text: Solsystemet er det sol-planetsystemet som består av solen, jorden og månen, og andre kjente himmellegemer i det nærmeste verdensrommet. I dette systemet er solen i sentrum med de himmellegemer som den binder til seg gjennom gravitasjon, og har sin opprinnelse i en gravitasjonskollaps av en gigantisk gass- og støvsky for 4,6 milliarder år siden. Solsystemet befinner seg i Orion-armen i galaksen Melkeveien. Rundt solen kretser en rekke himmellegemer i en nærmest flat skive i ekvatorbaneplanet som kalles ekliptikken. Utenfor solen finnes det meste av solsystemets masse i de åtte planetene, som har tilnærmet sirkulære omløpsbaner. De fire indre planetene Merkur, Venus, jorden og Mars består i stor grad av stein og metall og kalles steinplanetene. De fire ytre planetene Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun består i stor grad av hydrogen og helium. De kalles ofte gasskjempene, da de har en mye tykkere atmosfære bestående av ulike gasser, og de er i tillegg mye tyngre og større enn steinplanetene. Det finnes to områder med mindre himmellegemer. Asteroidebeltet mellom Mars og Jupiter består av mindre legemer av metall og stein slik som steinplanetene. Kuiperbeltet utenfor Neptuns omløpsbane består hovedsakelig av himmellegemer av frossent vann, ammoniakk og metan. Innenfor disse beltene er det kjent ti større objekter, Ceres, Pluto, Haumea, Makemake, Eris, Orcus, Quaoar, Varuna, Sedna og (225088) 2007 OR 10. De kalles dvergplaneter siden de er store nok til å ha blitt runde som en følge av sin gravitasjon. I en avstand av 0,8–1,6 lysår fra solen antar man at det finnes en Oorts sky, som kan være opprinnelsen til de langperiodiske kometene. Talløse mindre legemer som kometer, kentaurer, damokloider og interplanetariske støvpartikler følger sine egne baner gjennom solsystemet. Solvinden, en strøm av plasma fra solen, skaper en boble i den interplanetariske materien som også kalles heliosfæren. Den strekker seg ut til midten av det området som kalles den spredte skiven, et område i tilknytting til Kuiperbeltet. Seks planeter og tre dvergplaneter har naturlige satellitter (måner) i omløpsbane rundt seg. De fire ytre planetene har ringer av støv og andre partikler rundt seg. Solsystemets oppdagelse og utforskning Helt fra antikken av var det en vanlig antakelse at jorden var stasjonær i sentrum av universet. Stjerner, og særlig planeter, ble ansett som guddommelige eller åndelige objekter som beveget seg over himmelen, og derved vesensforskjellig fra jorden. Noen få mente imidlertid at jorda ikke nødvendigvis var verdens sentrum. Den indiske astronomen Aryabhata og den greske filosofen Aristarkhos hadde et heliosentrisk verdensbilde, med solen i sentrum og jorden i bane rundt denne. På 1500-tallet utviklet astronomen Nikolaus Kopernikus en matematisk modell som forutsa himmellegemenes bevegelser i solsystemet. På 1600-tallet kunne astronomene Galileo Galilei, Johannes Kepler og Isaac Newton fortsette å bygge på hans modell, noe som senere førte til en generell aksept for at jorden beveger seg rundt solen og at planetene er underlagt de samme naturlovene som styrer jorden. Forbedringer av de første primitive teleskopene førte til et akselererende tempo av funn av både større og mindre himmellegemer i solsystemet, deriblant planetene Uranus og Neptun og utallige asteroider. I den senere tid har bedre utstyr gitt detaljerte studier av solsystemets himmellegemer som fjell, daler og krater samt værfenomen som skydannelse på Venus og sandstormer på Mars. Struktur Solen er en hovedseriestjerne av spektralklasse G2 som inneholder 99,86 % av solsystemets kjente masse og dominerer solsystemets gravitasjonelt. Jupiter og Saturn, de to største legemene i bane rundt solen, står tilsammen for over 90 % av solsystemets resterende masse. De fleste av de større objektene i bane rundt solen ligger nær ekliptikken, det vil si et plan definert av jordens omløpsbane. Kometer og objekter i Kuiperbeltet har ofte betydelige vinkler mot denne. Samtlige planeter og de fleste øvrige objekter i solsystemet har en bane rundt solen i samme retning som solens rotasjon; mot klokken sett fra solens nordpol. Det finnes unntak, som for eksempel Halleys komet. Keplers lover beskriver ulike objekters omløpsbaner rundt solen. Ifølge disse ferdes hvert objekt langs en ellipse med solen i det ene brennpunktet. Objekt nær solen (med kortere store halvakse) har kortere år enn objekt lengre bort. På en elliptisk omløpsbane varierer avstanden fra solen over objektets år. Det nærmeste punktet fra solen kalles for perihelium mens punktet lengst bort kalles aphelium. Hvert objekt beveger seg raskest ved dets perihelium og langsomst ved dets aphelium. Planetenes omløpsbaner er nesten sirkelrunde, mens mange kometer, asteroider og kuiperbelteobjekter følger svært elliptiske baner. For å illustrere solsystemet i samme bilde, vises ofte planetenes baner med lik avstand fra hverandre. I virkeligheten øker generelt sett avstanden jo lengre ut i solsystemet man beveger seg. For eksempel befinner Venus seg cirka 0,33 Astronomisk enhet (AU) fra Merkur, mens Saturn befinner seg 4,3 AU lengre ut enn Jupiter og Neptun 10,5 AU fra Uranus. Forsøk har blitt gjort for å bestemme en sammenheng mellom avstandene (se Titius–Bodes lov), men ingen modell har blitt akseptert. De fleste planetene har egne system med måner, og for kjempeplanetene kan det minne om solsystem i miniatyr. Enkelte av månene er nesten like store eller til og med større enn den minste planeten Merkur. De fleste befinner seg i en synkron rotasjon, der den ene siden hele tiden er vendt mot planeten. Vår egen måne er et eksempel. De fire største planetene har også planetariske ringer som i hovedsak består av små finkornede partikler som beveger seg rundt planeten. Terminologi Uformelt deles solsystemet inn i separate områder. Det indre solsystemet består av de fire steinplanetene og asteroidebeltet. Det ytre solsystemet ligger utenfor asteroidebeltet, med de fire gasskjempene. Siden oppdagelsen av Kuiperbeltet regnes de ytterste delene, utenfor Neptun, som et eget område. Dynamisk og fysisk klassifiseres objekter som kretser rundt solen i planeter, dvergplaneter, småplaneter og kometer. En planet er et himmellegeme som kretser rundt solen og som har tilstrekkelig masse for å ha blitt sfærisk og har renset sin egen omløpsbane for mindre objekt. Gjennom denne definisjonen har solsystemet åtte kjente planeter; Merkur, Venus, jorden (Tellus), Mars, Jupiter, Saturn, Uranus, og Neptun. Pluto når ikke opp til denne definisjonen da den ikke har renset det omgivende Kuiperbeltet fra andre mindre himmellegemer. En dvergplanet er et himmellegeme i omløpsbane rundt solen som er stor nok til å ha blitt sfærisk gjennom sin egen gravitasjon, men som ikke har renset sin omgivelse fra planetesimaler og ikke er en satellitt. Gjennom denne definisjonen har solsystemet fem kjente dvergplaneter; Ceres, Pluto, Haumea, Makemake og Eris. Andre objekt som kan bli klassifisert som dvergplaneter er Sedna, Orcus og Quaoar. Dvergplaneter med omløpsbaner utenfor Neptun blir kalt for «plutoider». I planetarisk astronomi brukes termene gass, is og stein for å betegne ulike typer av materialer i solsystemet. Stein brukes for å beskrive materialer med høyt smeltepunkt, høyere enn 500 Kelvin (K), slik som silikater. Slike materialer er dominerende i det indre solsystemet blant steinplanetene og asteroidene. Med gass menes materialer med lavt smeltepunkt, for eksempel molekylær hydrogen, helium og edelgass. Disse materialer dominerer mellomregionen der Jupiter og Saturn for det meste består av slikt materiale. Med is menes vann, metan, ammoniakk og karbondioksid som har smeltepunkter på opp til noen få hundre Kelvin. De fleste gasskjempenes satellitter, planetene Uranus og Neptun samt det store antallet mindre objekter utenfor Neptuns omløpsbane består for det meste av slikt materiale. «Flyktige materialer» er alt materiale med lavt smeltepunkt (mindre enn noen hundre Kelvin), inkludert både gass og is som i ulike former kan finnes en rekke steder i solsystemet. Solen Solen er stjernen i solsystemet, som de øvrige delene av solsystemet kretser rundt. Dens store masse på omtrent jordmasser gir dens indre en tetthet som er høy nok til kontinuerlig fusjon av hydrogen til helium. Fusjonen avgir enorme mengder energi til rommet gjennom elektromagnetisk stråling, slik som synlig lys. Solen klassifiseres som en moderat stor gul dverg. Den er imidlertid relativt stor og lyssterk, og solen er større enn 85 % av stjernene i Melkeveien. Gjennom klassifisering i Hertzsprung-Russell-diagramet, en graf som bestemmer lysstyrken til stjerner mot deres overflatetemperatur, fremgår det at solen ligger nøyaktig i midten av den såkalte hovedserien. Stjerner som er varmere og lyssterkere er uvanlige mens kjøligere og lyssvakere er vanligere. Fordi solen befinner seg midt i hovedserien, antas det at den befinner seg i sin beste alder for en stjerne siden den enda ikke har brukt opp lageret av hydrogen som brukes ved fusjonen. Solen lyser nå sterkere, mot tidligere i dens historie hvor den lyste med 70 % av den styrken den har i dag. Solen er en populasjon I-stjerne og ble dannet i de senere stadier av universets vekst. Den inneholder derfor flere elementer som er tyngre enn hydrogen og helium («metaller» i astronomisk språkbruk) enn populasjon II-stjerner. De elementene som er tyngre enn hydrogen og helium dannes i kjernene i urgamle eksploderte stjerner, noe som gjør at den første generasjonen av stjerner måtte dø før universet ble anriket med disse atomene. De eldste stjernene inneholder få metaller, mens nyere stjerner har flere. Denne høye metallisiteten antas å ha vært avgjørende for at solen utviklet et planetsystem, siden planeter formes gjennom akkresjon av metaller. Interplanetarisk materie Sammen med lys stråler det også ut en kontinuerlig strøm av ladete partikler (plasma) som kalles solvind. Denne strømmen spres ut fra solen i en hastighet av cirka 1,5 millioner km/t, og skaper en tynn atmosfære (heliosfæren) som trenger gjennom solsystemet og ut til minst 100 AU (se heliopause). Dette er kjent som den interplanetariske materie. Geomagnetiske stormer på solens overflate, for eksempel solfakler og koronamasse-utbrudd, forstyrrer heliosfæren og skaper romvær. Den første strukturen innenfor heliosfæren er det heliosfæriske strømningssjiktet, en spiralform som dannes når solens roterende magnetfelt virker sammen med den interplanetariske materien. Jordens magnetfelt forhindrer dens atmosfære fra å blåse bort på grunn av solvinden. Venus og Mars har ikke magnetfelt, og solvinden får deres atmosfære til å suksessivt forsvinne ut i rommet. Ladde partikler fra solen (solvinden) akselererer når de fanges inn av jordens magnetfelt. Når de kolliderer med partikler i jordens atmosfære dannes det polarlys. Ettersom slike akselerasjoner kun skjer i visse områder av magnetosfæren forekommer polarlys hovedsakelig i ringformede områder rundt jordens to magnetiske poler (nordlys og sørlys). Kosmisk stråling har sin opprinnelse utenfor solsystemet. Heliosfæren beskytter delvis solsystemet, og planetene som har magnetfelt får også en viss beskyttelse av dette. Tettheten av kosmisk stråling i det interstellare materiet og styrken til solens magnetfelt endres over svært lange tidsskalaer, slik at nivået av kosmisk stråling i solsystemet varierer. Hvor mye er imidlertid ukjent. I den interplanetare materien finnes minst to skiveformede områder med kosmisk støv. Den første, det interplanetare støvskyen, ligger i den indre delen av solsystemet og forårsaker zodiakallys på stjernehimmelen på grunn av at solens stråler reflekteres av støvet. Støvskyen ble trolig dannet gjennom kollisjoner i asteroidebeltet siden banene deres forstyrres av de nærliggende planetene. Det andre området med støv strekker seg fra omkring 10 AU til omkring 40 AU og ble sannsynligvis dannet av lignende kollisjoner innen Kuiperbeltet. Det indre solsystemet Det indre solsystemet er den tradisjonelle benevnelsen for den regionen som består av steinplanetene og asteroidene. Objektene i det indre solsystemet ligger nær solen og består først og fremst av silikater og metaller. Radien av hele regionen er mindre enn avstanden mellom Jupiter og Saturn. De indre planetene De fire indre planetene (steinplanetene) har høy tetthet med en sammensetning som domineres av stein og metaller, få eller ingen måner og ingen ringsystemer. De består hovedsakelig av mineraler med høyt smeltepunkt, for eksempel silikater som dominerer i planetenes skorper og mantler, og metaller som jern og nikkel, som først og fremst samles i kjernene. Tre av fire indre planeter har en betydelig atmosfære, og samtlige har en rik og varierende geologi med flere fremtredende fenomener som nedslagskrater og vulkaner. Merkur Merkur (0,4 AU) er den planeten som ligger nærmest solen og er den minste planeten (0,055 jordmasser). Den er også mindre enn to av solsystemets måner – Titan (Saturns største måne) og Ganymede (Jupiters største måne). Merkur har ingen naturlige satellitter og den eneste kjente geologiske strukturen foruten nedslagskrater er åser, klipper og daler, som trolig ble dannet i løpet av dens tidlige historie. Merkurs nesten ubetydelige atmosfære består av atomer som har blitt blåst fra solen av solvinden. Den relativt store jernkjernen og tynne mantelen har ikke kunnet forklares, men den fremste hypotesen er at de ytre lagene forsvant fra planeten etter en enorm kollisjon med et annet planetarisk objekt. Merkur er en av de fire terrestriske planetene. Den har en ekvatordiameter på 4 879 kilometer, som er omtrent 40 % av jordens. Merkur består av omtrent 70 % metallisk materiale og 30 % silikater. Massetettheten er den nest høyeste i solsystemet med 5,427 g/cm3, noe som er marginalt mindre enn jordens 5,515 g/cm3. Merkur er også alltid varm på en side og kald på den andre. den kalde siden er i gjennomsnitt -163 *C. Venus Venus (0,7 AU) er den andre planeten i solsystemet fra solen, og den har nesten samme størrelse som jorden (0,815 jordmasser). Venus er også lik jorden på mange andre måter da den har en tykk silikatmantel rundt en jernkjerne, en betydelig atmosfære og en sannsynlig geologisk aktivitet. Men det finnes også store forskjeller; Venus er mye tørrere enn jorden og dens atmosfære er nesten 90 ganger så tett. Venus har ingen naturlige satellitter og er den varmeste planeten i solsystemet med en overflatetemperatur på over 400 °C. Den høye temperaturen kommer hovedsakelig av mengden drivhusgasser, først og fremst karbondioksid, i atmosfæren. Det finnes ingen definitive bevis på at Venus fremdeles er geologisk aktiv i dag, men den har ikke noe magnetfelt som hindrer atmosfæren fra å forsvinne ut i verdensrommet. Dette skulle kunne bety at atmosfæren regelmessig fylles av vulkanutbrudd. Med unntak av solen og månen, er Venus det mest lyssterke objektet på vår himmel. Siden Venus går i bane innenfor jordbanen, vil den sett fra jorden alltid holde seg innenfor en viss avstand (elongasjon) fra solen. Dette gjør at Venus bare kan sees i øst i demringen eller i vest i skumringen, avhengig av om den er vest eller øst for solen. Når den er synlig i demringen, kalles den Morgenstjernen, og når den er synlig i skumringen, kalles den Aftenstjernen. Jorden Jorden (1 AU) er den tredje planeten i solsystemet regnet fra solen, og har den største diameteren, massen og massetettheten av steinplanetene. Jorden er en av planetene som har konstatert geologisk aktivitet, og som hjemsted for millioner av arter, herunder mennesket, er den også den eneste planeten der med sikkerhet er liv. Planeten ble dannet for 4,54 milliarder år siden, og de første spor av liv kom i løpet av de første milliard årene. Siden da har jordens biosfære i betydelig grad endret atmosfæren og andre abiotiske betingelser på planeten slik at aerobiske organismer har kunnet utbrede seg. Derfor har også et ozonlag blitt dannet, som sammen med jordens magnetfelt blokkerer skadelig stråling og tillater liv på landjorden. Dens flytende hydrosfære er unik blant steinplanetene og jorden er også den eneste planeten hvor platetektonikk er observert. Jordens atmosfære skiller seg markant fra de andre planetene siden nærværet av levende organismer har forandret atmosfæren til å inneholde 21 % fritt oksygen. Jordens fysiske egenskaper, dens geologiske utvikling og dens omløpsbane har således gjort liv mulig i denne lange perioden, og de naturlige betingelsene for liv forventes å vedvare i ytterligere 500 millioner til 1 milliard år, hvorpå biosfæren vil gå til grunne som følge av solens økende stråling, og livet på jorden vil opphøre. Månen Månen er jordens eneste naturlige satellitt og den eneste større månen hos steinplanetene i solsystemet. Den har ikke noe annet formelt navn enn månen, selv om den noen ganger betegnes som Luna (latin for måne) for å skille den fra typebetegnelsen måne. Ordet måned kommer av måne. Månen har en diameter som er omtrent en tredjedel av jordens. Middelavstand fra månen til jorden er km, og månens diameter er km. Månen er det eneste himmellegemet som mennesker har reist til og landet på. Det skjedde i det amerikanske Apollo-programmet. 21. juli 1969 (norsk tid) var Neil Armstrong og Edwin (Buzz) Aldrin de første menneskene som satte sine føtter på månen etter den første suksessfulle bemannede månelanding. Den 24. september 2009 rapporterte India at NASAs radar Mini-SAR ombord i landets første månefartøy Chandrayaan-1 hadde påvist store mengder vann i form av is i området rundt månens nordpol, og at is fortsatt blir dannet. Forskere som har undersøkt dataene fra radarmålingene, anslår at det kan være mer enn 600 millioner tonn is på månen. Mars Mars (1,5 AU) er den fjerde planeten fra solen i solsystemet. Den er mindre enn både jorden og Venus (0,107 jordmasser). Den har en tynn atmosfære som hovedsakelig består av karbondioksid. Overflaten er dekket med vulkaner (for eksempel Olympus Mons) og forkastningssenkninger (som for eksempel Valles Marineris), og viser en geologisk aktivitet som kan ha pågått inntil ganske nylig. Overflatearealet er bare en fjerdedel av jordens, men hvis en bare ser på landarealet (over vann) på jorden er det omtrent det samme som arealet på Mars. Massen er kun 10 % av jordens. Atmosfæren er svært tynn, og trykket på overflaten er bare om lag 750 Pa, ca. 0,75 % av jordens. Atmosfæren er 95,3 % karbondioksid, 2,7 % nitrogen, 1,6 % argon og 0,4 % oksygen, karbonmonoksid og sporgasser. I 2003 ble også metan oppdaget fra jordbaserte teleskop, bekreftet i mars 2004 av ESAs romsonde Mars Express. En stor del av overflaten dekkes av et dypt lag av fint støv som blant annet inneholder mye jern(III)oksid som gir Mars den rødaktige fargen. På grunn av denne fargen har den fått navn etter den romerske krigsguden Mars. Mars har to små naturlige satellitter, Deimos (skrekk) og Phobos (frykt). De er sannsynligvis asteroider, som har blitt fanget opp av Mars' gravitasjon. Begge er små og med ujevn fasong. Den utdødde vulkanen Olympus Mons er med sine m det høyeste fjellet i solsystemet. Kløften/riftdalen Valles Marineris er solsystemets største. Dalen er km lang og opp mot sju km dyp, og kan sammenlignes med riftdalen i Afrika. Asteroidebeltet Asteroider er hovedsakelig mindre legemer som består av ikke-flyktige materialer som stein og metall. Medlemmene av asteroidebeltet ligger i omløpsbaner mellom Mars og Jupiter, fra 2,3 til 3,3 AU fra solen. Disse antas å være rester fra tiden da solsystemet ble dannet, og materialet er trolig deler av restene etter en steinplanet som aldri ble dannet. Denne ville etter beregningene vært omtrent fem ganger så masserik som jorden, men påvirkningen fra Jupiters gravitasjon har gjort at materialet i beltet aldri har kunnet samles for å vokse til en vanlig planet. Asteroider kan være fra flere hundre kilometer i diameter til å ha en mikroskopisk størrelse. Alle asteroider er klassifiserte som småplaneter, men bare Ceres har samtidig status som dvergplanet. Vesta og Hygiea kan imidlertid klassifiseres som dvergplaneter om man kan vise at de har oppnådd hydrostatisk likevekt, det vil si at deres form (nesten sfærisk) er et resultat av småplanetenes egen gravitasjon. Asteroidebeltet inneholder trolig millioner av objekter med en størrelse på over en kilometer i diameter. Den totale massen er likevel sannsynligvis bare en brøkdel av jordens. Til tross for det store antall objekter er beltet tynt befolket. Romsonder passerer gjennom det regelmessig uten at noen hendelser har inntruffet. Legemer med en diameter på mindre enn ti meter regnes vanligvis som meteoroider. Ceres Ceres (2,77 AU) er det største legemet i asteroidebeltet. Den har en diameter på rett under kilometer, tilstrekkelig for at dens egen gravitasjon har gitt den en rund form som en dvergplanet. Da Ceres ble oppdaget i 1801 ble den regnet som en planet. Den ble omklassifisert til asteroide på 1850-tallet, etter at en rekke andre asteroider hadde blitt oppdaget. I 2006 ble den klassifisert som dvergplanet. Grupper og familier av asteroider Asteroider blir delt inn etter sine baneelement eller etter sitt opphav. De jordnære asteroidene bruker man å dele inn i fire grupper: Apohele-astereoidene som har hele sin omløpsbane innenfor jordens. Aten-asteroidene og Apollo-asteroidene som krysser jordens omløpsbane. De førstnevnte har sin middelavstand innenfor jordens omløpsbane mens de siste har sin middelavstand utenfor. Amor-asteroidene har hele sin omløpsbane utenfor jordens, men deres perihelium finnes like utenfor. Objekt hvis omløpsbane tar dem nærmere jorden enn 0,05 AU bruker betegnes som potensielle farlige objekt (PFO). I asteroidebeltet bruker man ofte å dele inn asteroidene i asteroidefamilier. Medlemmene i disse familiene antas å ha et felles opphav i en kollisjon lengre tilbake i asteroidebeltets historie, og har visse likheter i kjemisk og geologisk sammensetning. Man bruker ofte også å dele visse grupper av legemer i asteroidebeltet etter deres baneelement. Et eksempel er Hilda-asteroidene som befinner seg 2:3 baneresonans med Jupiter. Det betyr at de gjør tre runder rundt solen på samme tid som Jupiter gjør to. Det finnes flere slike grupper. Mens Hilda-gruppen har stabile omløpsbaner som en konsekvens av baneresonansen, så forstyrres for eksempel Griqua-asteroidene slik at de risikerer å bli kastet ut av sine omløpsbaner. I asteroidebeltet finnes også nyoppdagete asteroidebeltekometer som har befunnet seg på omtrent samme sted i rundt fire milliarder år, men som fremdeles fremstår som kometer med typiske koma og hale. Det er mulig at tilsvarende kometer fra solsystemets barndom er opphavet til det vannet som finnes på jorden i dag. De trojanske asteroidene befinner seg i planetenes lagrange-punkt, 60° før og etter planetene i samme omløpsbane. De første trojanerne finnes i Jupiters omløpsbane, men man har også funnet fire trojanske asteroider i to av Mars' lagrange-punkter og seks stykker i en av Neptuns. Neptun har kanskje tusenvis av trojanske asteroider som enda ikke er oppdaget. Teoretisk kan det finnes trojanske asteroider til alle planeter, men man regner med at en trojansk asteroide til Uranus og Saturn ikke skulle kunne opprettholde en stabil omløpsbane over lengre tidsperioder. Det ytre solsystemet Den ytre regionen i solsystemet er hjemmet til gasskjempene og deres satellitter som iblant er like store som de mindre planetene. Mange kortperiodiske kometer og kentaurer har sine omløpsbaner her. De faste objektene her består ofte av en større andel flyktig materiale (som vann, ammoniakk og metan) enn det de steinete himmellegemet i det indre solsystemet gjør. De ytre planetene De fire ytre planetene (gasskjempene) utgjør 99 % av all masse som finnes i omløpsbane rundt solen. Jupiter og Saturn består hovedsakelig av hydrogen og helium, mens Uranus og Neptun har større andel is. Det har blitt antydet at de to sistnevnte tilhører en egen kategori, «iskjemper», men det er ennå ikke en allmenn definisjon. Alle fire har ringer, men det er bare Saturns ringer som er lette å observere fra jorden. Jupiter Jupiter (5,2 AU) er den femte planeten fra solen, og er den største planeten i solsystemet. Med sine 318 jordmasser har den 2,5 ganger så mye masse som alle de andre planetene til sammen. Jupiter består hovedsakelig av hydrogen og helium. Jupiters høye indre varme skaper en rekker halv-permanente innslag i dens turbulente atmosfære som for eksempel den store røde flekken. Jupiter har 67 kjente måner. De fire største, Ganymedes, Callisto, Io og Europa, viser klare fellestrekk med steinplanetene, for eksempel vulkanisme og en varm kjerne. Ganymedes, den største av solsystemets måner, er større enn Merkur. Jupiter har en relativt liten steinkjerne, omgitt av metallisk hydrogen, flytende hydrogen, og til slutt hydrogen i gassform. Det er ingen tydelig grense mellom de forskjellige hydrogenfasene, overgangen er helt jevn. Kjernetemperaturen er på ca. 20 000 °C. Atmosfæren inneholder derimot cirka 75 % hydrogen og 24 % helium hvis man ser på massen, der 1 % er andre gasser. Atmosfæren inneholder spor av metan, vanndamp, ammoniakk, og steindamp eller -støv. Det finnes mindre mengder av karbon, etan, hydrogensulfid, neon, oksygen og svovel. I den ytterste delen av atmosfæren finnes det krystaller av frossen ammoniakk. Saturn Saturn (9,5 AU) er den sjette planeten fra solen, og er lett å kjenne igjen på sitt karakteristiske ringsystem. Den likner i stor grad på Jupiter, særlig i sammensetningen av atmosfæren og dens magnetosfære. Selv om Saturn har 60 % av Jupiters volum så er dens 95 jordmasser mindre enn en tredjedel av Jupiters masse, noe som gjør Saturn til den planeten i solsystemet med lavest tetthet. Saturn har 62 kjente måner (og tre som ennå er ubekreftet). To av månene: Titan og Enceladus viser tegn på geologisk aktivitet, selv om de hovedsakelig består av is. Titan er større enn Merkur og er den eneste månen i solsystemet med en betydelig atmosfære. Saturn er tydelig flatere ved polene enn ved ekvator; denne fasongen kalles en flattrykt sfæroide. De ekvatoriale og polare diametrene varierer med nesten 10 % (120 536 km mot 108 728 km), dette skyldes den raske rotasjonen og den relativt lette sammensetningen. Saturn er den eneste planeten i solsystemet som har mindre gjennomsnittstetthet enn vann. Saturns ringer kan være rester av en eller flere måner som har gått i oppløsning. Ringene består også mye av gasser. Man tror at mange meteorioder kommer fra beltet, når deler av det går i oppløsning. Ringsystemet består av minst 5 ringer – Ring A, B, C, D og F. Ringene kommer i rekkefølgen DCBAF. Uranus Uranus (19,6 AU) er den syvende planeten fra solen, og er med sine 14 jordmasser den letteste av de ytre planetene. Ulikt de andre gasskjempene kretser den rundt solen liggende på siden. Planetens aksehelling er over 90 grader mot ekliptikken, slik at den «ruller» rundt solen. Den har en mye kaldere kjerne enn de øvrige gasskjempene og gir fra seg svært lite varmestråling. Uranus har 27 kjente måner hvorav Titania, Oberon, Umbriel, Ariel og Miranda er de største. Uranus har en kjemisk sammensetning som likner Neptuns. De to skiller seg fra sammensetningen til de langt større gasskjempene Jupiter og Saturn. Som en følge av denne forskjellen plasserer astronomer i visse tilfeller de to førstnevnte i en egen kategori, «iskjempene». Mens Jupiters og Saturns atmosfære hovedsakelig består av hydrogen og helium, har Uranus en større mengde isdannende stoffer som blant annet vann, ammoniakk og metan i sin atmosfære. I tillegg har man funnet spor etter hydrokarboner i planeten. Uranus har den kaldeste planetariske atmosfæren i hele solsystemet med en minimumstemperatur på −224 °C (49 K). Den har en sammensatt og lagdelt oppbygning av skyer, det antas at vann danner de laveste skyene og metan de øvre skylagene. Uranus’ indre står i kontrast til atmosfæren ettersom det for det meste består av is og stein. Neptun Neptun (30 AU) er den åttende planeten fra solen. Til tross for at den er noe mindre enn Uranus veier den mer med sine 17 jordmasser og har en markant høyere tetthet. Den gir også fra seg mer stråling fra sitt indre, dog ikke like mye som Saturn og Jupiter. Neptun har 14 kjente måner. Den største, Triton, er geologisk aktiv med geysirer som spruter flytende nitrogen i stedet for vann som, på jorda. Triton er den eneste større månen med en retrograd bevegelse. Neptun er fulgt av flere småplaneter i samme omløpsbane, såkalte trojanske asteroider, i 1:1 resonans med planeten. Neptun er svært lik Uranus i atmosfære og kjemisk sammensetning – begge består hovedsakelig av hydrogen, helium og metan. Neptun tar imot mindre enn halvparten så mye sollys som Uranus. Varmen som stammer fra dens indre gjør likevel at Neptun er noe varmere enn Uranus. Neptun ligger lengre unna solen enn Uranus, men har likevel en mye livligere atmosfære. Vindene kan komme opp i kilometer i timen, som er den høyeste vindhastigheten i solsystemet. Den «store mørke flekken» på Neptun hadde en diameter på omtrent kilometer da den ble oppdaget i 1989. I 1994 var den forsvunnet, men er erstattet av en ny flekk på den nordlige halvkule. Flekkene ligner veldig på Jupiters store røde flekk. Kometer Kometer er mindre legemer i solsystemet, vanligvis bare noen kilometer i diameter. De består hovedsakelig av is av vann og forskjellige gasser. Der har ofte kraftig eksentriske omløpsbaner med et perihelium blant de indre planetene og et aphelium utenfor Pluto. Når kometen når det indre av solsystemet så gjør nærheten til solen at den isete overflaten sublimeres og ioniseres, noe som gir opphav til en kometkoma og en lang hale som ofte er synlig fra jorden med det blotte øyet. Kortperiodiske kometer som har omløpstider på mindre enn 200 år antas å ha sin opprinnelse i Kuiperbeltet. Langperiodiske kometer som har omløpstider på flere tusen år, for eksempel Hale-Bopp, antas å ha sin opprinnelse i Oorts sky. Mange grupper av kometer som Kreutz-gruppen har blitt dannet ved at et større objekt har brutt sammen. Enkelte kometer med hyperbolisk, ikke-periodisk, omløpsbane kan ha sin opprinnelse utenfor solsystemet, men det er vanskelig å bestemme deres eksakte omløpsbane. Eldre kometer som har mistet det meste av sitt flyktige materie, fordi solen har varmet dem opp, blir ofte kategorisert som asteroider. Kentaurer Kentaurene er isete, kometlignende legemer med en gjennomsnittlig avstand mellom Jupiter (5,5 AU) og Neptun (30 AU). Den største kjente kentauren, 10199 Chariklo, har en diameter på rundt 250 km. Den første kentauren som ble oppdaget, var 2060 Chiron den 18. oktober 1977. Den har også blitt klassifisert som en komet (95P/Chiron) ettersom den viser en koma på samme måte som kometer gjør når de nærmer seg solen. Deres omløpsbaner tar dem ofte nær de store planetene, noe som på lengre sikt gjør at deres omløpsbaner blir ustabile og de faller nærmere mot solen eller kastes ut av solsystemet. Damokloider Damokloider er en kategori av asteroider som har omløpsbaner som ligner de som Halleys komet eller andre langperiodiske kometer har. Deres omløpsbaner heller kraftig eller er retrograde og er kraftig eksentriske. De betraktes derfor ofte som gamle kometer hvor alt flyktig materiale som gir en koma og hale har dunstet bort. Damokloider er noen av de mørkeste objektene i solsystemet. 5335 Damocles var den første damokloiden som ble oppdaget. Utenfor Neptun Det «transneptunske området» utenfor Neptun er fremdeles lite utforsket. Det ser ut til stort sett å bestå av små planeter, som er sammensatt av stein og is. Det største kjente objektet har en diameter som er en femtedel av jordens, og en masse som er mindre enn månens. Området blir noen ganger referert til som det «ytre solsystemet», mens andre bruker denne benevnelsen om området utenfor asteroidebeltet. Kuiperbeltet Kuiperbeltet, områdets første del, består av en ring av fragmenter som ligner asteroidebeltet. En forskjell er imidlertid at objektene hovedsakelig består av is. Det strekker seg fra 30 til 50 AU fra solen. De fleste objektene er små, men flere som Quaoar, Varuna og Orcus er store nok til å kunne klassifiseres som dvergplaneter. Det antas at det finnes over objekter som er større enn 50 km, men de har samlet en masse som er mindre enn en tiendedel av jordens. Mange av objektene har en eller flere måner. Ofte deles Kuiperbeltet inn i cubewanoer og baneresonante objekt. Baneresonante objekt I Kuiperbeltet kjennetegnes de baneresonante objektene med sin gravitasjonelle kobling til Neptun. Et objekt i 3:2-baneresonans gjør to runder rundt solen på samme tid som Neptun gjør tre. Flere av disse objektene krysser Neptuns omløpsbane, men forstyrres aldri av den store planetens ettersom de befinner seg i perihelium når Neptun er langt borte. Et typisk eksempel på dette er Pluto. Cubewanos Cubewanos, også kalt «de klassiske kuiperbelteobjektene», er oppkalt etter det første oppdagede objektet 1992 QB1 (que-bee-one på engelsk). De befinner seg mellom 39,5–48 AU fra solen og er uten baneresonans med Neptun. Som oftest har deres omløpsbane lav eksentrisitet og banehelling. Det finnes imidlertid objekter med kraftigere banehelling. Et typisk objekt er dvergplaneten Makemake. Pluto og Charon Pluto (39 AU gjennomsnittlig) er en dvergplanet i Kuiperbeltet. Da den ble oppdaget i 1930 ble den betraktet som den niende planeten, en betegnelse den beholdt frem til 2006. Da ble det gitt en ny definisjon av planetbegrepet, blant annet fordi man oppdaget Eris, en dvergplanet i Kuiperbeltet som er større enn Pluto. Plutos omløpsbane er noe eksentrisk og heller 17° mot ekliptikken. Pluto har fem kjente måner: Charon, Nix, Hydra, Kerberos og Styx. Charon er så stor i forhold til Pluto at systemets massesentrum befinner seg ved en posisjon mellom legemene. Dette gjør at de kan betraktes som ett binært system. De seks legemene roterer rundt deres felles massesentrum mellom objektene i stedet for rundt Pluto. Pluto og dens måner befinner seg i en 3:2 baneresonans med Neptun og har gitt navn til plutinoene, som alle befinner seg i samme type omløpsbane. Orcus Orcus (39,419 AU gjennomsnittlig) er oppkalt etter den romerske guddommen Orcus, og ble oppdaget 17. februar 2004. Etter oppdagelsen ble den funnet på bilder tatt allerede 8. november 1951. Orcus befinner seg mellom 30,53 og 48,31 AU fra solen og bruker 247 år på et omløp. Det er en typisk plutino og er i 2:3 baneresonans med Neptun. Dens estimerte diameter er 946,3+74,1-72,3 og den har en høy albedo på ~20%. Orcus har en måne, Vanth, som ble oppdaget 13. november 2005. Orcus er en kandidat til statusen som dvergplanet. Varuna Varuna (42,904 AU) ble oppdaget 20. november 2000, og ble etterhvert gjenfunnet på eldre bilder tilbake til 1953. Den befinner seg mellom 40,494 og 45,313 U fra solen og bruker 281 år på et omløp. Den har et areal på rundt 1003 km og har en elliptisk form. Varuna har en moderat rødfarge, og små mengder av vannis er oppdaget på overflaten. Observasjoner foretatt i 2002 tyder på at objektet har en måne. Varuna er kandidat til statusen som dvergplanet. Quaoar Quaoar (43,405 AU gjennomsnittlig) ble oppdaget 4. juni 2002, og ble etterhvert gjenfunnet på eldre bilder tilbake til 25. mai 1954. Den befinner seg mellom 41,695 og 45,116 U fra solen og bruker 285 år på et omløp. Den har en diameter på 1170 km og var ved oppdagelsen det største objektet i solsystemet som hadde blitt funnet siden Pluto. Quaoar er større enn Plutos måne Charon. Quaoar har en kjent måne, Weywot, som ble oppdaget 22. februar 2007. Quaoar er en kandidat til statusen som dvergplanet. Haumea Haumea (43,34 AU gjennomsnittlig) er i en 12:7-baneresonans med Neptun. Den har to kjente måner: Hiʻiaka og Namaka. Den har en mer utstrakt ellipsoideform sammenlignet med andre dvergplaneter. Den ble oppdaget i 2004, og fikk sitt navn da den ble klassifisert som en dvergplanet i 2008. Makemake Makemake (45,79 AU gjennomsnittlig) er det største kjente objektet i det klassiske Kuiperbeltet. Etter Pluto så er den det lyssterkeste objektet i Kuiperbeltet. Den fikk sitt navn og sin status som dvergplanet bekreftet i 2008. Perihel er på 38,71 AE og aphel på 52,57 AE. Omløpstid om solen er 308 år. Diameteren er anslått til – km. Dette gjør den kanskje til den 3. største kloden som er observert til nå i denne delen av solsystemet, etter Eris og Pluto. Ingen måner er til nå observert i baner rundt Makemake. Makemake ble oppdaget 31. mars 2005 av et team ledet av Mike Brown. Oppdagelsen ble offentliggjort 29. juli 2005, samme dag som oppdagelsen av Eris ble gjort kjent, og bare to dager etter at oppdagelsen av Haumea var gjort kjent. Den spredte skiven Den spredte skiven (engelsk Scattered disc) overlapper Kuiperbeltet, men strekker seg mye lengre utover. Dette området antas å være opprinnelsen til de kortperiodiske kometene. Legemene man finner her, benevnt Scattered disc objects (SDO), antas å ha havnet i sine omløpsbaner i forbindelse med at Uranus og Neptun begynte å vandre utover i solsystemet like etter at de var dannet i Solsystemets barndom. Deres perihelium finnes i det indre av Kuiperbeltet og deres aphelium finnes iblant så langt ut som 150 AU fra solen. Eksentrisiteten hos objektene er ofte høy, og banehellingen iblant vinkelrett mot ekliptikken. Visse astronomer betrakter kentauerer og objekt i den spredte skiven som en del av samme gruppe på hver sin side av Neptun. Eris Eris (68 AU gjennomsnittlig) er det største kjente spredte skiveobjektet. Den skapte debatt om hva som kjennetegner en planet da det viste seg at den var minst 5 % større enn Pluto, med en anslått diameter på km. Den er den største av de kjente dvergplanetene. Som Pluto er dens omløpsbane kraftig eksentrisk med et perihelium på 38,2 AU og et aphelium på 97,6 AU, og har en kraftig banehelling. Den har en måne, Dysnomia. Diameteren er anslått til klart større enn Pluto. Flere astronomer kunne etter hvert bekrefte at Eris faktisk er i diameter, eller større enn Pluto. Dette gjør Eris til den 9. største kloden i direkte omløp rundt solen kjent til nå (selv om den er mindre enn minst 6 av de 8 indre planetenes måner, inklusive månen). Nye data viser også at Eris er mer massiv enn Pluto. De nye resultatene, skaffet av blant annet Hubble-teleskopet og Keck-observatoriet, indikerer at tettheten til materialet som danner Eris, er omtrent Dette betyr at Eris mest sannsynlig er bygd opp av is og stein, noe som er meget likt sammensetningen til Pluto. Extended Scattered disc Utenfor den spredte skiven finnes det ytterligere en gruppe objekter, Extended scattered disc (E-SDO), som har et perihelium fra 40 AU og utover. Disse antas ikke å ha kunnet fått sine omløpsbaner som en konsekvens av Neptuns utvandring ved solsystemets dannelse. I stedet finnes der teorier om at disse har havnet her i forbindelse med at en stjerne har passert gjennom solsystemets ytterkanter. Sedna Sedna (525,86 AU gjennomsnittlig) er et stort rødaktig Plutolignende objekt med en enorm utstrakt omløpsbane som strekker seg fra 76 AU til 930 AU fra solen. Omløpstiden er år. Sedna er et av eksemplene på en ny type objekter som befinner seg i svært annerledes omløpsbaner. Mike Brown som oppdaget planeten i 2003 mener at den er et bevis for at det finnes en indre Oorts sky på samme måte som man lenge har antatt at det finnes et ytre AU unna. David C. Jewitt mener imidlertid at planeten er for stor til å ha kunne bli dannet så langt ut, at den ble dannet lengre inn i solsystemet og svært tidlig ble slynget ut i en fjern bane. Den lave banehellingen (12°) er med på å styrke antakelsen. Noen forklaring til den rødaktige fargen, som er i samme klasse som Mars, har man ikke i dag. Sedna er tilstrekkelig stor til å kunne klassifiseres som en dvergplanet, men man vet for lite om dens form. (225088) 2007 OR10 Det transneptunske objektet (225088) 2007 OR10 ble oppdaget 17. juli 2007 av et team ledet av astronomen Michael E. Brown ved Palomar Observatory. Det er det største objektet i solsystemet som ennå ikke har fått et navn. Det er estimert å ha en størrelse som ligger mellom dvergplanetene Haumea og Sedna. Dens diameter er mellom og km, og dens masse har ennå ikke blitt målt. Det er ennå ikke formelt anerkjent som en dvergplanet av Den internasjonale astronomiske union, selv om enkelte astronomer kaller det en dvergplanet, og andre betrakter det som en kandidat. Det befinner seg 67,21 AE unna solen, og har en omløpshastighet rundt solen på 550,98 år. Eksentrisiteten er 0,500. «Den niende planet» 20. januar 2016 kunngjorde astronomer fra California Institute of Technology at det med 90 % sannsynlighet finnes en niende planet utenfor Plutos bane. De antyder at planeten har en masse opp til ti ganger jordens, befinner seg 20 ganger lenger unna enn Neptun, og at den har en omløpstid på år. De ytterste delene Hvor solsystemet slutter og det interstellare rommet begynner er vagt definert. De ytre grensene dannes av to ulike fenomener, nemlig solvinden og gravitasjon. Den ytterste grensen for solvindens påvirkning på omgivelsene ligger omtrent fire ganger lengre ut enn Plutos avstand til solen. Denne heliopausen anses å være grensen der det interstellare materie begynner. Samtidig antas solens Hill-sfære, det området der solens gravitasjon dominerer over andre masser, å fortsette nærmere ganger lengre ut. Heliopausen Heliosfæren er delt i to separate regioner. Solvinden ferdes med cirka 400 km/s frem til den kolliderer med plasmastrømmen i det interstellare materie. Kollisjonene skjer ved endesjokket som ligger omtrent 80–100 AU fra solen motvinds, og cirka 200 AU medvinds. Her bremses solvinden ned dramatisk, kondenseres og blir mer turbulent. Den danner en stor oval form som heter helioskallet og som ser ut og oppfører seg omtrent som en komethale og strekker seg om lag 40 AU motvinds, men flere ganger dette i motsatt retning. De to romsondene Voyager 1 og Voyager 2 har nå passert endesjokket og er på vei inn i helioskallet, henholdsvis omtrent 94 og 84 AU fra solen. Den ytre grensen i heliosfæren, heliopausen, er det punktet der solvinden til slutt avtar helt og der det interstellare rommet begynner. Bortenfor heliopausen, omtrent 230 AU fra solen, finnes baugsjokket, som er en form for «plasmakjølevann» som blir avgitt av solen når den beveger seg gjennom Melkeveien, ikke helt ulikt en båt som beveger seg gjennom vannet. Ingen romfarkoster har foreløpig passert bortenfor heliopausen, så det finnes ingen direkte målinger derfra. NASAs Voyagersonder forventes å passere heliospausen en gang i løpet av det kommende tiåret, og vil da sende tilbake verdifulle data om strålingsverdier og solvinden til jorden. Hvor godt heliosfæren beskytter solsystemet mot kosmisk stråling er så langt et ubesvart spørsmål. Oorts sky Oorts sky er en stor hypotetisk masse lengst ut i solsystemet som antas å kunne bestå av opp til en billion (1012) isete objekter og anses å være kilden til alle langperiodiske kometer. Den skal ligge omtrent AU fra solen (omtrent 1 lysår), muligens så langt ut som AU (1,9 lysår). Oorts sky antas å bestå av objekt som ble kastet ut fra det indre solsystemet av en gravitasjonspåvirkning fra de ytre planetene. Objektene i skyen beveger seg svært langsomt og kan forstyrres (perturberes) av sjeldne hendelser som kollisjoner mellom objekter, gravitasjonell påvirkning fra passerende stjerner eller fra hele galaksen ved såkalte galaktiske tidevannskrefter, tidevannskrefter som utøves av Melkeveien. Slike hendelser kan forårsake at et større antall kometer begynner å bevege seg samtidig mot de sentrale delene av solsystemet. Grenser Mye av solsystemet er fremdeles ikke kartlagt og hva som finnes i visse regioner er stort sett ukjent. Solens gravitasjonelle felt er anslått til å dominere omgivelsene ut til omkring to lysår ( AU). Lavere anslag for radius av Oorts sky peker på at denne ikke ligger lengre ut en AU. Regionen mellom Kuiperbeltet og Oorts sky, et område på flere titusentalls AU i radius, er i praksis nesten helt ukjent. Det pågår også studier av regionen mellom Merkur og solen som også mistenkes å kunne inneholde ukjente legemer. Imidlertid er det kun snakk om mindre objekter i dette området. Solsystemet i galaksen Solsystemet befinner seg i galaksen Melkeveien, en stavspiralgalakse som med en diameter på rundt lysår inneholder rundt 200 milliarder stjerner. Vår sol befinner seg i en av Melkeveiens ytre spiralarmer, som kalles for Orion-armen eller den lokale armen. Vi befinner oss mellom og lysår fra galaksens sentrum og beveger oss med en hastighet på rundt 200 kilometer per sekund, noe som innebærer at det tar 225–250 millioner år for en runde rundt galaksen. Denne rotasjonstiden kalles for solsystemets galaktiske år. Solapex, retningen av solens bevegelse gjennom det interstellare rommet, er omtrent mot stjernebildet Herkules og stjernen Vegas nåværende posisjon. Solsystemets posisjon i galaksen har høyst sannsynlig hatt en avgjørende påvirkning på livets utvikling på jorden. Omløpsbanen er nesten sirkulær og har omtrent samme hastighet som spiralarmene, noe som innebærer at vi passerer dem svært sjelden. Ettersom tettheten av potensielt farlige supernovaer er betydelig større i spiralarmene, har det gitt jorden lange perioder med interstellar stabilitet slik livet har kunnet utvikles. Solsystemet befinner seg også på sikker avstand fra de kaotiske regionene i galaksens sentrum der nærliggende stjerner stadig ville sende inn kometer fra Oorts sky mot de indre delene av solsystemet, og i verste fall kanskje trekke planetene ut av sine baner. Den intensive strålingen i denne regionen ville også hatt en negativ påvirkning på utviklingen av komplekst liv. Til og med i solsystemets nåværende posisjon har man spekulert i at nye supernovaer kan ha påvirket livet negativt i løpet av de siste årene gjennom å slynge utkastede deler av stjerner mot solen i form av radioaktivt støv og større, kometlignende legemer. De umiddelbare omgivelsene Solsystemets nærmeste galaktiske omgivelser kalles for den lokale interstellare skyen, et område med forholdsvis høy tetthet av gasspartikler i den ellers så ganske tomme regionen som benevnes som den lokale boblen. Den lokale boblen er et timeglassformet tomrom i den interstellare materien med en diameter på omtrent 300 lysår. Det har tetthet av nøytralt hydrogen på 0,05 atomer per kubikkcentimeter, en tidel av gjennomsnittet for det interstellare materet i Melkeveien som helhet. Boblen inneholder høytemperaturplasma som antyder at den kan være et resultat av flere nyere supernovaer. Det finnes relativt få stjerner innenfor 10 lysår (95 billioner km) fra solen. Den nærmeste er trippelstjernen Alpha Centauri som befinner seg rundt 4,4 lysår unna. Alpha Centauri A og B er et tett bundet par av sol-lignende stjerner, mens en liten rød dvergstjerne, Alpha Centauri C (også kjent som Proxima Centauri), beveger seg i en bane rundt de øvrige to i en avstand av omkring 0,2 lysår. De nærmeste stjernene utover disse er de røde dvergene Barnards stjerne (5,9 lysår), Wolf 359 (7,8 lysår) og Lalande 21185 (8,3 lysår). Den største stjernen innenfor 10 lysår er Sirius (8,6 lysår), en lys hovedseriestjerne som har omtrent dobbelt så stor masse som solen. I en bane rundt Sirius finnes en hvit dverg kalt Sirius B. De gjenstående stjernene innenfor 10 lysår er dobbeltstjernen Luyten 726-B (8,7 lysår) og den ensomme røde dvergen Ross 154 (9,7 lysår). Den nærmeste ensomme sollignende stjernen er Tau Ceti, som ligger omtrent 11,9 lysår unna. Den har omtrent 80 % av solens masse, og lyser med 60 % av luminositeten. Den nærmeste kjente exoplaneten befinner seg rundt stjernern Epsilon Eridani, en stjerne noe lyssvakere og rødere enn solen, som befinner seg omkring 10,5 lysår unna. Dens eneste bekreftede planet, Epsilon Eridani b, har omtrent 1,5 ganger større masse enn Jupiter og beveger i en runde rundt sin moderstjerne på 6,9 år. Opprinnelse og utvikling Solsystemet ble dannet fra gravitasjonskollapsen av en gigantisk molekylsky for omtrent 4,6 milliarder år siden. Denne skyen var sannsynligvis flere lysår bred og ga trolig opphav til flere stjerner. Den delen av denne skyen som skulle bli solsystemet, begynte å kollapse og vedvarende drivmoment førte til en raskere rotasjon. Skyens sentrum, der størstedelen av massen var samlet, ble betydelig varmere enn den omkringliggende skiven. Etter hvert som denne sammentrukne stjernetåken roterte, begynte den å flate ut til en protoplanetarisk skive med en diameter på omkring 200 AU og en varm, tett protostjerne ved dens sentrum. Ved dette tidspunktet i solens utvikling anses den å ha vært en . Studier av slike stjerner viser at de ofte omgis av skiver av protoplanetar materie med masser på omtrent 0,001–0,1 solmasser, med hoveddelene av stjernetåkens masse samlet i selve stjernen. Planetene ble dannet gjennom akkresjon fra denne skiven. I løpet av 50 millioner år ble trykket og tettheten av hydrogen i protostjernens kjerne tilstrekkelig stort for at en kjernefusjon kunne begynne. Temperaturen, reaksjonshastigheten, trykket og tettheten økte frem til en tilstand av hydrostatisk likevekt ble nådd, der det termiske trykket utenfra tilsvarer den gravitasjonelle kraften som forsøker å dra sammen stjernen ytterligere. Ved dette tidspunktet ble solen en hovedseriestjerne. Til slutt kommer de ytre lagene av solen til å støtes bort, og det som gjenstår av solen, er en hvit dverg, et objekt med ekstrem tetthet der halvparten av solens masse er igjen, men objektet bare er like stort som jorden. De avkastede ytre delene av solen danner en såkalt planetarisk tåke, som sender en del av materialet som dannet solen tilbake til det interstellare materiet. Omkring 5,4 milliarder år frem i tid vil hydrogenet i solens kjerne nesten fullstendig ha blitt omdannet til helium, noe som avslutter hovedseriefasen i solens utvikling. Ved dette tidspunktet vil solens ytre lag ekspandere til omkring 260 ganger dens nåværende diameter, og solen blir dermed en rød kjempe. På grunn av det betydelig større overflatearealet, vil temperaturen på overflaten bli betraktelig lavere enn den er nå som hovedseriestjerne (omkring K som lavest). Solsystemet kommer til å bestå som det er i dag, frem til solen begynner sin utvikling fra hovedserien i Hertzsprung-Russell-diagrammet. Etter hvert som solen brenner gjennom sitt lager av hydrogen, vil energiproduksjonen som hindrer kjernen fra å kollapse, avta, noe som får den til å minske i størrelse. Det økende trykket varmer opp kjernen, og forbrenningen av hydrogen økes. På grunn av dette blir solen langsomt lysere, og den sender allerede ut 40 % mer varme enn da den og solsystemet ble dannet. Planetenes egenskaper i forhold til jorden * Se jorden for absolutte verdier. Se også Astronomiske symboler Planetarium Geosentrisme Romsonde Referanser Sidereferanser Øvrige referanser Litteratur Kilder til artikkelen Øvrig litteratur Eksterne lenker De ni planetene Rymdportalen.com - Solsystemet The Planets (engelsk) Solar System Profile av NASA's Solar System Exploration NASA/JPL Solar System The Nine Planets – Innholdsrik nettside av Bill Arnett Illustration av avståndet mellan planeterna Encyclopedia of the Solar System 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Artikler i astronomiprosjektet


source: wikipedia

text: For tittelen fra sjakk, se stormester i sjakk. Stormester er en tittel som brukes for den høyeste lederen i ordener, for eksempel i ridderordener og fortjenstordener, men også i selvstendige ordener som Den suverene militære Malteserorden og i brorskap som frimurerordener. I Den katolske kirke har en stormester samme rang i hierarkiet som en erkebiskop, selv om han ikke er ordinert til biskop. Kilder Ordener Titler


text: Siddharta Gautama (trolig 563–483 f.Kr.) var en indisk prins som betraktes som grunnleggeren av buddhismen. Siddharta Gautama fikk ærestittelen Buddha, som på sanskrit betyr «den oppvåknede», fordi han ifølge buddhismen på et tidspunkt innså hvordan alt hang sammen og fant en metode for å kunne gjøre slutt på lidelsen i tilværelsen og oppnå nirvana. Liv og lære Siddharta Gautama var sønn av kong Suddhodana i Sakya-dynastiets hovedstad Kapilavastu (i Nepal-distriktet Kapilvastu, på grensen mellom det nåværende Nepal og den indiske provinsen Bihar). Som ung levde han et bekymringsløst liv i luksus. En plutselig erkjennelse av sykdom, alderdom og død fremkalte en åndelig krise. Det fikk ham til å dra bort og søke etter svar på åndelige spørsmål. Han utøvde lenge en streng askese, men ble skuffet over dette også. Han satte seg så i meditasjon under et fikentre ved det nåværende Bodh Gaya i Bihar, og opplevde samme natt det avgjørende gjennombrudd, «oppvåkningen». Etter dette fikk han ærestittelen Buddha, det vil si «den oppvåknede», og vandret rundt og spredte sin innsikt og kunnskap i 45 år. Han grunnla en forening, sangha, med disipler, bhikku. Folk fra alle sosiale lag kom for å høre ham. Da han døde i en alder av 80 år, var han blitt kjent og ansett. Klostersamfunnene han grunnla er i dag blant verdens eldste organisasjoner. Siddharta Gautama regnes i dag for å ha vært en faktisk historisk person. Det oppstod likevel tidlig en mengde legender og bemerkelsesverdige fortellinger om Buddhas liv. Det fortelles for eksempel om hans nedstigning fra Tushita-himmelen, om omstendighetene rundt hans fødsel og ellers mye fra både hans barndom og voksne liv. Buddha blir av sine tilhengere, og av hele den eldste tradisjonen, ikke betraktet som en gud, men som et enestående vesen som ved egen kraft nådde frem til innsikt. Buddha-framstillinger i kunsten Buddha fremstilles på mange måter i billedkunsten. Buddha-bilder lages ofte med stiliserte håndstillinger, som uttrykker forskjellige gester. Han avbildes også liggende, idet han inntrer i nirvana. Referanser Eksterne lenker Innføring i Buddhas liv og lære Buddha – en historisk fremstilling (på dansk) Oppslagsordet «Buddha» i Salmonsens konversationsleksikon fra 1915-1930 (på dansk) Oppslagsordet «Buddha» og «Buddismen» i Nordisk familjebok fra 1905 (på svensk) Buddhisme Religionsstiftere 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Religiøse lærere og filosofer representert i bokserien Verdens hellige skrifter Asketer


text: Sosialistisk Folkeparti (SF) var et norsk politisk parti som eksisterte fra 1961 til 1975. Partiet var langt på vei en forløper for Sosialistisk Venstreparti. Bakgrunn Bakgrunnen for dannelsen av SF var misnøye med Arbeiderpartiets utenrikspolitikk, spesielt Norges NATO-medlemskap under den kalde krigen og Arbeiderpartiets ønske om å åpne for utplassering av atomvåpen på norsk jord. Regjeringen Gerhardsens behandling av den såkalte Cuba-saken var også en medvirkende faktor. En gruppe rundt avisen Orientering ble ekskludert fra Arbeiderpartiet i 1961. Denne gruppen, som sto for «det tredje standpunkt» i utenrikspolitiske spørsmål, uavhengighet fra både USA og Sovjetunionen, stiftet samme år Sosialistisk Folkeparti. Sosialistisk Folkeparti var i radikal opposisjon til den norske utenrikspolitikken, særlig i spørsmål som Vietnamkrigen, NATO-medlemskap og de tette båndene til USA. Historie Ved valget til Stortinget samme år fikk partiet valgt inn to representanter, Finn Gustavsen fra Oslo og Asbjørn Holm fra Nordland. Med dette mistet Arbeiderpartiet flertallet sitt. De fikk 74 mandater, like mange som de borgerlige til sammen. Denne vippeposisjonen brukte SF til å felle Einar Gerhardsens regjering på Kings Bay-saken i 1963 selv om de like etter innstilte på at Arbeiderpartiet skulle danne ny regjering, noe AP sa nei til. Det førte til den første borgerlige regjeringen etter krigen. Holm og Gustavsen ble gjenvalgt i 1965. Partiets ungdomsorganisasjon Sosialistisk Ungdomsforbund (SUF) begynte etter hvert å bevege seg i retning av marxisme-leninisme, noe som førte til et brudd i 1969. Arbeidernes kommunistparti, Rød Ungdom og Rød Valgallianse er følger av dette bruddet. Etter dette ble Sosialistisk Folkepartis Ungdom (SFU) opprettet. SF falt ut av Stortinget i 1969, men fikk igjen representasjon etter at Arne Kielland i 1972 meldte overgang fra Arbeiderpartiet. SF var den viktigste kraften bak dannelsen av Sosialistisk Valgforbund som senere ble til Sosialistisk Venstreparti, som i stor grad er å betrakte som SFs direkte etterfølger. Forholdet mellom SF og Arbeiderpartiet var preget av sterk gjensidig antipati. «Da tente jeg sigaren» skal Einar Gerhardsen ha sagt om valgnatten 1969, da SF falt ut av Stortinget. SFs ledere 1961–1969 Knut Løfsnes 1969–1971 Torolv Solheim 1971–1973 Finn Gustavsen 1973–1975 Stein Ørnhøi SFs parlamentariske ledere 1961–1969 Finn Gustavsen SFs partisekretærer 1961–1964 Berge Furre 1964–1967 Kjell Bygstad 1967–1969 Ole Kopreitan 1969–1973 Per Eggum Mauseth 1973–1975 Svein Skotheim Stortingsvalgshistorikk 1961-1969 Fylkestingsvalghistorikk 1963-1971 Referanser Tidligere politiske partier i Norge Sosialistisk Venstreparti Sosialistiske partier Kommunisme Politiske partier etablert i 1961 1961 i Norge


text: Setesdalsbanen er jernbanestrekningen som opprinnelig gikk mellom Kristiansand og Byglandsfjord i Setesdal. Banen var 78 km lang. Den ble bygget med sporvidde 1 067 mm (3,5 fot). Banen ble nedlagt i 1962, men en strekning på 8 km er bevart og drives i dag som museumsjernbane. Setesdalsbanen nevnes blant de største turistattraksjonene på Sørlandet. Historie Det første spadestikket på banen ble offisielt tatt av kong Oscar II den 21. juli 1891 ved Grimsbroa. Banen ble åpnet på strekningen fra Kristiansand til Hægeland 26. november 1895, til Byglandsfjord 27. november 1896. Stasjonene langs linjen var blant andre Mosby, Vennesla, Grovene (Grovane), Iveland og Hægeland. En av banens første driftsbestyrere, fra 1896, var den norske jernbaneingeniøren Lars Lysgaard. Setesdalsbanen var en del av et kommunikasjonssystem i Setesdal. Fra før banens tid var det dampbåtruter på Kilefjorden og Byglandsfjorden. Båtruten på Kilefjorden ble overflødiggjort av Setesdalsbanen og båten flyttet til Byglandsfjord. Banens endestasjon var Byglandsfjord stasjon. Derfra kunne de reisende ta dampbåtene DS «Bjoren» og DS «Dølen» til Bygland eller Ose. Fra Ose var det den første tiden hesteskyss videre oppover dalen, seinere ble det rutebil. Da veien ble bygd rundt Fånefjell ble det rutebil langs fjorden helt ned til Byglandsfjord. I dag er Byglandsfjord stasjon et fredet kulturminne. Da Sørlandsbanen ble åpnet til Kristiansand i 1938, ble strekningen Kristiansand-Grovane bygget om fra smalt til normalt spor. Grovane ble sporbruddstasjon - og den nye endestasjonen for Setesdalsbanen, med forbindelse til Sørlandsbanen. På Grovane ble da bygget et komplett, nytt driftsanlegg for Setesdalsbanen med kombinert lokomotivstall og verksted, et lasteområde med portalkran og godshus for flytting av gods mellom vognmateriell med forskjellige sporvidder og en rampe for opplasting av smalspormateriell på normalsporet overføringsvogn. Stasjonsbygningen fikk et tilbygg mot nord med overnattingsrom for personalet. Setesdalsbanen ble nedlagt i september 1962. Siste tog til Byglandsfjord stasjon gikk 2. september 1962. Dagen etter startet demonteringen av skinnegangen. Sporet ble fjernet i fra Byglandsfjord stasjon og ned til Beihølen dam. Den fem km lange strekningen mellom Beihølen og Grovane ble imidlertid bevart av lokale entusiaster i Setesdalsbanens Hobbyklubb som ble startet i 1964. Banen ble drevet som museumsjernbane i hobbyklubbens regi. En strekning på 2 km fra Beihølen dam til Røyknes stasjon er gjenoppbygget og ble åpnet 5. september 2004. Per 2018 er Setesdalsbanen en museumsjernbane med damptog som trafikkerer den 8 km lange strekningen mellom Grovane og Røyknes. Fire damplokomotiver fra 1894–1902 er bevart, sammen med et antall person- og godsvogner. Banen disponerer også en operativ dieseldrevet motorvogn - "Sulitelma" - som ble overtatt fra Sulitjelmabanen etter at denne var nedlagt. Fra 1. januar 2006 er Setesdalsbanen en avdeling i det konsoliderte Vest-Agder-museet IKS. Kjøresesongen er normalt i månedene juni–september, men arbeidstog kjøres året rundt. Det kjøres åpne tog for publikum og chartrede tog for lukkede grupper. Feltspatdriften Setesdalsbanen har vært av stor betydning for gruvedriften, både i Iveland og på Evje. Det hadde vært småskala gruvedrift etter kvarts siden 1884, til bruk i smelteverket til Flåt nikkelgruve på Evje. Men sammen med kvartsen fantes det store mengde feltspat av god kvalitet. Siden det var for dyrt å frakte den til Kristiansand, ble alt vraket. Men da Setesdalsbanen åpnet, ble fraktkostnadene betraktelig redusert, og det var begynnelsen av storstilt gruvedrift i begge to kommuner etter feltspat, men også kvarts ble produsert i betraktelige mengder. De bevarte lokomotivene Damplokomotiver for smalspor Type XXI nr. 1, bygget ved Dübs & Co. i 1894. Lokomotivet har ikke vært i drift siden 1960. Type XXI nr. 2, bygget ved Dübs & Co. i 1894. Lokomotivet er ikke i drift per 2023, men står i verksted for tyngre vedlikehold. Kjelen forventes tilbake fra Storbritannia i løpet av 2023. Type XXI nr. 5, bygget ved Thunes Mekaniske Værksted i 1901. Lokomotivet er i drift per 2018. Type XXII nr. 6, bygget ved Thunes Mekaniske Værksted i 1902. Dette lokomotivet var i drift per 2018. Per 2023 er det i Storbritannia for hovedrevisjon. Diesellokomotiver for smalspor SJ Z4t nr. 227, bygget i 1950. Kjøpt fra SJ i 1976. Ikke i drift per 2018. SJ Z4t nr. 307, bygget i 1952. Kjøpt fra SJ i 1981. I drift per 2023. Diesellokomotiver for normalspor Disse lokomotivene brukes kun til skifting på områder med normalt eller kombinert spor. Skd 206.39, bygget i 1938. Skd 206.44, bygget i 1938. Linjekart Før Sørlandsbanens åpning i 1938 |} Museumsjernbanen pr. 2007 |} Referanser Eksterne lenker Setesdalsbanens Venners nettsider Setesdalbanen i openstreetmap.org Vest-Agder-museets nettsider NRK nett-TV: Livet på Setesdalsbanen NRK nett-TV: Setesdalsbanen nedlegges Nedlagte jernbanestrekninger i Norge Museumsjernbaner i Norge Jernbanestrekninger i Agder Museer i Agder Tusenårssteder Setesdal Samferdsel i Vennesla Byggverk i Evje og Hornnes Byggverk i Bygland Opphør i 1962 Olavsrosa Jernbanestrekninger åpnet i 1895 1895 i Norge Jernbanestrekninger nedlagt i 1962 Samferdsel i Bygland Byggverk i Vennesla Agders samferdselshistorie Tidligere byggverk i Agder


text: Den skandinaviske halvøya dekker hele det svenske og nesten hele det norske fastlandet og den nordvestre delen av Finland samt det smale området nordvest for Kaitakoski, Harefossen og Grensefossen både Skoltfossen oppgjør i Russland. Grensen mellom halvøya og resten av Fennoskandia og alt av det eurasiske kontinentet følger linjen Kemijoki-Enaresjøen-Pasvikelva. Halvøya har sitt navn etter den latinske formen Skandinavia, av det urnordiske ordet Skadinaujo, som svarer til det moderne områdenavnet Skåne. Danmark tilhører ikke Den skandinaviske halvøya, men er like fullt en del av Skandinavia. Den skandinaviske halvøy er en del av den større halvøya Fennoskandia. Eksterne lenker Skandinavia Subregioner Halvøyer i Europa


text: Sølv er et metallisk grunnstoff med kjemisk symbol Ag og atomnummer 47. Det kjemiske symbolet Ag og stedsnavnet Argentina kommer fra det latinske ordet for «sølv», argentum, som igjen stammer fra protoindoeuropeisk *arg-ent-, av roten *arg- (= «å skinne»; «hvit»).<ref>[https://www.etymonline.com/word/argent?ref=etymonline_crossreference «Argentum», etymonline]</ref> Det norske navnet kommer fra gammelnorsk silfr, Historie Sølv har vært bearbeidet og brukt av mennesker siden omkring 5000 år f.v.t. Det ble benyttet av gotere, assyrere, grekere, romere, egyptere og germanere. Sølv var tidvis like verdifullt som gull. Sølvet stammet i hovedsak fra gruver i Lavrion, cirka 50 km sør for Athen. Da grekerne stormet Troja, var det ved hjelp av bronsevåpen kjøpt av fønikerne for sølv fra Lavrion-gruvene. Perserne forsøkte å ta gruvene, men ble slått ved Marathon i 490 f.v.t. Senere brakte de spanske kolonistene med seg store mengder sølv fra «Den nye verden», noe som førte til at sølvprisene falt i «Den gamle verden». I 1570 forenklet myndighetene i Kina sitt skattesystem ved å innføre kun én type skatt som måtte betales i sølv, slik at etterspørselen etter sølv steg enormt. På 1600-tallet endte ca. to tredjedeler av verdens sølvproduksjon derfor i Kina, og sølvet europeerne brakte med seg fra Amerika, skapte betydelig vekst i internasjonal handel. Kinas beslutning om å basere sitt pengesystem på sølv fikk stor innvirkning globalt. Etter hver kunne ikke Kina dekke sitt behov for sølv, og måtte åpne for utenlandshandel for å bytte til seg mer, først fra Japan, og fra 1500-tallet i økende grad også fra Europa. I Kina var sølv etterspurt og dermed dyrt, men billig i Amerika; sølv fra Amerikas gruver flommet inn i Kina via Europa og Filippinene. Som verdens den gang største og mest produktive økonomi satte Kina fart på verdensøkonomien, basert på Amerikas sølvforekomster og de 8 millioner indianske gruvearbeiderne som betalte med livet sitt i gruvesjaktene. Uten Kina ville aldri sølvbyen Potosi vokst seg så stor; og uten Potosi ville ikke Spania tatt mål av seg til å bli en europeisk keisermakt. Storbritannia ble gradvis tømt for sølv som betaling for kinesiske varer som te, silke, krydder og porselen, ettersom Storbritannia hadde mistet sine amerikanske kolonier og dermed fikk mindre tilgang til sølv. I 1800 importerte Storbritannia mer enn 20 millioner pund kinesisk te - kanskje det dobbelte om innsmuglet te ble regnet med. Dette måtte betales i sølv, og den britiske regjering innså at man ikke disponerte slike mengder til utførsel. Et alternativ forelå: Å betale Kina med det vanedannende stoffet opium fremstilt i den britiske kolonien India. Dette resulterte i opiumkrigene mellom Storbritannia og Kina utover 1800-tallet, og slik snudde strømmen av sølv. Egenskaper Sølv er et mykt formbart transisjonsmetall som regnes til edelmetallene og tungmetallene. Det er litt hardere enn gull og har en metallisk hvit glans. Rent sølv er svært mykt og en terning på 1 cm3 kan trekkes til en m lang tråd. Det har den høyeste elektriske og termiske ledningsevnen av alle metaller. Sølv er korrosjonsbestandig i romtemperert luft og vann, men oksiderer i luft eller vann som inneholder ozon eller hydrogensulfid. Sølv har også meget høy lysrefleksjon. I u-oksiderte snittflater kan så mye som 99,5 % av synlig lys bli reflektert. Sølv løses opp av oksiderende syrer, som salpetersyre. I varm konsentrert svovelsyre løses det også opp, men er uløselig i saltsyre og natronlut. Sølvhalogenider er lysfølsomme og brukes i fotografisk film. Misfarget sølvtøy er ofte et resultat av denne egenskapen. Selv om sølv har bedre elektriske egenskaper enn kobber, har pris og sølvs overflateoksidasjon hindret utbredt bruk til elektriske formål. Isotoper Naturlig forekommende sølv består av 2 stabile isotoper: 107Ag (51,839 %) og 109Ag (48,161 %). I tillegg er 36 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 108m1Ag med halveringstid 418 år, 110m1Ag med halveringstid 249,79 døgn, 105Ag med halveringstid 41,29 døgn, 106m1Ag med halveringstid 8,28 døgn og 111Ag med halveringstid 7,45 døgn. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 6 timer, og de fleste kortere enn 30 minutter. CAS-nummer: 7440-22-4 Forekomst Sølv forekommer i ren form naturlig som korn, tråder, og klumper. Det finnes også naturlig i kjemiske forbindelser med svovel, arsen, antimon, eller klor, og i flere malmer og mineraler som sølvglans (Ag2S) og klorargyritt (hornsølv) (AgCl). En annen malm som sølv blir funnet i er pyrargyritt. Sølv kan utvinnes som biprodukt ved elektrolytisk raffinering av kobber, og ved bruk av Parkes-prosessen på blymalmer som inneholder små mengder sølv. I 2007 ble det produsert tonn sølv på verdensbasis. De største produsentlandene var Peru ( tonn), Mexico ( tonn), Kina ( tonn) og Australia ( tonn). Det ble i 2007 gjenvunnet omkring tonn sølv, inkludert 60 til 90 tonn fra skyllevann i foto-industrien. Verdens utvinnbare sølv-reserver er anslått til tonn. Sølv i Norge De mest kjente forekomstene av sølv i Norge finnes i Kongsbergfeltet som tilhører Kongsberg-Bamblefeltet. Her opptrer sølvet i flere former, men mest kjent er trådsølvet. Sølvet forekommer i yngre kalkspatganger i grunnfjellet. Norges eldste gruve ligger i Oslo nedenfor Gamle Aker kirke. I Historia Norvegiae, en liten Norges-historie skrevet på latin i 1170-årene, nevnes denne sølvgruven, kjent som «Dragehulene». Gruven var nedlagt allerede dengang, da den ikke kunne holdes tom for vann, og gangene ble antatt å være gravd av en drage som folk mente voktet en skatt under kirken. I Norge påbød daværende kong Håkon V stempling av sølv så tidlig som i 1314. Stempelet var en garanti fra sølvsmeden om at sølvvaren var av riktig kvalitet og god fagmessig utførelse. Også den gangen ble det foretatt stikkprøver av offentlige kontrollører, guardein. I dag utfører Edelmetallkontrollen dette arbeidet. Mellom 1623 og 1958 ble det, med enkelte opphold, utvunnet til sammen ca. tonn rent sølv på Kongsberg Sølvverk. Sølvprisen Prisen på sølv bestemmes på NYMEX-børsen. I 2007 var gjennomsnittsprisen på sølv 13,40 USD per troy ounce (431 USD per kg), en økning fra 2006 da gjennomsnittsprisen var 11,61 USD per troy ounce (375 USD per kg). Dette var den høyeste gjennomsnittsprisen siden 1980. i 2011 var sølvprisen over 40 USD per troy unce. Anvendelse Egenskaper Sølv har en rekke anvendelsesområder. I ren tilstand blir det brukt der det stilles krav til korrosjonsbestandighet (at det ikke oksiderer) og god elektrisk og termisk (god varmeleder) ledningsevne. Nest etter gull er sølv det mykeste og mest formbare av alle metaller. Det lar seg bearbeide til meget tynne, gjennomskinnelige folier med blågrønn farge og med en tykkelse på bare 0,0027 mm eller 2.7 μm, og trekke til så fine tråder at 1 km veier bare 0,5 gram. Smykker, bestikk og andre bruksgjenstander Fordi sølvet er et bløtt metall må det blandes, eller legeres, med andre metaller når det skal benyttes i smykker eller bestikk. I Norge bruker vi to forskjellige legeringer, 830 og 925. 830, som er mest vanlig, betyr at det er 830 tusendeler sølv og 170 tusendeler kobber, legeringen benyttes mest til bruks- og pyntegjenstander (korpusartikler). 925 (Sølv Sterling) benyttes bl.a. til emaljeprodukter. I Norge er det forbudt å selge varer som sølv dersom det er mindre enn 830 tusendeler sølv. Sølvstandarden i smykkeindustrien er Sølv sterling, som er 92,5 % sølv og 7,5 % kobber, derav 925-stempelet. Mynter Mange generasjoner over hele verden har benyttet sølv til mynter. Den britiske myntenheten «pund sterling» var basert på verdien av et troy pund sterling-sølv. Mange land brukte sølvstandard som grunnlag for pengesystemene sine før gullstandarden ble innført. Fotografisk industri Det største forbruk av sølv har den fotografiske industrien, i form av sølvbromid. Medisinsk bruk Sølv og sølvforbindelser ble lenge brukt i medisinen. I dag blir sølv bl. a. brukt som desinfeksjonsmiddel i sårterapier. Sølv har en desinfiserende effekt pga. at sølvioner trenger inn i bakteriecellen og forstyrrer dens stoffskifte og skader cellestrukturen og osmotisk likevekt i den grad at det kan føre til døden for bakteriecellen. For å forsterke effekten blir det av og til tilsatt klorforbindelser. Den antibakterielle virkningen av sølv brukes for eksempel i sårplaster, i medisinske materialer, i klær (mindre bakterievekst betyr også mindre lukt) eller antibakteriell keramikk eller emalje. Den antibakterielle virkningen var allerede kjent i det antikke Hellas og i Romerriket. Men også besteforeldregenerasjonen brukte denne kunnskapen ved å legge en sølvmynt i melkebollen for å øke holdbarheten. Konger og fyrster brukte sølvbestikk, ikke bare for å vise rikdom, men også for å drepe sopp og bakterier i maten. Hyppig bruk av sølvfat, sølvbeger og sølvbestikk eller inntak av medikamenter som inneholder sølv, kan føre til irreversibel opphopning av sølv i huden, noe som gir en blågrå hudfarge (argyria). Sølv er også brukt som tilsetningstoff i mat. Det har nummer E-174 og er klassifisert som fargestoff. Sølv i heraldikk I våpenskjold skal det alltid brukes enten sølv eller gull. Sølv og gull kalles i heraldikken for metaller i motsetning til farger som er rødt, blått, grønt, svart og purpur. Sammen kalles alle disse for tinkturer. I fagmessige heraldiske våpenbeskrivelser (blasoneringer) brukes ordet sølv adjektivisk, f.eks. «et sølv kors». I engelsk heraldisk terminologi brukes ordet Argent om sølv. En heraldisk hovedregel er at alle våpen skal ha minst ett metall og en farge. Skjoldbunn eller skjoldfelt kan være av sølv, og enhver type figur i skjold kan være sølv, uten hensyn til om de tilsvarende figurene i naturen har sølv eller lys farge. En annen hovedregel er imidlertid at det ikke skal være «farge på farge eller metall på metall», det vil si ikke farget figur på farget bakgrunn og tilsvarende ved metall. Men unntak gjelder for korte grensesnitt, som gullskjeftet sølv øks i labbene til gull løve i Norges riksvåpen. Sølv kan i våpenskjold gjengis som hvitt. På flagg brukes hvitt og ikke sølv. Sølv er dermed så vanlig i våpenskjold at det ikke alltid kan påvises noen bestemt symbolikk bak valget av sølv. I nyere tids våpenskjold, bl.a. i norske kommunevåpen, er det likevel ofte lagt ganske mye symbolikk i valget av tinkturer og figurer. Et eksempel er Buskerud fylkeskommunes våpen som har skjoldbunnen i sølv som symbol for Kongsberg Sølvverk. For øvrig er det mange norske kommunevåpen med sølvfargede figurer, bl.a. en rev (Dyrøy fra 1986), sild (Flora, 1960), kniver (Gjerstad, 1986), en isbjørn (Hammerfest, 1938), måker (Haugesund, 1930 og Hasvik, 1984), ryper (Lierne, 1984 og Sirdal, 1986) mynter (Randaberg, 1981) og galeie (Kragerø). Litteratur Hans Cappelen og Knut Johannessen: Norske kommunevåpen, Oslo 1987 Jan Raneke (redaktør): Nordisk heraldisk terminologi, Lund 1987 (med heraldiske faguttrykk på bokmål og nynorsk) le Baron Stalins: Vocabulaire-Atlas Héraldique en six Langues: Francais-English-Deutsch-Español-Italiano-Nederlandsch'', Paris 1952 Se også Periodesystemet Kongsberg Sølvverk Bryllupsdag Referanser Eksterne lenker Publikasjoner om medisinsk bruk av sølv Engelskspråklig: Myoclonic status epilepticus following repeated oral ingestion of colloidal silver Specific Inactivation of Herpes Simplex Virus by Silver Nitrate at Low Concentrations and Biological Activities of the Inactivated Virus Prevention of Herpes Keratoconjunctivitis in Rabbits By Silver Sulfadiazine Tyskspråklig: Sølv i medisinske materialer (pressemelding fra Fraunhofer-Institut IFAM Bremen) Grunnstoffer Heraldikk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Kongeriket Saudi-Arabia (arabisk: , al-Mamlaka al-ʻArabiyya as-Suʻūdiyya; egentlig det suʻūdiske kongedømmet Arabia, arabisk kortform as-Suʻūdiyya), vanligvis omtalt som Saudi-Arabia, er et land med geografisk beliggenhet i Midtøsten, og det største landet på Den arabiske halvøy. Landet grenser mot Jordan i nordvest, Irak i nord og nordøst, Kuwait, Qatar, Bahrain og De forente arabiske emirater i øst, Oman i sørøst og Jemen i sør. Landet grenser også mot Persiabukten i nordøst, og Rødehavet mot vest. Saudi-Arabia har anslagsvis 29,2 millioner innbyggere, og et areal på omtrent km2. Kongeriket Saudi-Arabia er et eneveldig monarki, og autoritært regime sådan. Landets monark er kong Salman, dog er hans sønn, kronprins Mohammad, regnet som landets egentlige hersker, da kongen er meget gammel og ved svak helse. Kongefamilien utøver effektiv kontroll over all politikk, og har omfattende kontroll over samfunnsliv og media. Fengsling, tortur og henrettelser av kritiske journalister, menneskerettsaktivister og opposisjonelle forekommer stadig. Sensur er omfattende. Landet praktiserer også Sharia-lov, og beskrives ofte som ultrakonservativt. Kvinner anses for å ha svært mangelfulle rettigheter, og kjønnssegregering er meget utbredt. Menneskerettighetsorganisasjoner, som Amnesty International og Human Rights Watch, har gjentatte ganger uttrykt bekymringer angående menneskerettigheter i Saudi-Arabia, dog er bekymringene blitt avfeid av den saudiske regjeringen. Saudi-Arabia er det landet i verden som eksporterer mest olje, og denne eksporten smører den saudiske økonomien. Olje står for over 90 % av landets eksportinntekter og nesten 75 % av de statlige inntektene. Dette danner grunnlaget for en velferdsstat, som regjeringen har hatt problemer med å opprettholde i perioder med lav oljepris. Historie Saudi-Arabia ble grunnlagt i 1902 av Abdul-Aziz bin Saud, hvis offensiv startet i 1902 med gjenerobringen av Al-Saud-familiens forfedres hjemby Riyadh, og kulminerte i 1932 med kunngjøringen og anerkjennelsen av Kongeriket Saudi-Arabia. Mellom 1902 og 1927 gjennomførte Ibn Saud en rekke erobringer. I 1932 ble navnet på statsdannelsen kongeriket Saudi-Arabia. Kong Faisal (regjerte 1964—1975) avskaffet slaveriet og gjennomførte en rekke reformer innen undervisning og helsestell. Okkupasjonen av Al-Haram i 1979 var en av de mest dramatisk episodene i Saudi-Arabias moderne historie. Landet har vært politisk knyttet til Storbritannia og USA. Landet deltok på alliert side i Gulfkrigen mot Irak i 1991, og hadde allierte baser på sitt territorium. Irak angrep hovedstaden Riyadh med Scud-raketter under krigen. Det amerikanske militære nærværet har siden blitt sterkt redusert, og landet har fått et mer anspent forhold til USA. Kong Fahd Ibn Abdel-Aziz al Saud var statsoverhode og statsminister fra 1982 til sin død i 2005, da halvbroren Abdullah bin Abdul Aziz al-Saud overtok. Abdullahs ble selv etterfulgt av sin halvbror Salman bin Abdul Aziz Al-Saud i 2015. Flagget Saudi-Arabias flagg er et symbol for de arabiske ørkenfolkene. Grønt skal ha vært profeten Muhammeds foretrukne farge. Politikk Saudi-Arabia bygger på eneveldig monarki, med kong Salman som monark. Landet følger den hellige muslimske sharia-loven, som også er den eneste loven kongen må styre etter. I 1993 fikk Saudi-Arabia et konsultativt råd, med 150 medlemmer. Disse sitter i en fireårsperiode, og er valgt av kongen. Menneskerettigheter Saudi-Arabia har dødsstraff for homofili. Geografi Den arabiske halvøy består for det meste av et vidstrakt høyland. Platåets bratte kant i vest løper parallelt med Rødehavets kyst og i nordvest finnes det nesten ikke kystland. De høyeste fjelltoppene ligger i sydvest i Asirfjellene. I øst skråner høylandet sakte ned mot den grunne Persiabukta, hvor kysten består av sumptrakter og saltområder. Høylandet består i stor grad av sandørken med noen områder av kun vulkansk stein. Den stora ørkenen Rub al Khali, «den tomme fjerdedelen», strekker seg over hele den sydlige delen av landet. Det høyeste fjellet er Jabal Sawda', 3 133 meter høyt. Klima Et av verdas største ørkenområder utgjør store deler av Saudi-Arabia, og klimaet er deretter, tørt og varmt — i det minste mellom mai og oktober. På vestsiden, langs kysten av Rødehavet hvor byene Mekka og Jidda ligger, er det trykkende varme om sommeren med høy relativ fukt. I de sørvestligste områdene, nær Jemen, kan enkelte tordenbyer i korte avbrekk fra den trykkende varmen. Rub al-Khali er svært varm, men slipper unna den sørlige shamalvinden som fører fuktig luft inn over den sørlige kysten av Arabia. Om sommeren er dette et av de få områdene i verden der temperaturer opp mot 50 °C ikke er uvanlig. Når vinteren setter inn kan enkelte lavtrykk passere over de nordlige områdene av landet. Disse kan føre med seg både kraftig vind og av og til tordenvær, særlig når det nærmer seg vår. Områdene rundt Persiabukta har temperaturer rundt 25 °C i vintermånedene. Ørkenområdene er litt varmere, men i forbindelse med passerende kaldfronter kan temperaturen nærme seg 0 °C. Kysten av Rødehavet holder seg derimot varm og fuktig året rundt. Administrativ inndeling Saudi-Arabia er delt inn i tretten provinser som i sin tur er delt inn i 118 guvernementer. Økonomi Forsvar Landet har et forholdsvis moderne forsvar og har siden etterkrigstiden kjøpt mye materiell fra USA. I perioden 1951-2006 kjøpte de utstyr fra USA alene for ca. 500 mrd kroner. I 2010 inngikk de en avtale med USA om kjøp av våpenutstyr til en anslått verdi på 335 mrd. kroner. Dette inkluderer 85 F-15 kampfly, 70 Apache-helikoptere, 36 Little Bird-helikoptrere og 72 Black Hawk-helikoptre. Våpenavtalen skal strekke seg over 15-20 år. Samfunn Alle saudiske kvinner, uansett alder, har en mannlig juridisk verge, som ofte er faren, en bror eller en sønn. Kvinnene trenger vergens tillatelse hvis de ønsker å søke om pass, reise utenlands, gifte seg, åpne en bankkonto, opprette visse bedrifter, forlate fengslet eller ha ikke-livstruende kirurgiske inngrep, og noen ganger hvis de ønsker å arbeide eller bruke helsetjenester. Ved et kongelig dekret fikk saudiske kvinner lov å søke om bilsertfikat den 26. september 2017. De trenger ikke tillatelse av en mannlig verge til å søke om bilsertifikat og må heller ikke ha noen verge med seg i bilen når de kjører. Men en mannlig verge kan fortsatt nekte en kvinne å kjøre bil eller forlate huset, for eksempel. I rettssaker er én manns vitneutsagne verdt to kvinners vitneutsagn. Landet blir noen ganger referert til som «De to hellige moskeers land», da med tanke på Mekka og Medina, som er muslimenes to helligste byer. Disse byer er gjenstand for stor turistvirksomhet på grunnlag av pilegrimsreisende muslimer. Oppføring på UNESCOs lister Verdensarvsteder Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder. Al-Hijr arkeologiske utgravninger i Madâin Sâlih At-Turaifdistriktet i ad-Dir'iyah Kulturområdet i Hima ved Najran (2021) Historiske Jeddah, porten til Mekka Bergkunst i Ha’il-regionen Al-Ahsa oasen, kulturlandskap Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO. 2015 – Alardah Alnajdiyah, dans, tromming og poesi 2016 – Almezmar, trommer og danser med pinner 2016 – Falkoneri 2019 – Daddelpalme, kunnskap, ferdigheter, tradisjoner og praksis 2020 – Tradisjonell veving av Al Sadu. (Sammen med Kuwait) 2021 – Arabisk kalligrafi: kunnskap, ferdigheter og praksis Se også Liste over land med store petroleumsreserver Referanser Eksterne lenker 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Stater og territorier etablert i 1932 1932 i Asia


text: Star Trek er en fremtidsvisjon skapt av Gene Roddenberry på 1960-tallet, og er en optimistisk, nesten utopisk, fremtid hvor menneskeheten har overvunnet sykdom, rasisme, fattigdom, intoleranse og krig. Hovedpersonene utforsker Melkeveien, oppdager nye sivilisasjoner, og sprer fred og forståelse. Star Trek er et av de mest populære verkene innen science fiction fra det tyvende århundre, og har resultert i syv TV-serier, tolv spillefilmer, flere videospill, og hundrevis av bøker. TV-serier (kronologisk) Star Trek (1966–1969) Hovedartikkel: Star Trek: The Original Series. Star Trek hadde premiere 8. september 1966, men hadde ikke stor suksess i starten. Det viste seg forøvrig etter at serien var stanset at Star Trek hadde meget trofaste og engasjerte fans. Fansen, som omtalte seg selv som trekkies, gjorde det populært med repriser og skapte et marked for senere serier og kinofilmer bygd på Roddenberrys verk. Star Trek-historiene anerkjennes nå som en del av amerikansk kultur, og oppnår stadig mer popularitet internasjonalt, også i Norge. Delvis takket være lobbyvirksomhet fra fansen bestemte NASA seg for å kalle sin romfergeprototype for Enterprise. Mange av episodene i den første serien handler om møter med vesener langt mektigere enn romskipet og mannskapet. Disse vesnene tar skikkelse i mange ulike former: avanserte romvesenraser med psykiske krefter, farlige romvesenmaskiner og i ett tilfelle en gud. Noen ganger får en i mannskapet gudeaktige egenskaper etter en merkelig ulykke, noe som nesten alltid setter dem selv og mannskapet i fare. Serien kjennetegnes av en varsomhet i forhold til teknologi, og i mange episoder redder kaptein James T. Kirk (William Shatner) fremmede kulturer fra undertrykking av diktatoriske datamaskiner. De fleste situasjoner løser seg når vesenet eller maskinen er nær ved å ødelegge skipet eller gjøre mannskapet til slaver, men så blir reddet av Kirk. Hans vanlige strategi er å lure fienden med et deus ex machina, ofte fulgt av en glødende appell til humanistiske verdier. Denne første serien har senere fått benevnelsen Star Trek: The Original Series eller ST:TOS for å skille den fra de andre. Star Trek: The Animated Series (1973–1974) Star Trek: The Animated Series er en tegnefilmserie som foregår i det oppdiktede Star Trek-universet. Det offisielle navnet på serien var i likhet med den første serien med skuespillere kun Star Trek, men tilføyelsen «The Animated Series» brukes av fansen til å skille den fra den opprinnelige Star Trek-serien (ST:TOS). Serien ble produsert av selskapet Filmation og hadde to sesonger i 1973 og 1974 som tilsammen består av 22 episoder à 30 minutter. Serien omhandlet det meste av den opprinnelige besetningen, som også ga stemme til figurene, med unntak av Pavel Chekov (Walter Koenig), som ble erstattet av Løytnant Arex. Arex var en del av en rase som hadde tre armer og tre bein. Man håpte at Star Trek skulle kunne ta i bruk all den frihet som animasjoner gir, men budsjettrammene var fortsatt et problem, og kvaliteten på animasjonene var dårlig. I det minste ga det muligheten til et mye mer omfattende landskap på fremmede planeter enn det et lite studio kunne gi. Det må bemerkes at selv om Enterprise-skipet var det samme som i originalserien, så hadde dette skipet et holodekk, i likhet med skipet som ble innført i The Next Generation-serien. Star Trek: Phase II (1978; ikke produsert) Star Trek: Phase II var ment å skulle starte i 1978 som flaggskipserien for et nytt TV-nettverk som Paramount var i gang med å opprette. 12 manuskript ble skrevet før produksjonen startet. Mesteparten av mannskapet fra TOS var planlagt å skulle returnere for et nytt fem år langt oppdrag på Enterprise, bortsett fra Spock fordi Leonard Nimoy ikke ville komme tilbake. En yngre, fullblods vulcaner, kalt Xon, skulle være erstatningen for Spock, selv om de fremdeles håpet at Nimoy ville gjøre gjesteopptredener. Kulisser ble laget og det ble gjort testopptak på flere minutter. Imidlertid gjorde risikoen å starte et fjerde nettverk og populariteten til Star Wars at Paramount bestemte seg for å lage en film istedenfor en TV-serie. Det første manuskriptet for TV-serien var grunnlaget for Star Trek: The Motion Picture og to andre manuskript ble omskrevet og brukt i Star Trek: The Next Generation. Star Trek: The Next Generation (1987–1994) Hovedartikkel: Star Trek: The Next Generation. I 1987 ble en ny TV-serie lansert, Star Trek: The Next Generation (forkortet til ST:TNG eller bare TNG), med et nytt mannskap og en ny handlingstråd. I motsetning til den opprinnelige serien møter mannskapet ombord på USS «Enterprise» NCC 1701-D som regel på andre raser som er teknologisk jevnbyrdige. En god del episoder er uten møter med andre raser, men med temaer som tidssløyfer, karakterdrama og naturkatastrofer. Selv om mannskapet også i denne serien møter på avanserte raser er det mindre konflikt og bedrag. Som regel prøver figurene å finne en fredelig løsning, og i noen tilfeller løses det hele på en humoristisk måte. En sentral forskjell i forhold til den opprinnelige serien er vektleggelsen av Hoveddirektivet (Prime Directive), som sier at den teknologisk avanserte Føderasjonen ikke skal blande seg inn i den teknologiske og moralske utviklingen av andre kulturer. I handlingen skaper dette ofte moralske konflikter mellom figurene, og besetningen må jevnlig bevitne vesener i nød som de er juridisk forhindret fra å hjelpe. Den største forskjellen mellom TOS og TNG er likevel at episodene er historisk knyttet til hverandre. Gjenstander, trusler og figurer fra tidligere episoder kommer ofte igjen, noe som styrker sammenhengen mellom episodene. En meget viktig figur som går igjen i hele serien, Q, blir presentert i den første episoden (Encounter at Farpoint). Han er den mest innflytelsesrike enkelttrusselen i hele serien, og dette var også serieskapernes plan. Roddenberry ble vedvarende kalt produksjonsleder for Star Trek: The Next Generation, men hans innflytelse ble gradvis svekket ettersom serien utspant seg. Da produsenten Rick Berman kom med på laget ble serien mer aktiv i sin karakter og bygde mer på action og krig. Dette ble tydeligere i de senere episodene av TNG, og tendensen fortsatte i senere serier. Star Trek: Deep Space Nine (1993–1999) Hovedartikkel: Star Trek: Deep Space Nine. I 1993 lanserte Paramount Pictures Star Trek: Deep Space Nine (ofte forkortet DS9) som gikk samtidig med slutten av The Next Generation og de fleste sesonger av Voyager. DS9 er et avvik fra den vanlige Star Trek-oppskriften ved at serien ikke handler om romskipet Enterprise og mannskapet. Isteden handler serien om romstasjonen Deep Space Nine, en fjern føderasjonsutpost på en tidligere cardassisk gruvestasjon. Forbindelsen med The Next Generation blir imidlertid tydeliggjort ved at klingonen Worf og tidligere transportørsjef O'Brien på NCC-1701-D «Enterprise-D» forflyttes dit. Deep Space Nine forlater de mer utopiske emnene fra tidligere Star Trek-serier, og vektlegger heller krig, politikk og diplomati, såvel som andre nye emner. Kommandør Benjamin Sisko (Avery Brooks) ble tvunget til å samarbeide med et splittet bajoransk styre med sin førsteoffiser, major Kira (Nana Visitor). Som en tidligere motstandsleder ønsker hun i begynnelsen ikke Føderasjonens hjelp til å drive stasjonen. Et annet eksempel på DS9s mørkere, mer konfliktorienterte handling er Avdeling 31, en hemmelig politiavdeling i Stjerneflåtens etterretningstjeneste (Starfleet Intelligence). Denne udemokratiske skyggeorganisasjonen rettferdiggjør sine ulovlige, etisk betenkelige handlinger med at de er nødvendige for Føderasjonens vedvarende eksistens. Avdeling 31 medvirker i flere episoder om dominionkrigen. Star Trek: Voyager (1995–2001) Hovedartikkel: Star Trek: Voyager. Voyager hadde premiere på TV 16. januar 1995, i midten av Deep Space Nines tredje sesong og foregår i samme periode som denne serien. Handlingen er satt til skipet USS «Voyager». I pilotepisoden blir «Voyager» sendt på et oppdrag for å spore opp et skip styrt av en cellegruppe av maquisene, en anti-cardassisk terroristorganisasjon. Under en jakt gjennom et område kjent som the Badlands, blir skipene transportert til den andre siden av galaksen. De blir deretter strandet, maquisenes skip blir ødelagt og serien følger deres reise hjem. På veien hjem må skipet med det passende navnet hamle opp med organstjelende vidiianere, borgenes marerittlegioner og den ekstradimensjonelle skrekken fra rase 8472. Star Trek: Enterprise (2001–2005) Hovedartikkel: Enterprise. I 2001 startet den nyeste serien som opprinnelig bare fikk navnet Enterprise. Den er den første uten ordene «Star Trek» i tittelen. Enterprise foregår i år 2151, ti år før Føderasjonen ble grunnlagt. Den hadde mer action og mer fokus på farer forbundet med utforskingen av verdensrommet med underlegen teknologi. Den hadde også en «Temporal Cold War»-plot som ser ut til å lede bort fra den tradisjonelle Star Trek-tidslinjen. Ved starten av den tredje sesongen i 2003 endret de tittelen fra bare Enterprise til Star Trek: Enterprise. En del av fansen protesterte høylytt mot denne nyeste Star Trek-serien. De så på den som bare et forsøk på å tjene penger med mer action og fokus på lettkledde, kvinnelige romvesener, og dermed avsporing fra mer sentrale temaer fra de tidligere seriene. Andre har hevdet at de generelt sett lave seertallene skyldes et forsøk på å markedsføre deres TV-stasjon, UPN, mot en yngre, mannlig målgruppe. Enterprise har de laveste seertallene for en Star Trek-serie noensinne, en nedadgående trend siden avslutningen av The Next Generation. Etter fire sesonger ble serien vedtatt avsluttet 3. februar 2005 grunnet stadig synkende seertall. Siste episode ble vist på UPN 13. mai 2005. Star Trek: Discovery (2017–) Hovedartikkel: Star Trek: Discovery. Star Trek: Discovery er en amerikansk fjernsynsserie skapt av Bryan Fuller og Alex Kurtzman, basert på romoperaen Star Trek av Gene Roddenberry. Serien hadde premiere på CBS i september 2017. Star Trek: Picard (2020–2023) Hovedartikkel: Star Trek: Picard. Star Trek: Picard er en amerikansk web-TV-serie skapt for videotorget CBS All Access, lansert i 2020 som en del av Star Trek-medieuniverset. Tittelrollen som admiral Jean-Luc Picard spilles av Patrick Stewart og gjengjelder sin rolle fra serien Star Trek: The Next Generation så vel som andre Star Trek-medier. Spillefilmer Paramount Pictures har produsert ti spillefilmer, med en 11. film under produksjon. De første seks filmene omhandler mannskapet fra The Original Series. Den sjuende har med skuespillere fra både The Original Series og The Next Generation, mens de neste tre omhandler eksklusivt mannskapet fra The Next Generation. Den 11. filmen foregår før The Original Series og handler om Kirk og Spock. Star Trek-samfunnet Star Trek: The Next Generation ga seerne langt mer bakgrunnsinformasjon enn før om Føderasjonen, en union mellom ulike raser med hovedbasen på Jorden. Føderasjonen bruker ikke penger. Økonomien er basert på prinsippet om overflod, takket være blant annet replikator-teknologien (gjenstander som mat og klær kan produseres fra ren energi). Overfloden fører til at alle får tilfredsstilt sine økonomiske behov. Arbeid, kjøp og salg er derfor ikke nødvendig, og penger har dermed utspilt sin rolle. Andre raser bruker imidlertid penger. En rase kalt Ferengi (som i Thailand forøvrig er en nedsettende betegnelse på vestlige menn) er meget opptatt av penger og framstår som en allegori over jordboerne selv på et tidligere utviklingsstadium. I Føderasjonen er uønskede følelser som grådighet og sjalusi sterkt redusert siden eiendeler ikke har noen verdi utover den sentimentale. Figurene, især kaptein Jean-Luc Picard, legger ofte ut om hvordan folk i Føderasjonen nå bare strever med å forbedre seg selv og menneskeheten, ofte fulgt av et spørsmål som «Hva bruker du dagen din til?». Mange episoder og filmer handler om en trussel mot status quo som ofte blir løst av mannskapet, slik at alt som regel er tilbake til det normale ved slutten av episoden. På engelsk blir denne formen for selvstendige episoder kalt «reset button»: når man er ferdig med å leke må man putte alle klossene tilbake i kassen. Mange TV-serier har fått sin bane av denne måten å gjøre det på. På slutten av Voyager- og Deep Space 9-seriene ble denne forlatt til fordel for lengre, sammenhengende fortellinger. Gene Roddenberry var selv glad i de selvstendige episodene, og det at han døde i 1991 (under innspillingene av Next Generation), kan ha medvirket til at denne metoden ble forlatt. Roddenberry var en glødende forkjemper for likhetspolitikk, og brukte ofte TV-seriene til å vise sin visjon av et fremtidssamfunn basert på denne politikken. Originalserien hadde en fremtredende afrikansk-amerikansk kvinne som en del av mannskapet, Nyota Uhura (Nichelle Nichols). Nichols var den første afrikansk-amerikanske kvinne til å inneha en hovedrolle på amerikansk TV. Whoopi Goldberg (som er med fra andre sesong av Next Generation) har selv sagt at en av grunnene til at hun regner seg som en trekkie var rollemodellen som Nichols var for henne. Bare 21 år etter at atombombene ble sluppet over Hiroshima og Nagasaki, hadde Star Trek en japansk offiser, Hikaru Sulu (George Takei) ombord. I den andre sesongen – muligens etter klager fra Sovjet om at det «internasjonale» mannskapet ikke hadde noen sovjetere – ble en russisk figur, Pavel Chekov (Walter Koenig), skrevet inn i serien. Den vulkanske førstestyrmannen, Mr. Spock (Leonard Nimoy) ble først avvist av TV-stasjonen fordi de fryktet at hans vagt satanistiske utseende ville føre til klager. Det endte likevel med at Mr. Spock ble en av de mest populære figurene i TV-serien, muligens på grunn av samspillet mellom hans fredelige, logiske og rolige rolle og doktor McCoys glødende, gammeldagse og hissige personlighet. Dagens TV-seere vil kanskje se på originalseriens fremstilling av minoriteter og kvinner som umoderne, men serien var fremskrittsvennlig, åpen og liberal for sin tid. En av Star Treks mer berømte påfunn var å vise det første kysset mellom en hvit amerikaner og en afrikansk-amerikaner på TV i USA. I en episode hvor tankekontroll ble brukt som unnskyldning til å bryte det tabuet, ble Kaptein Kirk og Uhura tvunget til å utføre det første kysset mellom raser (episode 67, Platons Stebarn). Serien hadde også en meget mektig romvesenrase, klingonene, som minte mer om jordens asiater, fremfor mektige hvite europeere, men senere visninger har mange vikingaktige trekk til dem. Det er delte meninger om hvorvidt dette er en henvisning til det røde Kina eller et forsøk på å vise et balansert syn på etnisitet. Star Trek i Norge I 1996 ble en Star Trek–serie vist for første gang på norsk TV, da TVNorge begynte å vise en del av The Next Generation. Noen få år senere viste TV 2 de første fire sesongene av den samme serien. I 2003 begynte TV 2 å vise Voyager på søndager og de viste to sesonger av denne serien. Den første noenlunde utbredte fanklubben i Norge – Star Trek Norge – hadde utgangspunkt i en nettside startet opp av Mads Andre Strømsnes, som ble offisielt lansert 1. august 2001. Nettsiden ble drevet på frivillig initiativ og 17. januar 2005 ble det offisielt lagt ned. Star Trek Norge var ingen klubb i vanlig forstand med et valgt styre og medlemsinnmelding. Det medfølgende diskusjonsforumet og IRC-kanalen #STNorge på EFnet har imidlertid vært med på å samle norske tilhengere. En norsk trekkie-klubb ble stiftet i november 2004 med et eget forum som først gikk under navnet Star Trek Norge. 21. januar ble navnet endret til Trekkers Norge. Klubben tar sikte på å være en paraplyorganisasjon for flere små, lokale Star Trek-klubber. Referanser Eksterne lenker Memory Alpha (Wiki) Trekkers Norge