetid berømt som filosof, men er i dag mest kjent som det klassiske økonomifagets grunnlegger, og dermed en av grunnleggerne av moderne samfunnsøkonomi. Biografi Smith var sønn av en tollfunksjonær. Faren døde mens han var spedbarn, 6 måneder før han ble døpt. Da han var rundt 4 år gammel, ble han kidnappet av sigøynere, men ble raskt reddet av onkelen, som bragte Smith tilbake til moren. Som 14-åring begynte Smith å studere ved universitetet i Glasgow, med Francis Hutcheson som lærer i moralfilosofi. Her utviklet Smith sitt engasjement for frihet, rasjonalitet og ytringsfrihet. I 1740 begynte han ved universitetet i Oxford, hvor han ble fram til 1746. Etter et opphold som foreleser i Edinburgh, ble han i 1751 professor i logikk ved Glasgow University, og fikk året etter et professorat i moralfilosofi på samme sted. Smith var sterkt inspirert av moralfilosofien til Hutcheson og David Hume, som han traff i 1750. Hume ble etter hvert en personlig venn. Smith publiserte i 1759 sitt filosofiske hovedverk; Moralske følelser (The Theory of the Moral Sentiments). Dette verket ble raskt oversatt til flere språk, og gjorde at Smith etablerte seg internasjonalt som en av tidens mest kjente filosofer. I perioden 1764-1766 var Smith privatlærer og reisefølge for stesønnen til Charles Townsend, som sammen med Smith foretok en såkalt dannelsesreise til Frankrike. Etter at han kom tilbake, fikk han en årlig pensjon på 300 pund fra Townsend. Det gjorde det mulig for Smith å konsentrere seg fullt og helt om skrivegjerningen de påfølgende årene. I 1776 publiserte Smith An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (vanligvis bare kalt The Wealth of Nations, undertiden Nasjonenes velstand på norsk), som ble hans andre hovedverk. Det har gjort ham berømt for ettertiden som grunnlegger av sosialøkonomien. Adam Smith døde i 1790. Før sin død ba han en venn om å brenne hans upubliserte manuskripter, som trolig omfattet rammen for et større verk om rettslære og politisk økonomi, som Smith hadde annonsert allerede ved utgivelsen av Moralske følelser. Verker Moralske følelser I Moralske følelser presenterer Smith sin teori om hva som ligger til grunn for menneskers opptreden mot hverandre, og hvordan dette innvirker på menneskelige samfunn. Boken er en moralpsykologisk redegjørelse for årsaken til at vi i det store og hele handler etisk riktig. Ifølge Smith skyldes det at mennesket har en medfødt evne til å føle sympati. For Smith henger begrepet sympati nøye sammen med begrepet upartisk tilskuer. Det er tilskueren som sympatiserer og sympatien kommer som en følge av tilskuerens erkjennelse av andres følelser eller sinnstilstand. Smith hevder at som medlem av et samfunn vil vi mennesker kontinuerlig vurdere og bedømme våre medmenneskers handlinger og sinnsbevegelser, og enten akseptere dem eller ta avstand fra dem. Adam Smiths etikk representerer på mange måter et brudd med samtidens moralfilosofiske grunnlag når han foregriper Freuds påstand om menneskets skjulte bevissthet eller underbevissthet – i Smiths terminologi definert i begrepsparet vårt indre menneske og vårt ytre menneske. Nasjonenes velstand I Nasjonenes velstand analyserer Smith hvordan ulike typer menneskelige samfunn fungerer. En sentral problemstilling er hvordan et land kan øke sin velstand. Ved siden av en fri markedsøkonomi legger han vekt på betydningen av spesialisering, arbeidsdeling og kapitaloppbygging i industrivirksomhet. Berømt er hans eksempel fra «a pin factory», der produktiviteten (produksjonen pr. ansatt) mangedobles når produksjonen inndeles i 18 ulike arbeidsoperasjoner, og hver arbeider får en av disse operasjonene til å spesialisere seg i. Det skal imidlertid føyes til at Smith heller ikke var blind for at en slik arbeidsdeling også hadde negative virkninger for arbeiderne. I siste del av verket polemiserer Smith sterkt mot merkantilismen, den dominerende økonomiske tankeretning på 1600- og 1700-tallet, med dens vekt på statlige reguleringer av handel og oppsamling av gull. Han gikk inn for å la markedskreftene fungere med minst mulig statlig inngripen i det økonomiske liv. Dette kalles ofte økonomisk- eller markedsliberalisme. Andre begreper som brukes om en stat som griper minimalt inn i det økonomiske liv er laissez-faire-politikk eller nattvekterstat. Adam Smiths problem Adam Smiths problem eller Adam Smiths dilemma er spørsmålet om Smiths to verker, Moralske følelser (originaltittel: The Theory of the Moral Sentiments) og Nasjonenes velstand (originaltittel: An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations), danner én enkelt enhet, eller må sees separat. Spørsmålet omhandler det ansette problemet med å forsone Smiths fokus på velvilje i hans verk Moralske følelser, med hans fokus på egeninteresse i Nasjonenes velstand. Debatt om hans betydning for økonomifaget Til tross for at Adam Smith ofte har blitt sett på som økonomifagets grunnlegger, har det gjennom historien reist seg noen kritiske stemmer. Den første kritikeren av Smith og hans antatte originale idéer var den østerrikske økonomen Joseph A. Schumpeter, som mente at han hadde plagiert fra andre økonomer, og at hans bidrag til økonomifaget var oppskrytte og høyst neglisjerbare. Den amerikanske økonomen og anarkokapitalisten Murray N. Rothbard gikk dog enda lengre, som mente at Smith ikke bare stjal andres idéer, men også bidro sterkt til marxismens fremmarsj, ved å gi dem gode argumenter for å organisere seg i fagforeninger. Rothbard mente også at Smith ikke var så vennlig innstilt til laissez-faire og frimarkedskapitalisme som mange hadde antatt. Innflytelse Adam Smiths tanker fikk særlig stor betydning på 1800-tallet i Storbritannia. Smiths ideer har også svært stor innflytelse i våre dager. Det var særlig under Margaret Thatcher i England fra slutten av 1970-årene og Ronald Reagan i USA i 1980-årene at den økonomiske politikken igjen ble vridd over i mer markedsliberalistisk retning. Kilder Litteratur Adam Smith i norsk oversettelse Smith, Adam: Verker i fire bind. Oversatt av Åshild Sonstad. Sonstad Forlag. Trondheim, 2007-11. Smith, Adam: Undersøgelse on National-Velstands Natur og Aarsag (første del av An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations). Oversatt av Frants Dræby (leder for Kommersekollegiets norske sekretariat i København). København, 1779 Adam Smith i engelsk originalutgave The Glasgow Edition of the Works and Correspondence of Adam Smith in 7 volumes. Oxford University Press. Oxford, 1976. The Theory of the Moral Sentiments (1759). An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (1776) Essays on Philosophical Subjects (publisert posthumt 1795) Lectures on Jurisprudence (publisert posthumt 1904 / 1976) Sekundærlitteratur om Adam Smith Peter Kurrild-Klitgaard Adam Smith økonom, filosof, samfunnstenker 2013 ISBN 978-82-321-0170-2 Buchan, James: The Authentic Adam Smith: His Life and Ideas Norton, 2006 Haakonssen, Knud: Adam Smith. Ashgate Publishing, 1998. The Cambridge Companion to Adam Smith. Cambridge University Press. Cambridge, 2006 Debattartikler om Smith i norske fagtidsskrift og riksaviser Kalle Moene «Brødre i ånden» Morgenbladet 14. desember 2007. Kalle Moene «De fattiges forkjemper» Dagens Næringsliv 27. mars 2002. Bente Aasjord «Den nødvendige armoden» Dagens Næringsliv 10. april 2002. Tore Jørgen Hanisch «Kjøpmannen er helten» Dagens Næringsliv 16. april 2002. Kalle Moene «Adam Smith – en venn av revolusjonen» Dagens Næringsliv 29. april 2002. Stein Østre «Adam Smith som sosialdemokrat» Dagens Næringsliv 8. mai 2002. Tore Jørgen Hanisch «Ingen venn av revolusjonen» Dagens Næringsliv 22. mai 2002. Agnar Sandmo «Adam Smith og konkurransen: Et kritisk blikk på den usynlige hånd», Kåre P. Hagen, Agnar Sandmo og Lars Sørgard (red.) Konkurranse i samfunnets interesse. Festskrift til Einar Hope, Fagbokforlaget, Bergen, 2004, 140-156. Preben Munthe «Adam Smiths vekstteori», Norsk Økonomisk Tidsskrift, 103 (1989), 17–36. Sverre August Christensen – Egeninteressens problem (2013) Referanser Eksterne lenker The Wealth of Nations at MetaLibri Digital Library The Theory of Moral Sentiments at MetaLibri Digital Library Adam Smith på norsk – www.adamsmith.no The Wealth of Nations - artikkel fra forskning.no 12.5.04 Smith og smuler fra økonomiens historie - artikkel fra forskning.no 12.5.04 Liberalisme Opplysningstidens filosofer Skotske filosofer Britiske økonomer Personer fra Kirkcaldy 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Allah betyr Gud, eller «den ene sanne Gud» på arabisk. Ordet forbindes hovedsakelig med islam. Det er navnet på den sanne guden forkynt av Muhammed. Ordet anvendes også av arabisktalende jøder, kristne og bahaier. Ordet Allah er nært beslektet med hebraisk Elóah og Elohím og med arameisk Eláh/Elahá, og dessuten med det hebraiske El. Fraser der «Allah» inngår: Lā 'ilāha 'illā llāha wa Muhammadun rasūlu llāhi. Det finnes ingen Gud unntatt Allah, og Muhammed er Hans sendebud. Islams trosbekjennelse, shahadah. Alláh-u-Akbar betyr Gud er størst. Muslimsk påkallelse av Gud. Også brukt på samme måte som «herregud». Alláh-u-Ajmal' betyr Gud er den vakreste. Alláh-u-Abhá betyr Gud den strålende, den altstrålende. Anvendes som en hilsen av bahaier. Se også Allahs 99 vakreste navn Gud Abdallah, mannsnavn som betyr «Guds tjener». Eksterne lenker Islam Bahai Arabiske ord og uttrykk Gud i monoteistiske religioner


text: Antikken er en lang tidsperiode av kulturhistorien ved Middelhavets greske og romerske sivilisasjoner, samlet den gresk-romerske verden, fra rundt 700 f.Kr. til rundt 500 e.Kr.. Antikken inndeles i gresk antikk og romersk antikk. Det var en blomstringstid for gresk og romersk litteratur, med forfattere som Homer, Aiskhylos, Ovidius og andre. På norsk kalles antikken tidvis upresist for oldtiden, og på engelsk benyttes også tilsvarende upresist betegnelsen klassisk tid. Klassisk tid er en del av antikken, som kan inndeles i arkaisk tid, klassisk tid og senantikken. «Klassisk antikk» benyttes stundom for en idealisert visjon i senere tid om en forestilling om hva som en gang var, i Edgar Allan Poes ord, «den ære som var gresk, den storhet som var Roma.» Konvensjonelt er det vanlig å begynne med de tidligst nedtegnelser av Homers greske poesi (700-600-tallet f.Kr.) og fortsettelsen fram til kristendommen begynnelse og nedgangen for Romerriket (400-tallet e.Kr.) Den ender med oppløsningen av antikkens kultur ved senantikkens avslutning (gradvis i tidsrommet 300-600 e.Kr.), og går deretter over i tidlig middelalder (600-1000). En slik bred utstrekning i tid og geografi dekker mange ulike epoker og kulturer. Antikkens greske kultur, sammen med en del orientalsk påvirkning, var gjeldende gjennom hele den klassiske antikken som grunnlaget for kunst, filosofi, samfunn, og utdannelse. Disse idealene ble bevart og etterlignet — i en utvendig betydning, i det minste — av romerne. Det gresk-romerske kulturelle fundamentet har hatt en stor betydning på språk, politikk, utdannelsessystemer, filosofi, vitenskap, kunst og arkitektur fram til moderne tid: fra de bevarte fragmentene fra antikken har renessansekulturen fra 1300-tallet og framover i Vest-Europa sett tilbake på antikken, og nye kulturbevegelser på 1700- og 1800-tallet har på nytt latt seg inspirere og begeistre av antikkens forgangne kultur. Hellensk kultur Hovedartikkel: Antikkens Hellas Ved slutten av bronsealderen falt de gamle greske kongedømmene sammen og en ny sivilisasjon vokste opp i tomrommet etter dem. Den hellenske sivilisasjonen ble til av en samling av bystater (hvor de viktigste var Athen og Sparta), som hadde forskjellige regjeringstyper og kulturer, som omfattet mange nyvinninger innenfor regjeringstyper, filosofi, vitenskap, politikk, sport, teater og musikk. De hellenske bystatene grunnla et stort antall kolonier på kystene til Svartehavet og Middelhavet, i Anatolia, Sicilia og Sør-Italia, men i det 4. århundret f.Kr. hadde deres interne kriger gjort dem til et lett bytte for kong Filip II av Makedonia. Hans sønn Aleksander den stores militære erobringer spredde den hellenske kulturen til Persia, Egypt og India, men åpnet også for kontakt mellom den nye kulturen og den eldre læren fra disse områdene, dette utviklet seg til en ny kultur som senere er blitt kjent som hellenismen. Romerriket Hovedartikkel: Romerriket Mye av den greske læren ble assimilert av den gryende romerske stat etter hvert som den vokste seg ut fra Italia. De tok fordel av fiendenes splittelse, den eneste utfordringen mot romersk overherredømme over Sør-Europa kom fra den fønikiske kolonien Karthago, dennes undergang, i punerkrigene, mot slutten av det 3. århundre f.Kr., markerer starten på romersk kontroll over Middelhavet. Først som et kongedømme, så som en republikk, Romerriket ble til slutt et keiserrike mot slutten av det første århundre f.Kr., under Keiser Augustus og hans autoritære etterfølgere. Romerriket hadde sitt politiske midtpunkt i Middelhavet, hvor de kontrollerte alle de omliggende landene. De nordlige grensene ble definert av de store elvene Rhinen og Donau, under keiseren Trajan (andre århundre e.Kr.) nådde riket sitt største utstrekning, inkludert Storbritannia, Romania og deler av Mesopotamia. Keiserriket brakte fred, sivilisasjon og et effektivt sentralisert styresett til sine undersåtter, men i det tredje århundre e.Kr. gjorde en serie med borgerkriger at den økonomiske og sosiale styrken til riket falt fra hverandre. På 300-tallet klarte keiserne Diokletian og Konstantin å forsinke disintegrasjonen av riket ved å dele det i en vestre og en østre del. Diokletian og hans arvinger utførte blodige forfølgelser av det kristne samfunn, men Konstantin erklærte offisielt slutt på all forfølgelse av kristendommen i 313 med ediktet fra Milano. Scenen var nå satt for at keiserriket senere skulle anskaffe kristendommen som den offisielle statsreligionen (rundt år 380 under keiser Theodosius den store), som gjorde at kirken ble en mektig institusjon. Referanser Litteratur Litteraturhistorie


text: Anders L. Kirkhusmo (født 17. desember 1865 i Ålen, død 12. desember 1949 i Oslo) var en norsk pedagog og faglig tillitsvalgt, blant annet som formann i Norges Lærerlag i 16 år. Han var med på å grunnlegge Norges Unge Venstre og var den første lederen i organisasjonen. Kirkhusmo hadde lærerutdanning fra Klæbu seminar 1885–1887. Han arbeidet som kirkesanger i Røros fra 1889 til 1892, og underviste deretter i folkeskolen i Tolga, Brekken, Os og Nord-Odal. Han var lærer ved Elverum seminar 1896–1902. Etter dette virket han i hovedstadens skoler. Han var overlærer ved Vaterland skole fra 1917 og ved Majorstua skole fra 1927 til 1935. Han var også engasjert ved Norsk Korrespondanseskole. Kirkhusmo hadde en rekke faglige tillitsverv. Han var formann for Oslo lærerforening, og senere for Norges Lærerlag (1917–1933). Han bidro sterkt til å modernisere organisasjonen, og under hans ledelse brukte lærerlaget midler som boikott og blokade i lønnskampen. Da han gikk av som formann, blei han utnevnt til æresmedlem av laget. Han satt i flere offentlige utvalg om skolespørsmål og medvirket slik til at enhetsskolen ble lovfestet på 1930-tallet. Han ledet også arbeidet med å utforme framhaldsskoleloven. Han var også en forkjemper for å utvikle lærerutdanningen. Kirkhusmo var med å stifte både Kristiania Unge Venstre og Norges Unge Venstre, og han var formann for sistnevnte fra 1909 til 1912. Han var engasjert i partiets avisarbeid gjennom Dagbladet og Østlendingen. Også i den frilynte ungdomsbevegelsen var han aktiv. I 1892 var han første formann i Breidablikk, som var en samorganisasjon for ungdomslag i Nordøsterdalen og Sør-Trøndelag. Senere var han i mange år nestformann i Bondeungdomslaget i Kristiania. I 1945 gav han ut memoarene Minner fra et langt arbeidsliv. Lærerlaget har reist en minnestein over ham i Ålen. Referanser Kilder Artikkel i Norsk biografisk leksikon Norske pedagoger Norske fagforeningspersoner Unge Venstres ledelse Personer fra Holtålen kommune


text: Austevoll er en øykommune i ytre Midthordland i Vestland fylke. Øykommunen ligger ut mot Nordsjøen, og er ellers omgitt av Øygarden kommune og Bergen kommuner i nord, Bjørnafjorden og Tysnes i øst, og Fitjar og Bømlo i sør. Kommunen består i alt av 667 øyer, holmer og skjær. Austevoll er Norges mest folkerike kommune uten fastlandsforbindelse. Nærheten til Bergen har gjort at kommunen de siste årene har hatt en svært høy befolkningsvekst, slik som nabokommunene Øygarden og Bjørnafjorden. En annen grunn til dette kan være at Austevoll har Vestlands yngste befolkning. 28 % av befolkningen er under 17 år. Fiske har i flere generasjoner vært den største næringen i kommunen, og er fortsatt en viktig del for lokalbefolkningen. Havbruksnæringen opplevde en stor vekst i løpet av 1980-årene og i dag er kommunen regnet som en av landets største lakseoppdrettskommuner. Administrasjonssenteret i kommunen er Storebø, som også er den største bygda. Kommunen har ungdomsskole, Austevoll Vidaregåande skule og Austevoll Maritime Fagskole. Havforskningsinstituttet har forskningsstasjon i Austevoll. Dessuten har tre børsnoterte selskaper som DOF, Austevoll Seafood og Bergen Group sine hovedkontor på Storebø. Historie Austevoll ble en selvstendig kommune i 1886, da den ble utskilt fra Sund kommune. Navnet ble skrevet «Østevold» eller «Østervold» frem til 1889, da navnet ble endret til «Austevold», fra 1918 skrevet Austevoll. I 1964 ble kommunen utvidet med sørøstdelen av øyene Huftarøy og Selbjørn som til da hadde tilhørt Fitjar kommune. I en kommuneoversikt datert den 31. januar 1840 («Fortegnelse over Rigets samtlige Formandsskabsdistricter») er «Østevold» (med «Møgster Sogn») oppført som en separat kommune adskilt fra Sund. (Dette ville ha vært i samsvar med loven – for selv om sognene Austevoll og Møkster tilhørte Sund prestegjeld så tilhørte de ulike fogderier: Sund tilhørte Nordhordland fogderi mens Austevoll og Møkster tilhørte Sunnhordland fogderi. I slike tilfeller kunne et prestegjeld bli delt i to separate kommunar.) Men denne delingen kan i så fall ikke ha vært virksom lenge: I alle senere oversikter (frem til 1886) er Austevoll oppført som en del av Sund kommune. Geografi Austevoll består i alt av 667 småkuperte øyer, holmer og skjær. Kommunen har ei samla strandlinje på 337 kilometer, og et areal på 114 km2. Det høyeste punktet i Austevoll er Loddo på 244 moh. I vest ligger øyene Stora Kalsøy, Møkster og Stolmen som grenser mot Nordsjøen, i nord og nordøst Øygarden kommune og Bjørnafjorden kommune, i øst Tysnes, og Fitjar i sør. Øyene Huftarøy, Selbjørn, Hundvåko, Stolmen, Stora Kalsøy er sammenbundet med bruer og er de største øyene i kommunen. Det siste store veiprosjektet ble ferdigstilt 17. november 2007, med bruforbindelsene Storholmsbrua og Hundvåkøybrua fra Stora Kalsøy og Hundvåko til Huftarøy. Storholmbrua har en totallengde på 439 meter og seilingshøyde 18 meter. Hundvåkøybrua er 460 meter lang, med seilingshøyde 28 meter. Demografi Tolv av kommunens 667 øyer har fast bosetning året rundt. 29 prosent av befolkningen lever i tettbygde områder, disse er Storebø og Bekkjarvik. 28 prosent av befolkningen er under 17 år, dette er 4,4 prosentpoeng over snittet for hele landet. 4,7 prosent av innbyggerne i kommunen er 80 år eller eldre. Innbyggerne i Austevoll regnes som Norges nest rikeste med en gjennomsnittlig formue på over 2,1 millioner kroner i 2016. Største bygder Største øyer Alle disse øyene er bebodde. For flere øyer, se :Kategori:Øyer i Austevoll. Demografisk utvikling Innbyggere i Austevoll (i 1000) Mer om demografi i Austevoll Folkemengde per 1. januar, etter fylke og kommune. Registrert 2009. Framskrevet 2010-2030. Kommunikasjon Ekstern kommunikasjon Austevoll er knyttet til fastlandet med ferger og hurtigbåter. Kommunens viktigste forbindelse går mellom Hufthamar på Huftarøy og nordover til Krokeide fergekai i Bergen. Denne opereres av bilfergene MF «Horgefjord» og MF «Møkstrafjord». Kommunen er knyttet til Stord med bilfergen MF «Husavik» fra Husavik, sør på Huftarøy. I fremtiden ønsker kommunen bli bundet sammen med fastlandet. Dette skjer ved en bygging av bru frå Huftarøy i øst og over til Reksteren . Flaggruten, som er hurtigbåtforbindelsen mellom Bergen og Stord, anløper Hufthamar på alle sine turer (nedlagt 2013). I tillegg anløper hurtigbåtene mellom Bergen og Sunnhordland Austevoll fire ganger daglig. Intern kommunikasjon Følgende øyer er forbundet med bro: Huftarøy og Selbjørn (Selbjørn bru, åpnet 1980) Selbjørn og Stolmen (Stolmasundet bru, åpnet 1998) Hundvåko og Storekalsøy (Bakkasundbrua, åpnet 1999) Huftarøy og Hundvåko (Storholmbrua og Austevollsbrua, åpnet 2007) I tillegg er en rekke mindre øyer bindet sammen. Etter at bilfergen mellom Huftarøy og Hundvåko ble erstattet av Austevollsbrua er 97 prosent av befolkningen i kommunen knyttet sammen med veiforbindelse. Hurtigbåten MS «Tjelden» forbinder de minste øyene i vest med resten av kommunen. Politikk Kommunestyrevalget 2019 Kommunestyrevalget 2015 Ved kommunestyrevalget 2015 var det 3 814 stemmeberettigede i kommunen. Avgitte stemmer var 2 569 (67,4 % oppslutning). Kommunestyret i Austevoll besto av 21 representanter. I perioden 2015-2019 var fem partier representert i kommunestyret. Høyre - 8 mandater (37,8 prosent) Arbeiderpartiet - 5 mandater (24,2 prosent) Fremskrittspartiet - 5 mandater (20,7 prosent) Kristelig Folkeparti - 2 mandater (7,7 prosent) Senterpartiet - 1 mandater (5,5 prosent) Miljøpartiet De Grønne - 0 mandater (2,3 prosent) Venstre - 0 mandater (1,6 prosent) Morten Storebø fra Høyre var ordfører og Anja Heggholmen fra Arbeiderpartiet varaordfører. Å forbedre kommuneøkonomien var en av de viktigste sakene for den politiske dagsorden. Kommunen hadde også satset på forbedring av infrastrukturen i kommunen, i all hovedsak ved bygging av broer mellom de mest befolkede øyene i kommunen. Kommunevåpen Kommunevåpenet er fire sølv sild på skrå oppover mot venstre, mot en blå bakgrunn. Dette henspiller på de rike fiskeritradisjonene i kommunen. Kommunevåpenet ble godkjent i 1984. Tusenårssted Kommunen har valgt et grøntområde mellom presteboligen på Storebø og Storebø skole som tusenårssted. Det foreligger blant annet planer for tilrettelegging av parkanlegg. Dette arbeidet er påbegynt med blant annet lekeapparater og nysådd gress. 22. mai 2010 gikk festivalen Havfest av stabelen på dette området, hvor blant andre Datarock og Reidar Larsen spilte. Kjente austevollinger Ingebrigt Bjørø (1879–1944), stifter og første leder av Kristelig Folkeparti Abelone Møgster (1883–1975), motstandskvinne Sjur Østervold (1913–2004), krigshelt Johannes Kalve (1919–2005), krigsseiler og medlem av Shetlandsgjengen Magnus Stangeland (1941–), politiker (Sp) og næringslivsleder, stortingsrepresentant 1985–1997 Inge Halstensen (1945–), fiskebåtreder Ingunn Klepsvik (1946–), ambassadør Karsten Klepsvik (1952–), ambassadør Helge Møgster (1953–), forretningsmann innen sjømat og oljeservice Jan Thomas (1966–), stylist, skuespiller, skribent Claus Lundekvam (1973–), fotballspiller Helge Andre Njåstad (1980–), politiker (FrP), stortingsrepresentant fra 2013 Ørjan Johannessen (1985–), prisbelønt kokk Ingrid Halstensen (1987–), sportsjournalist (TV 2) Hanne Skjønhaug Haugland (1991–), skøyteløper Malin & Alina Vassnes (1993–), Farmen-deltakere Referanser Eksterne lenker Kommunestatistikk fra Statistisk sentralbyrå Kulturnett Hordaland Austevoll Guide - Tourinfo nettsted www.austevollguide.no Øygrupper i Norge


text: Akademikerne er en hovedsammenslutning av norske fagforbund for personer med høyere grads utdanning fra universitet eller vitenskapelig høyskole. Organisasjonen ble stiftet i 1997. Medlemmene er yrkesorganisasjoner for folk med utdanning fra universitet eller vitenskapelig høyskole. Akademikerne består av 13 foreninger. Per mars 2023 hadde de tilsammen rundt medlemmer. Akademikernes viktigste arbeidsområder er inntektspolitikk og arbeidsmarked lønns- og arbeidsvilkår forsknings- og utdanningspolitikk pensjonsrettigheter for selvstendig næringsdrivende Organisasjonen deler årlig ut Akademikerprisen til «en norsk eller utenlandsk enkeltperson som har utmerket seg gjennom bidrag til akademisk frihet og kunnskapsformidling». Medlemsforeninger Akademikerne består av 13 foreninger. Medlemstall per. mars 2022 Arkitektenes Fagforbund (5 477 medlemmer) Den norske legeforening (38 417 medlemmer) Den norske tannlegeforening (6 962 medlemmer) Den norske veterinærforening (3 577 medlemmer) Econa tidl.Siviløkonomene (27 280 medlemmer) Krigsskoleutdannede offiserers landsforening (1 668 medlemmer) Naturviterne (6 973 medlemmer) Norges Juristforbund (21 251 medlemmer) Norsk Lektorlag (8 441 medlemmer) Norsk Psykologforening (10 630 medlemmer) Samfunnsviterne (16 379 medlemmer) Samfunnsøkonomene (3 009 medlemmer) Tekna (Teknisk-naturvitenskapelig forening) (93 229 medlemmer) Samarbeidende foreninger Flere foreninger samarbeider med Akademikerne i tariffspørsmål: Den norske Jordmorforening Norges Ingeniør- og Teknologorganisasjon (NITO) Norges Farmaceutiske Forening Referanser Eksterne lenker Organisasjoner etablert i 1997 Akademiske organisasjoner


text: Anders Andersen (født 22. oktober 1846 på Jevnaker, død 1. september 1931 i Røyken) var en norsk politiker og den første leder av Det norske Arbeiderparti. Anders Andersen ble født og vokste opp på Jevnaker. Thranitterbevegelsen som var meget sterk i dette område, satte nok sitt preg på han, men han var for ung til å kunne ha deltatt. I 1868, 22 år gammel, forlot han Jevnaker og dro via Christiania til Arendal, der han fikk arbeid ved et av byens nye dampdrevne sagbruk. Som sagbruksarbeider var Anders Andersen med på å stifte Det norske Arbeiderparti i Barbu ved Arendal 21. august 1887. På stiftelsesmøtet ble han valgt til partiets første formann. Anders Andersen arbeidet da ved Strømsbu sag i Barbu. Han var en av de mange innflyttere til Arendal i byens gullalder før Arendalskrakket. Han flyttet til Asker i 1898 og jobbet ved Heggedal Trevarefabrikk, men da den gikk konkurs, flyttet han til Røyken i Buskerud. Her var han aktiv i arbeiderbevegelsen og var med på å bygge opp og starte flere lokale grupper av Arbeiderpartiet. Sine siste leveår tilbrakte han på Røyken Aldershjem. Familieforhold Sitt første ekteskap inngikk han i 1869 med Tarjer Nilsdatter (f. 1830) fra Landstveit på Herefoss. Hun hadde to barn fra før. Tarjers grufulle tilværelse før ekteskapet, har nok vært med på å prege Anders syn på samfunnets skjevheter, og derfor brukte han all sin makt for å rette opp og bedre folks levevilkår. Anders og Tarjer fikk ei jente i 1870, men allerede i 1873 døde Tarjer. I 1874 giftet han seg for andre gang med Hedda Mathilde Johansdatter fra Arvika i Sverige. De fikk fire barn. Fra 1868 bodde de på Strømmen i Øyestad kommune ved Arendal fram til 1886; de flyttet deretter til Ormetjern i Barbu. I 1890, flyttet de til Gårdalen i Øyestad. I 1898 flyttet de til Bølstad gård i Røyken. Politisk aktiv i Arendal Høsten 1886 ble Samhold I dannet som en reaksjon på konkurser og arbeidsløshet som følge av Arendalskrakket. Formann ble Karl Fostvedt, Viseformann ble Anders Andersen, og som sekretær ble Thomas Heimdal valgt. Disse tre dannet den harde kjernen i Samholdsbevegelsen. De ble kalt "Spidskugle-klikken" og andre ganger "Hr. Heimdals Presidentskap". Under sin røde Fane, som bar innskriften "Frihed, Lighed, Broderskap.- Arbeide eller Brød" arrangerte Samhold massemøter og demonstrasjonstog gjennom byens gater. Butikkene stengte av frykt for gateopptøyer, og myndigheter og borgere var redde. Stemningen var til tider ganske bitter og stridbar. Det var denne Samholdsforeningen som sendte ut innbydelse til det berømte møte i Arendal, som resulterte i dannelsen av Det forenede norske Arbeiderparti. Samholds Avis utkommer første gang 10. april 1887. Styreformann for avisen var Anders Andersen, Redaktør var Andreas Hansson, men den som styrte avisen var Thomas Heimdal, ansatt som faktor, setter og trykker. Samtidig drev han sin egen avis Spidskuglen. Disse to avisene var de viktigste Samholdsbevegelsen hadde for å agitere for sine synspunkter. 21. og 22. august 1887 ble det historiske møte, seinere omtalt som Arendalsmøtet, i Goodthemplar-lokalet ved Ormetjern holdt. Samhold I stilte med hele 12 representanter av 29 tilstede på dette møte, så at formannsvalget skulle komme derfra var naturlig. Den første formannen ble Anders Andersen. Det forenede norske Arbeiderparti under ledelse av Anders Andersen holdt fem styremøter i denne perioden som varte snaut et år. Vanskeligheter med å få inn kontingentene fra medlemmene resulterte i dårlig økonomi og liten handlefrihet. Andersen mente hovedstyret burde ligge mer sentralt, helst i hovedstaden. Politisk aktiv i Røyken-området Straks Anders Andersen var kommet til Heggedal i 1898, satte han igang og organiserte og planla nye arbeiderparti-grupper. Hans kampånd for sosialismens utvikling, var på ny glødende. Dette året hadde nemlig samholds og arbeiderpartiets største kampsak – gått i oppfyllelse. Den allmenne stemmerett var lovfestet. Nå da den industrielle revolusjonen avlet fram flere og flere arbeidsplasser, var det naturlig at arbeiderne organiserte seg i det partiet som ivaretok deres interesser. På kort tid var han med og dannet Asker Arbeiderparti, Spikkestad Arbeiderparti og Røyken Arbeiderparti. Selv var han aktiv med, som leder for Spikkestad Arbeiderparti var han formann de fem første årene. Han representerte også Herredspartiet i Røyken, hvor han ble valgt inn for to perioder (1906 – 1913). Gravminner Anders Andersen ble gravlagt på Røyken kirkegård 7.sept.1931. Det store, horisontale minnesmerket som DNA og Røyken arbeiderparti bekostet, ble høytidelig avduket 7. okt. 1939, av DNAs sekretær Hjalmar Dyrendahl. Før Arbeiderpartiets 100-årsdag i 1987, fant hønefossingen Egil Halvorsen ut, at Anders Andersen var født i nærheten av Hønefoss, og flyttet minnesmerket til Haug kirkegård. En mindre gravstøtte ble satt opp på Røyken kirkegård. Men etter hvert oppdaget flere at det rette fødestedet til Anders Andersen var Jevnaker. 1. mai 2002 ble den derfor endelig plassert på Kistefos-museet på Jevnaker. Thorbjørn Jagland var dagens hovedtaler og foretok avdukingen. Litteratur Helge Røed: Slik begynte det. Om stiftelsen av Det norske Arbeiderparti for 100 år siden. 1987. Bibliografisk artikkel i Jernbanemanden nr. 6/7 1987. Eksterne lenker Gunnar Molden: Anders Andersen. I Norsk biografisk leksikon "Jernbanemanden" Partiets 1. formann Sagarbeider Anders Andersen 1887 – 1888 Arbeiderpartiets ledere Ap-politikere i Buskerud Lokalpolitikere i tidligere Røyken kommune Personer fra Jevnaker kommune Personer fra Arendal kommune


text: Se også Bryne (andre betydninger) Bryne er en by i Time kommune i Rogaland. Bryne ligger omkring 30 minutter med tog sør for Stavanger sentrum, og det statistiske tettstedet (inkludert Kåsen i Klepp kommune) har innbyggere per 1. januar , hvorav i Time kommune. Tettstedets areal er km2. Bryne fikk bystatus 1. januar 2001, og er blant Norges 50 største byer. Historie Bryne ble etablert som Thime Station, en av mange stasjonsbyer langs Jærbanen, som ble bygd i 1878. Det ble etablert bedehus (Saron, 1878), krambu, industri og meieri. Det vokste opp en jordbruksrelatert industri med produksjon av ploger, slåmaskiner og fôrhøstere. Senere dukket det også opp produksjon av gravemaskiner. Etter hvert vokste Bryne til å bli et utdanningssenter med meieriskole fra 1906 og Rogaland Landsgymnas fra 1924. I 1921 ble det ved folkeavstemning bestemt at Thime Station skulle skifte navn til «Bryne». Bryne vokste fort til å bli det største tettstedet på Sør-Jæren. Navnet Bryne /'bry:ne / kommer av norrønt brún: kant, skrent, og -vin: eng, natureng; og det stemmer godt med stedet på høydene ved sørenden av Frøylandsvatnet. Bryne fikk bystatus 1. januar 2001 og er dermed blant de yngste byene i Norge. Skoler på Bryne Av offentlige skoler på Bryne, er det tre barneskoler, en ungdomsskole og en videregående skole: Bryne skule Rosseland skule Bryne ungdomsskule Bryne vidaregåande skule Hognestad skule Jærtun Lutherske Friskole er en privat, kristen grunnskole med ti trinn som har lokaler på Bryne. Høgskulen for grøn utvikling er drevet av en stiftelse. Dialekt Kultur Kulturinstitusjoner Storstova har siden 1964 vært Brynes kinosal og vært scene for ulike forestillinger og konserter. I tillegg til den store kinosalen, rommer Storstova også en mindre sal, kalt kjellerteateret. I 2018 flyttet kinoen til nye lokaler med fire saler midt i Bryne sentrum og Storstova ble et rent kulturhus. Bryne Mølle er et kultursted som er underlagt Storstovas drift. Den tidligere møllen fra 1929 rommer bespisningslokaler, utstillingslokaler og en scene. Lokalene leies ut til private tilstelninger. Nasjonalt Garborgsenter åpnet i 2012. Det skal være en nasjonal formidlingsarena for å fremme interessen for Arne Garborg og Hulda Garborg og deres tanker og visjoner. Målet er å inspirere til samfunnsengasjement, til å lese og til å skape, og det skal være en sosial møteplass. Signalbygget Signalbygget, Høghuset på Bryne og Forum Jæren er alle navn på et 66 m høyt bygg som er plassert midt i Bryne sentrum like ved jernbanestasjonen. Bygget har 20 etasjer og 380 trappetrinn, og med sine 66 m er det Norges 14 høyeste bygning. Bygget ble påbegynt 2. juli 2007 og ferdigstilt 10. november 2009. Det meste av lokalene i høybygget er kontorlokaler. I toppetasjen er det en restaurant og på gateplan er det butikker. I tillegg til selve høyhuset består Forum Jæren også av 2 tilleggsbygg på 2 og 3 etasjer. Samlet areal for de tre byggene er 21 000 kvadratmeter. Ideen bak byggene er at «læring, næring og kultur» skal samles på et sted. Garborgsenteret ble samlokalisert med Time bibliotek som åpnet 17. oktber 2010 i et av sidebyggene. I 2014 ble de 2 videregående skolene på Bryne (Bryne og Time vidaregåande skule) slått sammen til en skole, og fikk et nytt bygg i samme område. Fritz Røed Skulpturpark 1. oktober 2004 ble Fritz Røed Skulpturpark åpnet. Denne parken har utelukkende skulpturer av kunstneren Fritz Røed, som hadde tilknytning til Bryne. I enden av parken ligger Bryne Mølle. Sport Bryne Fotballklubb spilte i de to øverste divisjoner i 45 sesonger sammenhengende inntil 2016 og i Eliteserien 1976–1988 og 2000–2003. Klubbene Kåsen IL og Rosseland BK holder også til på Bryne. Bryne har også en karateklubb. Utøvere fra klubben har vunnet mange NM og deltatt i EM et par ganger. Klubben trener karatestilen kyokushinkai. Bryne har en mindre Taekwondo-klubb. Av andre klubber kan Bryne Håndballklubb og fotballklubben Rosseland Ballklubb nevnes. Kjente brynebuer Sølve Grotmol (1939-2010), sportsjournalist i NRK Øyvind Nordsletten (1944-), ambassadør Inge Brigt Aarbakke (1959-), gründer Alf-Inge Håland (1972-), fotballspiller Ketil Solvik-Olsen (1972-), politiker (FrP), statsråd 2013-2018 Janove Ottesen (1975-), vokalist i Kaizers Orchestra Hilde Selvikvåg (1991-), artist Erling Braut Haaland (2000-), fotballspiller Tuva Hansen (1997-), fotballspiller Referanser Eksterne lenker Time kommune Brynes vel Storstova Bryne kino Forum Jærens hjemmeside Besøkt 15.08.09. Garborgsenterets hjemmeside Besøkt 12.12.18. Garborgsk såpeopera Oppsummering av historien rundt planleggingen av Garborgsenteret. Jærbladet, publisert 14.08.09. Besøkt 15.08.09. Byer i Rogaland Tettsteder i Rogaland Bosetninger i Time Bosetninger i Klepp


text: Brann kan vise til: Brann, ild ute av kontroll Skogbrann Bråtebrann Bybrann Mordbrann Pipebrann Brannvern Sportsklubben Brann, et norsk fotballag Brand, skuespill av Henrik Ibsen Brannen, norsk film fra 1973 Brannen (roman), av Tarjei Vesaas KNM «Brann», et fartøy i Storm-klassen (1965)


text: Bjørn Tore Wirkola (født 4. august 1943 i Alta) er en tidligere norsk kombinertløper og fotballspiller og verdensrekordholder og verdensmester innen skihopp. Og det er hans hoppmessige bragder som har gitt oss uttrykket at noe er som «å hoppe etter Wirkola» (når noe er vanskelig eller umulig å gjøre eller kopiere etter noen så er det som «å hoppe etter Wirkola»). Wirkola ble verdensmester i stor bakke og normalbakke i VM på ski 1966 i Oslo, og vant den tysk-østerrikske hoppuka i årene 1967–69. Wirkola er fortsatt den eneste som har greid å vinne hoppuka tre ganger på rad. De eneste utøverne som har vunnet hoppuka flere ganger, er Jens Weißflog og Janne Ahonen, med henholdsvis fire og fem seire. Wirkola satte også flere verdensrekorder i skiflyging. Han var norsk flaggbærer i vinter-OL 1968 i Grenoble. Wirkola drev det også langt innen fotball. Mens han var aktiv som skihopper, spilte han i sommersesongen fotball for Melhus IL og deretter Rosenborg BK. Han tok serie- og cupmesterskap med Rosenborg i 1971; han ble også Rosenborgs toppscorer samme år og scoret i cupfinalen mot Fredrikstad FK. Han ble tildelt Olavstatuetten i 1966, Sportsjournalistenes statuett som «Årets idrettsnavn» i 1967, Holmenkollmedaljen i 1968 og Egebergs ærespris i 1971. Bjørn Wirkola var medlem av Alta IF, Melhus IL og Rosenborg BK. Navnet Wirkola, eller Virkkula som det skrives på kvensk, vitner om at et av Norges største idrettsnavn gjennom tidene har kvenske røtter. Forleddet -virkku betyr 'pigg', mens endelsen -la kan bety 'plass, sted'. Navnet Virkkula kan derfor oversettes til 'piggstedet'. «Å hoppe etter Wirkola» Wirkolas mangeårige posisjon som verdens suverent beste skihopper har gitt opphav til uttrykket «å hoppe etter Wirkola». Uttrykket brukes ofte i situasjoner der man skal forsøke å overta/videreføre en oppgave etter en forgjenger som har vært usedvanlig dyktig. Første gang det er registrert at uttrykket ble brukt, var i 1965 da Torbjørn Yggeseth sammen med Per Jorsett var kommentator fra NM i hopp i Skuibakken. Da uttalte Yggeseth: «Selv for Engan er det ikke moro å hoppe etter Wirkola». Kilde: NRK Sportsrevyen I Aftenposten 8. februar 2008 er det NRKs legendariske sportskommentator Bjørge Lillelien som får æren for å ha skapt uttrykket: «Under VM i Oslo i 1966 var Bjørn Wirkola og østtyskeren Dieter Neuendorf to av de største favorittene. Wirkola vant normalbakkerennet og Neuendorf var sugen på revansje i storbakken. Østtyskeren trakk et senere startnummer enn Wirkola, og etter et kjempehopp av Norges store hopper satt Neuendorf spent igjen på bommen. Han mislyktes totalt, og tyskeren klarte ikke å skjule skuffelsen og irritasjonen på sletta. NRK radios kommentator Bjørge Lillelien fanget opp Neuendorfs reaksjon og uttalte meget engasjert: «Slik går det når man hopper etter Wirkola!» (...) Kilder: Arne Thoresen og Arne Scheie Se også Liste over norske idrettspersoner på sokkel Referanser Litteratur Eksterne lenker NRK: Bjørn Wirkola (30. desember 2004, oppdatert 1. april 2005) Norske skihoppere Norske fotballspillere Norske kombinertløpere Verdensmestere i skihopping Vinnere av Holmenkollmedaljen Vinnere av Egebergs Ærespris Deltakere for Norge under Vinter-OL 1964 Skihoppere under Vinter-OL 1964 Kombinertløpere under Vinter-OL 1964 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1968 Skihoppere under Vinter-OL 1968 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1972 Skihoppere under Vinter-OL 1972 Fotballspillere for Rosenborg BK Kongepokalvinnere i skiidrett Norgesmestere i fotball Norgesmestere i skihopp Personer fra Alta kommune


text: Bryne Fotballklubb er en fotballklubb på Bryne. Bryne Idrettslag ble stiftet 10. april 1926, og det var kun fotball som ble drevet innen laget de første 10 årene, senere også friidrett. Den første obligatoriske kampen ble spilt mot nabobygden Klepp i 1929, og endte 4–4. I 1991 endret Bryne IL struktur. Fotballavdelingen ble egen klubb, og kalt Bryne FK. Klubbens største meritter er cupseieren i 1987 etter mål av trønderen Kolbjørn Ekker, og seriesølv i 1980 og 1982. Klubben spilte i 1. divisjon (tilsvarende Eliteserien) fra 1976 til 1988. Klubben rykket opp til Eliteserien høsten 1999, men rykket ned igjen til 1. divisjon i 2003. I 2016 rykket Bryne ned i 2. divisjon etter 45 sesonger sammenhengende i de to øverste divisjonene. I 2006 ble mangemillionæren Tore Lie ny hovedsponsor for Bryne, gjennom selskapet sitt Otium. Avtalen var verd 3,6 millioner kroner over tre år. I 2017, etter mange år uten hovedsponsor, gikk Sørvest Betongsaging inn som hovedpartner. Tabellen 2023 Stadionanlegg Stadionet til Bryne heter Bryne stadion og har en tilskuerkapasitet på ( seter), begrenset til . Publikumsrekorden ble satt i 1980 mot erkerival Viking. Da var det 13621 tilskuere på stadion. På dagens stadionanlegg ligger en fotballhall, Jærhallen, med de ytre målene 45 x 70m. Hallen er en stålkonstruksjon trukket med PVC-belegg. På tomta ligger, i tillegg til hall og stadionanlegg, også klubbhus og treningsbaner. Bryne FK jobba fra 2005 til 2008 med å bygge et nytt stadion ved navn Jæren Arena, et intimt anlegg med 8866 seter som til slutt blei lagt til industriområdet Håland, nord for Bryne, etter at det viste seg vanskelig å det la det bygges stadion i Nedremarka (Ree). Planene på Håland blei skrinlagt i mai 2008 pga. kostnadsoverskridelser. Grunnarbeidene på tomta var da ferdige. Klubben har siden det blei klart at Jæren Arena ikke kom til å bli realisert, jobba med å utarbeide dagens tomt. En ser for seg å bygge et nytt stadion der dagens treningsanlegg ligger. Utbyggingen er tenkt trinnvis, i første byggetrinn inngår ny hovedtribune på den ene langsiden, med tilhørende garderober, presseområde og andre fasiliteter. Trinn to, tre og fire, med oppgradering av motsatt langside og de to kortsidene, vil eventuelt komme etterhvert. Prislappen på første byggetrinn er 50 millioner kroner. I ei pressemelding i forbindelse med avsløringa av planene, het det: – Klubben har mottatt betydelig sponsorstøtte for anlegget, og er i konstruktiv dialog med banker om lånefinansiering innenfor den rammen som er forsvarlig med utgangspunkt i forventede merinntekter. F.R.O sesongstart 2013 så skal B-gjengen fordeles utover hele stadionanlegget å ikke lenger ha sin "egen" plass på stadionet . I første byggetrinn inngår også flomlys, undervarme og kunstgrasbane. Kunstgrasbanen har vakt oppsikt, ikke minst fordi Bryne ligger i det som tradisjonelt har vært et av de sterkeste jordbruksområda i landet, og fordi dagens naturgrasmatte er blant de beste i landet. En har forsvart beslutninga med at anlegget skal kunne brukes av flest mulig, og at et nytt stadion vil bygges der dagens treningsanlegg, der breddeavdelinga i hovedsak trener. På det ekstraordinære styremøtet 20. oktober, vil en be om fullmakt til å etablere nytt stadion på bane 2 og 3, samt fullmakt til å ta opp pantelån for stadionbygging. 2008-sesongen Etter flere forsterkninger og et styrket sportslig apparat før 2008-sesongen skulle Bryne kjempe i toppen av Adeccoligaen denne sesongen da det var hele tre plasser med direkte opprykk. Rolf Teigen ble hentet inn som hovedtreneren som skulle bringe Bryne opp i det gjeveste selskap, sammen med ham hadde klubben også Frode Olsen (sportssjef), Kurt Hegre (keepertrener) og Erik Fuglestad (spillerutvikler). Sesongen 2008 hadde i store deler av sesongen vært en kamp i bunnstriden. Forventningene var større både blant spillere og tilhengere, og klubben måtte kutte i budsjettet pga. tapte inntekter som følge av den svake sesongen. 2. september 2008 ble sportssjef Frode Olsen sparket, like etter ble keepertrener Kurt Hegre permittert på grunn av anstrengt økonomi. I tillegg forsvant høytlønnede Håvard Sakariassen til Glimt. Flere har kritisert styret og trener Rolf Teigen for den svake sesongen, men spillerne har utad støtta trenerapparatet, og selv tatt selvkritikk. Blant annet skrev sportsleder i Stavanger Aftenblad Øyvind Ellingsen at «Rolf Teigen må gå». Prestasjoner Toppdivisjonen: Sølv (2): 1980, 1982 Cupen: Gull (1): 1987 Sølv (1): 2001 Sesonger i øverste divisjon: 17 Cupmestre for Bryne 1987 Lars Gaute Bø, Kolbjørn Ekker, Bjørn Gulden, Leif Rune Salte, Roar Pedersen, Hugo Hansen, Tor Fosse, Paal Fjeldstad, Arne Larsen Økland, Børre Meinseth, Jan Madsen, Geir Giljarhus, Stig Norheim, Paul Folkvord, Kjetil Sigurdsen, Bjarne Lodden. Klubbrekorder Seier, øverste divisjon: 7-0 mot Bodø/Glimt 1980 Seier: 9-1 mot Haugar 1992 Tap, øverste divisjon: 0-9 mot Rosenborg 2000 Største tilskuerantall, Bryne stadion: 13 621 mot erkerival Viking FK 9. oktober 1980 Flest kamper, øverste divisjon: 227, Gabriel Høyland Flest klubbkamper: 596, Gabriel Høyland Flest mål, øverste divisjon: 59, Arne Larsen Økland Flest mål: 274, Johannes Vold Bryne i europacup 1981 – 1. runde KFC Winterslag 0-2 (h) 2-1 1983 – 1. runde RSC Anderlecht 0-3 (h) 1-1 1988 – kvalifiserende runde Spartacus Elore, Bekescsaba 0-3, 2-1 (h) Spillerstall Oppdatert 26. oktober 2023. Utlånte spillere Trenerstaben Flest mål scoret for Bryne Kjente spillere Referanser Eksterne lenker B-Gjengen – Supporterklubb Fotballag i Rogaland Fotballag etablert i 1926 Sport i Time Kongepokalvinnere i fotball