text: Verdens Gang (VG) er en norsk riksdekkende tabloidavis som utkommer både på papir og i elektronisk form. VG var Norges største papiravis fra 1981 og frem til 2010 målt i opplag, men ble i 2010 forbigått av Aftenposten. Nettutgaven av VG hadde per utgangen av 2017 det høyeste lesertallet i Norge. Ansvarlig redaktør og administrerende direktør siden 2017 er Gard Steiro. Avisen hadde svært gode salgstall i første halvdel av 2000-årene, og den var i denne perioden Nordens største avis, målt etter opplagstall. I likhet med andre aviser opplevde papirutgaven til VG en nedgang fra midten av 2000-årene. I 2013–2014 hadde papirutgaven en nedgang på over 15 prosent, noe som var den største nedgangen av dagsavisene. Historie Den første avisen med dette navnet ble startet i 1868, men den gikk konkurs. Medlemmer av Hjemmefronten startet opp en ny avis med samme navn kort tid etter slutten på annen verdenskrig i 1945. Første nummer av den gjenoppstartede avisen kom ut 23. juni 1945. Avisen er partipolitisk uavhengig. VG gikk over til tabloidformat 2. januar 1963. Onsdag 1. juni 2005 lanserte avisen et eget sportsbilag, VG Sporten, på rosa papir fem dager i uken. Sportsbilaget kom syv dager i uken fra februar 2006. Lørdag 22. oktober 2005 lanserte VG et eget helgemagasin, VG Helg. Dagen før relanserte Aftenposten A-magasinet. Høsten 2007 kom søndagsmagasinet «7» som bilag til søndagsavisen. VG har vært den mestvinnende avisen i konkurransen «Årets bilde», som arrangeres av Pressefotografenes Klubb hvert år. VG har 21 fast ansatte fotografer, flere enn noen annen norsk avis. VG er heleid av Schibsted Norge, som også eier Aftenposten og flere regionaviser. Schibsted Norge eies igjen av det børsnoterte selskapet Schibsted ASA. VG Nett og VG+ VG Nett, VGs nettavis, publiseres av VG Multimedia, et heleid datterselskap av Verdens Gang. Dette er den største norskspråklige nettavisen, foran Dagbladet.no. VG Nett har også ett av Norges største debattforum, VG Nett Debatt. I 2011 ble redaktøransvaret for VGs papirutgave og VG Nett samlet hos Torry Pedersen. VG Nett har 1,6 millioner daglige lesere. Som første norske avis lanserte VG i desember 2010 en egen utgave spesiallaget for iPad, under navnet VG+. Man får tilgang til denne VG-utgaven ved å laste ned en egen app fra AppStore. VG+ kommer med to daglige utgaver. Om morgenen lanseres en utgave med vekt på nyheter, senere på dagen en utgave med mer vekt på underholdning. Ved lanseringen var VG+ gratis, men ble senere slik at man må betale for å lese den. VGTV VGTV er VG Netts reklamefinansierte nettbaserte TV-kanal. Redaktør for VGTV er Helje Solberg. Ansvarlige redaktører 1945–1953: Christian A.R. Christensen 1953: Christian A.R. Christensen og Knut Greve 1953–1967: Oskar Hasselknippe og Christian A.R. Christensen 1967: Oskar Hasselknippe og Vegard Sletten 1967–1974: Oskar Hasselknippe, Arne Bonde og Vegard Sletten 1974–1977: Oskar Hasselknippe og Vegard Sletten 1977–1978: Oskar Hasselknippe, Andreas Norland og Vegard Sletten 1978–1986: Andreas Norland og Tim Greve 1986–1987: Andreas Norland 1987–1993: Einar Hanseid 1994–2011: Bernt Olufsen 2011–2017: Torry Pedersen 2017– : Gard Steiro Opplag Bekreftede netto opplagstall for papirutgaven fra Mediebedriftenes Landsforening: Trykking Verdens Gang overtok i 1945 Tidens Tegns trykkeri. Den har siden 1962 blitt trykket av Schibsted Trykk. Reklame I 2004 og 2005 produserte byrået Dinamo en serie med reklamefilmer for VG. Serien hadde en gjennomgangsfigur som ble kjent som «nordlendingen». Filmene ble regissert av Ivar Vereide, og hadde Egil Birkeland i hovedrollen. «Nordlendingen»-serien ble nominert til Gullfisken for mars 2005. VG brukte lenge slagordet «Kanskje Norges viktigste avis», men i 1990-årene ble slagordet endret til «Dagen blir ikke helt den samme uten». Som en parallell til brexit lanserte VG «berxit», dvs. Bergens utmeldelse av Norge: «Hvis Bergen forlater Norge, leser du det først i VG!» Priser og utmerkelser Matprisen 2019 "Utfordrerprisen", for VGs matbørs Se også Verdens Gang (1868–1923) Referanser Litteratur Eksterne lenker VGs presentasjonen av VG+ ved lanseringen (Besøkt 22. desember 2010) Papiravisens forside VG Nett Debatt Aviser etablert i 1945


source: wikipedia

text: Vilnius er Litauens hovedstad. Byen har ca. 574 000 innbyggere. Vilnius ligger på begge sider av elven Neris i den sørøstligste delen av landet. Vilnius var hovedstaden i Litauen i middelalderen, men først i 1991 ble byen hovedstad i et selvstendig Litauen. Den er i dag både et administrasjonssenter og en handelsby. Byen har hatt norsk ambassade fra og med desember 1991, og en norsk diplomat stasjonert som fast ambassadør til landet fra samme tidspunkt. I 2009 var byen europeisk kulturhovedstad. Navnet Vilnius er kjent under mange forskjellige navn på mange forskjellige språk igjennom historien. Mange av navnene som ikke er litauisk er: polsk: Wilno, belarusisk: Вiльня (Vilnia), tysk: Wilna, latin: Vilna, latvisk: Viļņa, jiddisk: ווילנע (Vilne), belarusisk Вільня. Det gamle russiske navnet er Вильна / Вильно (Vilna/Vilno), mens Вильнюс (Vil'njus) brukes nå. Navnene Wilno og Vilna har også blitt brukt i gammelengelske og franske publikasjoner. Opprinnelsen Det antas at Vilnius, på samme måte som så mange andre byer, har fått sitt navn etter elva hvis bredder byen er lagt ved, dvs. Vilnia (polsk Wilejka). Geografi Byen ligger i det sørøstre Litauen der Vilnia-elva (lit. Vilnelė) løper inn i Neris-elva. Den usentrale beliggenheten skyldes at landets grenser har endret seg gjennom århundrene. Vilnius var tidligere ikke bare det kulturelle, men også det geografiske senteret i Storfyrstedømmet Litauen, og var også en viktig by i Det polsk-litauiske samveldet. Avstanden mellom Vilnius og Østersjøen og Klaipėda, den viktigste litauiske havnebyen, er ca. 312 km. Avstanden er ganske stor, men andre byer som Kaunas, Šiauliai og Panevėžys kan rekkes raskere og enklere. De ligger henholdsvis 102, 214 og 135 km fra hovedstaden. Vilnius by strekker seg for tiden over 402 km2. Bebygget areal dekker 20,2% mens grøntområder utgjør 43,9% og elver og vann strekker seg over 2,1% av kommunen. Klima Klimaet i Vilnius betraktes som innlandsklima i Köppens klimaklassifisering.Den årlige gjennomsnittstemperaturen er +6,1 °C, i januar er det 4,9 og +17,0 grader celsius i juli. Gjennomsnittlig nedbør er ca. 661 mm i året. Varme somre med dagstemperaturer over 30 °C forekommer, men stort sett er klimaet ganske likt det man finner i nordre del av Tyskland, Danmark og Sør-Sverige. Ifølge offisiell statistikk 2001 var det omkring innbyggere i Vilnius ( i 2009); 52,8 % litauere, 19,8 % polakker, 19,2 % russere, 4,8 % belarusere og 3,3 % av andre nasjonaliteter. Vilnius er det største administrative senteret i Litauen med alle viktige politiske, økonomiske, sosiale og kulturelle institusjoner beliggende i byen. Vilnius fylke dekker kommunene Elektrėnai, Šalčininkai, Širvintos, Švenčionys, Trakai og Ukmergė; tilsammen 9650 km2. Demografi Vilnius by er det største bysamfunnet i Litauen og samtidig det med mest størst etnisk mangfold, hvor innbyggere av litauisk nasjonalitet utgjør mindre enn 60 %. De nasjonale minoritetene i Vilnius er polakker, russere, belarusere, ukrainere, jøder, tatarer, romaer, karaitter og andre. De fleste av dem har bodd i byen i århundrer. Det er mange litauiske, polske og russiske skoler sammen med andre minoritetsskoler. Byen har mange forskjellige religiøse samfunn: forskjellige kristne trosretninger, det største antallet jøder i Litauen, et relativt stort antall muslimer og karaitter, som har en synagoge i Vilnius, i tillegg regner en betraktelig del av befolkningen seg som ateister. Historisk utvikling Fordelt på nasjonalitet I 2007 var der ca. 554 400 innbyggere i Vilnius. Av dem var 57,8 % litauere, 18,7 % polakker, 14 % russere, 4 % belarusere og 0,5 % jøder, resten ca. 5 % var andre nasjonaliteter. Historie Opprinnelse Vilnius har vært bebodd i mange århundrer, noe som er påvist gjennom en rekke arkeologiske funn i forskjellige bydeler. Byen er muligens identisk med den bortglemte hovedstaden Voruta under kong Mindaugas. Litauerne har en velkjent legende om grunnleggelsen til byen: ifølge historien ble Vilnius bygget etter at den daværende storfyrste Gediminas på en reise sammen med sin druide hadde en merkelig drøm der en jernulv stående på en ås hylte opp mot himmelen. Da han ba druidej, krivis Lizdeika, om en tyding av drømmen fikk han til svar at han måtte bygge et slott på denne åsen, som hadde en strategisk beliggenhet ved de tre elvene (Vilnelė, Neris (også kjent som Vilija) og Vingria (nå underjordisk)), og en stor by omkring åsen slik at denne store byen vil bli viden kjent. I så fall har Gediminas på mange måter ført det hedenske Litauen tilbake til Mindaugas' vestlige og kristne Europa ved å grunnlegge en hovedstad på samme sted der den tidligere hovedstaden lå samtidig som byen fikk sitt nåværende navn. I skriftlige kilder Byen er første gang omtalt i skriftlige kilder med det nye navnet Vilnius i 1323. Vilnius ble kjent etter at Gediminas sendte et invitasjonsbrev til tyske handelsmenn. Byen fikk sitt byvåpen i 1330. Den opprinnelige delen av byen var slottet som ble bygd av Gediminas på Slottsåsen. Vilnius ble grunnlagt som by i 1387 da den fikk byrettigheter av Vladislav II Jagello (1386 – 1434). Byen var opprinnelig befolket av stedlige rutenere, men snart begynte befolkningen å vokse og håndverkere og handelsmenn av andre nasjonaliteter slo seg ned i byen. Utvikling Mellom 1503 og 1522 ble byen omsluttet av en bymur med ni byporter og tre tårn. Vilnius nådde høyden av sin utvikling under styret til Sigismund II Augustus som flyttet sitt hoff dit i 1544. I de neste århundrene utviklet Vilnius seg til stadig å bli en større og mer moderne by. Denne veksten skyldtes delvis grunnleggelsen av Vilnius universitet av kong og storfyrst Stefan Bathory i 1579. Universitetet utviklet seg til å bli et av de viktigste vitenskapelige og kulturelle sentra i regionen og det viktigste vitenskapelige senter i Storfyrstedømmet Litauen. Selvsagt var det politiske, økonomiske og sosiale liv i full sving. Dette underbygges av byens statutter fra 1500-tallet, der de siste fremdeles var i kraft på 1800-tallet. I 1769 ble Rasos-kirkegården etablert; i dag er den en av de eldste gravlundene i verden. Vilnius var under Rzeczpospolita i en hurtig utvikling og åpen for migranter fra både øst og vest. Befolkningsgrupper som polakker, litauere, belarusere, jøder, russere, tyskere, karaitter og andre slo seg ned i byen. Hver gruppe bidro på sin måte og på denne tiden var det gode tider for håndverk, handel og vitenskap. I 1655 ble Vilnius tatt av russiske styrker og ble plyndret, nedbrent og befolkningen ble massakrert. Det tok mange år før byen kom seg igjen, selv om befolkningsmengden raskt var tilbake og på begynnelsen av 1800-tallet var byen den tredje største i Øst-Europa. Dette framtvang en ødeleggelse av bymuren og etter perioden 1799–1805 gjenstod kun Aušros Vartai (Morgengryets port) (også kjent som Miedniki-porten og Ostra Brama). Etter den tredje deling av Rzeczpospolita i 1795 ble daværende Wilno; det daværende navnet; annektert av Russland og ble guvernementshovedstad. I 1812 ble byen beleiret av Napoleons invasjonshær på vei mot Moskva. Etter at denne kampanjen hadde slått feil trakk hæren seg tilbake til et område der tusener av franske soldater døde og ble gravlagt i skyttergravene de selv hadde bygget noen måneder tidligere. Etter novemberoppstanden ble universitetet stengt og undertrykkelsen stoppet byens videre utvikling. Under januaroppstanden i 1863 var det tunge kamper i byen, men fred og orden ble gjenopprettet av Mikhail Muravjev. Muravjev gikk under klengenavnet Korikas eller Wieszaciel (Bøddelen) av byens innbyggere på grunn av alle henrettelsene han beordret. Etter oppstanden ble det slutt på all frihet og litauisk, polsk og belarusisk ble forbudt. Litauen hadde i likhet med Polen, deler av Latvia og Belarus vært en del av de jødiske bosetningsområdet i tsarens Russland og hadde relativt stor jødisk befolkning. Litvak var jøder med historisk tilknytning til Litauen, Latvia, Białystok og Suwałki samt deler av Belarus innenfor Polen-Litauen og senere tsarens rike. Jødiske litauere bodde ofte i byer og virket særlig som faglærte håndverkere og kjøpmenn. Da Litauen ble innlemmet i tsarens Russland i 1795, ble litauisk språk og kultur undertrykt; for eksempel var det forbudt å skrive litauisk med latinske bokstaver. Litauen og Litauens historiske territorium var multietnisk, der litauisk, polsk, jiddisk og belarusisk språk ble brukt. I 1897 snakket flertallet av innbyggerne i Vilnius-provinsen polsk og belarusisk, mens litauerne var en liten minoritet. I det jødiske bosetningsområdet utgjorde jødene i alt 11 prosent av befolkningen på 1800-tallet, men utgjorde flertallet i flere litauiske og belarusiske byer, blant annet i Vilnius (sammen med polakker var jøder den største gruppen i Vilnius). De fleste av disse jødene var fattige, noen av dem levde under svært dårlige kår. Vilnius (polsk: Wilno, jiddisk: Vilne/Vilna) ble blant jøder regnet som sentrum for jødisk kulturelt, intellektuelt og religiøst liv i Øst-Europa - omtalt som «Jerusalem i nord» eller «Litauens Jerusalem». Napoleon og hans store hær krysset Nemunas-elven 2. juni 1812. Naoleon ble værende 18 dager i Vilnius i påvente av tsarens svar på fredstilbudet. Vilnius hadde på den tiden omtrent 30 % jøder blant sine innbyggere. Napoleon ble overrasket over livsstilen som minnet ham om Middelhavsområdet og skal ha vært den første som kalte byen «Det nordlige Jerusalem.» Første verdenskrig og mellomkrigstiden Under første verdenskrig ble Vilna okkupert av Tyskland fra 1915 til 1918. I 1919 ble Vilnius proklamert hovedstad i den kortlevete Litauiske og belarusiske sosialistiske sovjetrepublikk. Den ble beseiret den 1. januar 1919 av polske forsvarsstyrker som var rekruttert blant lokalbefolkningen. Byen ble deretter erobret av bolsjevikene som kom inn fra øst. Den 19. april 1919 var byen igjen erobret av den polske hær under kommando av Edward Rydz-Śmigły som en følge av Den polsk-sovjetiske krig, men den 14. juli var den igjen tapt til russiske styrker. Like etter det russiske tapet i slaget ved Warszawa i 1920 overleverte Den røde hær byen over til den nye staten Litauen på sin vei østover. Men den 9. oktober 1920 erobret den litauisk-belarusiske divisjonen i den polske hæren (general Lucjan Żeligowski) byen etter et arrangert mytteri. Byen og dens omland ble proklamert som Republikken Midt-Litauen og den 20. februar 1922 vedtok dens parlament en gjenforeningserklæring og byen ble innlemmet i Polen som hovedstad i Wilno fylke. Folkeforbundets ambassadørkonferanse godkjente status quo i 1923, selv om byen forble et omstridt område mellom Polen og Litauen (der det sistnevnte landet betraktet Vilnius som dets grunnlovsmessige hovedstad). Litauen avslo å akseptere polsk overherredømme over Midt-Litauen, og ikke før 1938-ultimatumet gjenopptok litauiske myndigheter diplomatiske forbindelser med Polen og godkjente nabolandets grenser de facto. For andre gang i historien begynte Wilno en periode med hurtig utvikling. Stefan Batory-universitetet ble gjenåpnet og byens infrastruktur ble betydelig forbedret. I 1931 hadde Wilno 195 000 innbyggere, som gjorde den til Polens femte største by. På grunn byens store jødiske befolkning og Vilnius som jødiske intellektuelt senter, ble byen før andre verdenskrig kalt «Jersualem i nord». På tampen av første verdenskrig var det kortvarige kriger mellom Litauen og Sovjetunionen og mellom Litauen og Polen. I 1918 var det en kortvarig sovjetrepublikk i Vilnius med omland. Vilnius' befolkning var for en stor del jødisk og etnisk polsk. Polen tok militær kontroll over Vilnius med omland (omkring 6000 km2), noe som ikke ble akseptert av Litauen som brøt de diplomatiske forbindelsene. Striden om Vilnius var det vesentlige temaet i Litauens utenrikspolitikk i mellomkrigstiden og Kaunas ble betraktet som midlertidig hovedstad. Belarus var et kjerneområde i Polen-Litauen og det var etnisk like naturlig at Vilnius ble en del av Belarus. Andre verdenskrig Som et resultat av Molotov-Ribbentrop-pakten og angrepet på Polen ble byen okkupert av Den røde hær den 19. september 1939. Kun sporadisk motstand med lokale hjemmevernsstyrker fant sted siden den polske hæren allerede var i krig mot Tyskland i andre deler av Polen. Byen var påtenkt som hovedstad i Belarus, men etter samtaler i Moskva den 10. oktober 1939 ble byen og omland overført til Litauen mot etableringen av sovjetiske militærbaser flere steder i landet. De litauiske myndighetene inntok Vilnius kort tid etter og den litauiske hovedstaden ble gradvis overført dit. Likevel var denne prosessen ennå ikke avsluttet da Vilnius igjen ble erobret av Sovjetunionen i juni 1940 og ble hovedstad i Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk. Omkring 35 000–40 000 av byens innbyggere ble arrestert av NKVD og sendt til Gulag. I juni 1941 ble byen igjen erobret av Tyskland. Omkring 100 000 innbyggere ble drept i en massehenrettelse i Panariai, av dem var 95% lokale jøder. En mislykket ghetto-oppstand som fant sted den 1. september 1943 (Vilna-opprøret) førte til den endelige ødeleggelsen av ghettoen. Vilnius ble tatt av den polske motstandsbevegelsen under Operasjon Ostra Brama, også kjent som Wilno-opprøret. Etterkrigstiden Etter andre verdenskrig besluttet sovjetiske myndigheter å forvise den polske befolkningen fra Litauen og Belarus. Denne beslutningen ble implementert under den såkalte repatrieringen og organisert i fellesskap av sovjetiske og polske myndigheter. Når man ser bort fra at repatrieringen var frivillig og at visse deler av den polske befolkningen ikke deltok i den, var den svært omstridt både menneskelig og juridisk sett. På denne måten ble byens befolkningsammensetning fullstendig endret og de fleste bånd mellom byens fortid og tradisjoner ble brutt. Disse hendelsene påvirket den demografiske situasjonen i byen i en viss grad. Likevel var byens vekst i etterkrigsårene den viktigste faktoren for den demografiske utviklingen. Veksten i de litauiske byene i denne perioden og den synkende befolkningen på landet førte til en hurtig befolkningsvekst etter rundt 1960. På denne måten ble den demografiske fordelingen av de ulike etniske befolkningsgruppene i Vilnius mer sammenfallende med resten av Litauen. Vilnius ble mer litauisk enn den hadde vært selv flere århundrer tidligere. På den andre siden er det fremdeles en stor polsk befolkningsgruppe som fremdeles ivaretar sine tradisjoner. Frigjøring I begynnelsen av 1987 fant det sted massedemonstrasjoner mot sovjetstyret i byen. Den 11. mars 1990 gjenerklærte det øverste sovjet i den litauiske sosialistiske sovjetrepublikken seg uavhengig av Sovjetunionen og gjenopprettet den selvstendige Republikken Litauen, som hadde blitt annektert av sovjeterne i 1940. Sovjet reagerte den 9. januar 1991 med å sende troppestyrker og den 13. januar angrep sovjetiske styrker den statlige kringkastingsbygningen og Vilnius TV-tårn der 14 personer mistet livet og over 700 ble alvorlig skadet. Likevel måtte Sovjetunionen anerkjenne Litauen som et selvstendig land etter augustkuppet samme år. Den offisielle anerkjennelsen kom den 6. september, fire dager etter at Washington gjorde det samme. Vilnius hadde da ikke vært hovedstad i Litauen siden de to korte periodene i 1918 og 1920. Kultur Arkitektur I likhet med de fleste middelalderbyer har Vilnius middelalder-by utviklet seg rundt om rådhuset (litauisk Vilniaus rotušė). Hovedstrøket, Pilies gatve, strekker seg fra rådhusplassen (litauisk Rotuses aikste) til Katedralplassen (litauisk Katedros aikste) ved Vilnius slottskompleks. Andre gater slynger seg rundt om slottet. Husene tilhørte feudale storfolk og godseiere, i tillegg til kirker, butikker og verksteder. I gamlebyen er det mange trange og krokede gater og hyggelige gårdsplasser. Gedimino prospektas går fra Katedralplassen og forbinder Gamlebyen med bydelen Žvėrynas med broen over Neris. Langs Gedimino prospektas ligger mange av de viktigste rikspolitiske institusjonene, som parlamentet, regjeringskontorer, forfatningsdomstolen, samt kulturinstitusjoner som nasjonalteateret, musikk- og teaterakademiet, og Litauens nasjonalbibliotek Martynas Mažvydas. Det historiske midtpunktet i Vilnius, gamlebyen, er en av de største i Øst-Europa (3,6 km2). De mest verdifulle historiske og kulturelle bygningene er konsentrert her. Bygningene i gamlebyen, som teller rundt 1500 – ble bygget gjennom flere århundrer og er derfor en samling av mange forskjellige arkitektoniske stilarter. Selv om Vilnius ofte kalles en barokkby, vil man også finne mange bygninger i gotisk arkitektur, renessanse og andre stilarter. De viktigste severdighetene i byen er Vilnius slottskompleks med Storfyrstens slott og Katedralplassen, som symboliserer hovedstaden. Sammen utgjør de også inngangen til det historiske sentrum. Gamlebyen i Vilnius ble skrevet inn i UNESCOs verdensarvsliste i 1994 på grunn av byens imponerende sammensetning av gotiske, renessanse, barokk- og klassisistiske bygninger. Like utenfor byen strekker en liten del av Struves meridianbue som også er på UNESCOs verdensarvsliste. I 1995 ble den eneste kjente skulptur av Frank Zappa avduket i sentrum av Vilnius, med regjeringens tillatelse. Det var den litauiske skulptøren Konstantinas Bogdanas, som tidligere hadde laget byster av Vladimir Lenin, som foreviget Zappa. Parker, plasser og kirkegårder Vingisparken, som er byens største, var skueplass for adskillige store demonstrasjoner under Litauens kamp for selvstendighet i på 1980-tallet. Sereikiškės-parken, ved Gediminastårnet brukes til konserter, festivaler og utstillinger. Katedralplassen i gamlebyen er omgitt av en rekke av byens historisk viktigste steder. Lukiškėsplassen er den største i sentrum og omkranses av adskillige kommunale bygninger. En stor statue av Lenin i midten ble fjernet i 1991. Rådhusplassen har i lang tid vært stedet, hvor messer, feiringer og viktige begivenheter har funnet sted, inklusive Kaziukasmessen. Byens juletre står også her. Statsseremonier blir ofte avholdt på Daukantasplassen, overfor presidentpalasset. Rasos-kirkegården, innviet i 1801, er stedet, hvor blant annet Jonas Basanavičius og andre underskrivere av uavhengighetserklæringen i 1918 ligger begravet. I tillegg er den polske lederen Józef Piłsudskis hjerte begravet her. To av de tre jødiske kirkegårdene i Vilnius ble ødelagt i sovjettiden. Omkring begravelser har funnet sted på Fransiskanerordenens kirkegård, etablert i 1810. Den ble stengt på 1970-tallet, men holder på å bli restaurert. Antakalnis-kirkegården, etablert i 1809, inneholder forskjellige minnesteder for polske, litauiske, tyske og russiske soldater sammen med gravene for dem, som ble drept under januaroppstanden 1863-1865. Teater og opera Det finnes en rekke teatre i Vilnius, blant annet den litauiske opera og ballet, Det akademiske teater, Det statlige ungdomsteater, Det russiske teater, Det litauiske folketeateret, Vilnius' universitetsteater, Vilnius gamle byteater og Keistuoliu teater. For de musikk og kunstinteresserte er det også mulighet til å utdanne seg på Litauens akademi for musikk og teater og Kunstakademiet. Opera i Vilnius kan føres tilbake til 1636 hvor en italiensk tropp oppførte den første operaforestilling i Vilnius på slottet. Museer Det ligger en rekke museer i byen. Blant disse er Litauens nasjonalmuseum som ble grunnlagt i 1952, blant annet på grunnlag av Antikvitetsmuseet fra 1855. Museet fikk sin nåværende navn i 1992. I tillegg ligger også en rekke andre museer, slik som Litauens kunstmuseum og Kunstindustrimuseet. I verdensarvstedet Kernavé, 35 km utenfor Vilnius ligger også det Det arkeologiske og historiske museum. Et Guggenheim-Eremitasje museum var planlagt med åpning i 2011, og skulle inneholde utstillinger av verker fra St. Petersburgs Eremitasjen og Guggenheim-museet sammen med andre samlinger. Prosjektet ble skrinlagt i 2012 etter korrupsjonsbeskyldninger. Idrett Byen huser mange av de største idrettsklubbene i landet. Det største er basketballklubben BC Lietuvos Rytas, som spiller i ULEB Eurocup, Litauisk eliteserie, og i Baltic Basketball League og har vunnet ULEB Cup i 2005 og 2009. Klubben spiller sine hjemmekamper på Lietuvos Rytas Arena med 1 700 seter; viktige kamper spilles i Siemens Arena med 11 000 seter. Et annet lag som spiller i LKL er BC Sakalai. De størate fotballklubbene i byen er FK Žalgiris Vilnius og FK Vėtra, som begge spiller i A Lyga. Žalgiris Vilnius har vunnet A Lyga tre ganger – i 1991, 1992 og 1999. Kulturhovedstad 2009 Vilnius var i 2009 sammen med den østerrikske byen Linz Europeisk kulturhovedstad. Målet for arrangementet var å vise Vilnius som en moderne europeisk by med en rik fortid. I forbindelse med dette var det planlagt en lang rekke kulturelle arrangementer og det ble gjennomført omfattende moderniseringer av infrastrukturen. Økonomi Vilnius er det største økonomiske senteret i Litauen og et av de største finansielle sentrene i Baltikum. Selv om kun 15 % av Litauens befolkning bor i byen, genererer den omkring 35 % av Litauens BNP. Basert på disse indikatorene var BNP per innbygger i 2005, basert på kjøpekraftsparitet, på ca. 33 100 dollar, noe som var over EU-gjennomsnittet. Vilnius bidro med over 4,6 milliarder litas til statsbudsjettet i 2004. Dette beløpet utgjorde omkring 37 % av det samlede statsbudsjettet. Kaunas, den nest største byen i landet, bidro til sammenligning kun med 1,5 milliarder. Vilnius mottok til gjengjeld 360 millioner litas i budsjettet, noen som kun tilsvarer 7,7 % av byens bidrag. Denne forskjellen forårsaket en del konflikter med regjeringen siden Vilnius krevde en større andel av de midler byen genererte. En viktig inntektskilde for Vilnius er turismen. I 2007 var det mellom 1 og 1,5 millioner utenlandske turister som besøkte byen. Dette var en fordobling i forhold til 2005. De største gruppene kom fra Polen (18 %) og Tyskland (11 %). Vilnius' fondsbørs er blir eiet av OMX, som også driver børsene i blant andre København, Stockholm, Tallinn og Riga. Børsene i Vilnius, Tallinn og Riga har et samarbeid, som gjør det lettere å handle på hverandres børser. I 2007 lanserte et dansk foretak planer om å bygge et «World Trade Center» i Vilnius. Senteret skulle finansieres av danske og litauiske investorer, og stå ferdig i 2010. Handel Der er en rekke store markeder i Vilnius, blant annet Gariūnaimarkedet ved Lazdynaidistriktet, som er det største i Litauen. I tillegg ligger det nyrestaurerede Halėsmarked ved sentralstasjonen og et annet marked på Kalvarijųgaten. Et av de største kjøpesentrene i Nord-Europa ligger i bydelen Šeškinė, og dekker 143 000 m2. Det består av tre deler under samme tak, Akropolis samt de to mindre delene Ermitazas og Maxima. Akropolis utgør 110 000 m2 av hele senteret, og består av 102 butikker og 8 kinosaler. En hel ishockeybane har fått plass inne i sentrets café. De to andre senterdelene er Ermitažas som blant annet selger IKEA-varer, og supermarkedet Maxima med ca. 48 kasser. Butikssentret står for omkring 20 % av all detaljvareomsetning i den litauiske hovedstad og er en betydelig severdighet også for litauere fra andre deler av landet. Transport Vilnius er startsted for motorveiene Vilnius-Kaunas-Klaipėda og Vilnius-Panevėžys. Selv om Neris-elven er seilbar, så finnes det ingen rutebåter, og årsaken er delvis at Neris kun er seilbar til Jonava-området. Over Vilnius internasjonale lufthavn går de fleste internasjonale flygninger til de viktigste europeiske destinasjoner. Vilnius jernbanestasjon er et annet viktig kommunikasjonspunkt med jernbaneforbindelse til Klaipeda i vest, Tallinn i nord, Warszawa i sør og Moskva i øst. Byen har også et eget jernbanemuseum. Vilnius har et velutviklet kollektivtrafikk-system. Det finnes over 60 buss- og 19 trolleybuss-ruter, og trolleybuss-systemet er et av de største i Europa. Over 250 busser og 260 trolleybusser transporterer ca. 500 000 passasjerer hver dag. Studenter, pensjonister og handikappede får opp til 80% moderasjon på billetter. En enkelttur koster opp til 1.40 litas (ca. 3,50 kr), mens et månedskort koster 50-60 litas (120-150 kr). De første bussrutene i byen ble åpnet i 1926 og de første trolleybussrutene ble introdudusert i 1956. Utdanning Alle Litauens større institusjoner for høyere utdanning ligger i Vilnius. Den største og eldste er Vilnius universitet med nesten 23 000 studenter, som ble grunnlagt i 1579. Andre store utdanningsinstitusjoner er Det tekniske universitet, Mykolas Romeris universitet (et juridisk universitet) og det Pedagogiske universitet. Ut over dette er det en rekke spesialiserede utdanningsinstitusjoner med universitetsstatus som General Jonas Žemaitis militærakademi i Litauen, Litauens akademi for musikk og teater, Vilnius kunstakademi, den Nationale M. K. Čiurlionis skole for kunst og European Humanities University, samt over 40 forskningsinstitutter. Bydeler Byen Vilnius er delt opp i 21 bydeler: Verkiai — inkluderer Baltupiai, Jeruzalė, Santariškės, Balsiai og Visoriai Antakalnis — inkluderer Valakampiai, Turniškės og Dvarčionys Pašilaičiai — inkluderer Tarandė Fabijoniškės — inkluderer Bajorai Pilaitė Justiniškės Viršuliškės Šeškinė Šnipiškės Žirmūnai — inkluderer Šiaurės miestelis Karoliniškės Žvėrynas Grigiškės — en egen by, men inngår i Vilnius bykommune Lazdynai Vilkpėdė — inkluderer Vingis park Naujamiestis — inkluderer buss og togstasjoner Senamiestis — Gamlebyen, inkluderer Užupis Naujoji Vilnia — inkluderer Pavilnys og Pūčkoriai Paneriai — inkluderer Trakų Vokė og Gariūnai Naujininkai — inkluderer Kirtimai, Salininkai og Vilnius internasjonale lufthavn Rasos — inkluderer Belmontas og Markučiai Turistinformasjon Siden Litauens selvstendighet ble anerkjent av Sovjetunionen i august 1991 har Vilnius både blitt langt mer moderne og blitt en bedre by å bo i. På mindre enn ti år omvandlet byen seg fra å være en grå, sovjetisk by til å bli en moderne, vestlig by. I dag er Vilnius en moderne kosmopolitisk hovedstad og minner på mange måter om København eller Paris. I byen finnes over 40 kirker. Restauranter, hoteller og muséer har dukket opp som paddehatter siden selvstendigheten, og byens yngre befolkning bidrar til Vilnius' omdømme som en av verdens mest gjestfrie byer, ifølge det store antallet medlemmer i den internasjonale Hospitality Club. Berømte vilniusere Ana Ambraziené (1955–), tidligere hekkeløper Michał Andriolli (1836–1893), maler Živilė Balčiūnaitė (1979–), langdistanseløper som løper maraton Aleksander Berkman (1870–1936), anarkist og forfatter Teodor Bujnicki (1907–1944), poet Léon Chertok (1911–1991), psykiater Jan Karol Chodkiewicz (1560–1621), politiker og hetman César Cui (1835–1918), komponist og musikk-kritiker Gaon mi Vilno (1720–1797), lærd jøde og kabbalist Romain Gary (1914–1980), forfatter Marija Gimbutas (1921–1994), arkeolog Antoni Gorecki (1787–1861), forfatter Dalia Grybauskaitė (1956–), Litauens president Daina Gudzinevičiūtė (1965–), sportsskytter Henryk Roman Gulbinowicz (1923–), Den katolske kirkes kardinaler Vladislav II Jagello av Polen (1351–1434), storfyrste av Litauen og konge av Polen Stanisław Jasiukiewicz (1921–1973), skuespiller Leo Jogiches (1867–1919), politiker Lina Kačiušytė (1963–), tidligere svømmer Kazimierz Kontrym (1776–1836), forfatter og politiker Abba Kovner (1918–1987), dikter og skribent Czesław Miłosz (1911–2004), poet, nobelprisvinner i litteratur Alex Naumik Sandøy (1949–2013), sangerinne Maurycy Orgelbrand (1826–1904) og Samuel Orgelbrand (1810–1868) Jerzy Passendorfer (1923–2003), filmregissør Artūras Paulauskas (1953–), leder av Litauens Seimas Emilia Plater (1806–1831), soldat og revolusjonær Kazimierz Plater (1915–2004), sjakkmester Jurgis Radvila (1556–1600), Den katolske kirkes kardinaler Anton Radziwiłł (1775–1833), polsk og prøyssisk politiker Ada Rusowicz (1944–1991), sanger Lasar Segall (1891–1957), kunstner av jødisk herkomst Andrzej W. Schally (1926–), polsk-født endokrinolog og nobelprisvinner Elwira Seroczyńska (1931–2004), kvinnelig polsk skøyteløper Bolesław Bohusz–Siestrzeńcewicz (1869–1940), general Piotr Skarga (1536–1612), teolog, forfatter og første rektor ved Vilnius Akademi Irena Sławińska (1913–2004), historiker og teaterforsker Jędrzej Śniadecki (1768–1838), kjemiker, biolog og filosof Józef Świętorzecki (1876–1936), general Władysław Syrokomla (1823–1862), poet, forfatter og oversetter Andrzej Towiański (1799–1878), polsk religionsfilosof og mystiker Zygmunt Vogel (1764–1826), maler Antoni Wiwulski (1877–1919), skulptør og arkitekt Tomasz Zan (1796–1855), poet Referanser Eksterne lenker Vilnius' vevsted – den beste byveiviseren Uherope – Reisetips for Vilnius og mer Vilnius i gamle fotografier – fotoarkiv ved Vilnius universitet Litauens juridiske universitet i Vilnius Polsk nettsted om Vilnius Hospitality Club Vilnius - bo gratis hos hyggelige vilniusere Jewish Partisan Group Near Vilna Kurzbiographien Partisan Rachel Rudnitzky After Liberation Partisans in Vilna Partisans of Vilna Vilna Partisans Byer i det historiske Øst-Polen Kommuner i Litauen Hovedsteder i Europa Bosetninger første gang omtalt i 1323 Byer grunnlagt i 1387


text: Volda er en kommune i Møre og Romsdal. Den grenser i nord til Ørsta og Ulstein, i sør til Stad kommune og Stryn, i øst til Stranda og i vest til Vanylven. Det er også grense mot Herøy ved at grensene mellom Volda, Ulstein, Herøy og Vanylven møtes i Rovdefjorden. «Nye» Volda kommune er fra 2020 sammensatt av de tidligere kommunene Volda på Sunnmøre og Hornindal i Nordfjord (Sogn og Fjordane fylke) samt Bjørke og Viddalen grunnkretser fra Ørsta kommune. De to grunnkretsene hadde 105 innbyggere per 1. januar 2019. Tettsteder i Volda kommune er Volda ( per ), Mork ( innb.) og Grodås ( innb.). Grensen mot Ulstein er i den undersjøiske Eiksundtunnelen. Grensen mellom daværende Hornindal kommune og Stryn kommune ble 1. januar 2019 justert av regjeringen slik at grenda Maurset i Kjøs krins ble en del av Stryn. Næringsveier Kommunesenteret Volda har høgskole, sykehus og høyteknologisk industri. Den offentlige sektoren står særlig sterkt, og andelen av arbeidsstyrken som jobber i den, er over både lands- og fylkesgjennomsnittet. Brunvollkonsernet, som leverer ulike typer systemer til maritim sektor, har en produksjonsavdeling i Volda. Det er i tillegg flere andre små og mellomstore industribedrifter i kommunen. Tradisjonelt har landbruk vært en viktig næringsvei, men den sysselsetter en stadig lavere andel av arbeidsstyrken. Media Avisa Møre, som kommer ut i Volda, er Norges eldste lokalavis og Norges nest eldste avis som fremdeles kommer ut, bare slått av Adresseavisen i Trondheim. Norsk Landboeblad var forløperen til dagens avis, og den kom ut i perioden 1810 – 1817. Dette var både det første trykkeriet og den første avisa på landsbygda i Norge og trolig det femte trykkeriet i landet. Trykkeriet som trykte Norsk Landboeblad, og som i dag utgir avisa Møre, heter Aarflots Prenteverk. Trykkeriet ligger nå i Volda sentrum, men startet opp i bygda Egset, hvor det i dag ligger et museum – Sivert Aarflot-museet – som inneholder gamle trykkerimaskiner fra Aarflots prenteverk. Severdigheter På Kleppekleiva ligger Astronomisenteret Kometland. I Bjørkedalen er båtbyggertradisjonene levende, og publikum kan se båtbyggere i arbeid og få en tur i en kopi av et vikingskip på Bjørkedalsvatnet. I Dalsfjorden ligger Fyrmuseet, men per februar 2022 har Stiftinga Viti og Kystverket varslet at museumsgjenstandene vil bli fjernet derfra og bli lagret i Ålesund. I Austefjorden ligger Årsetøy-samlinga, et museum der den gamle bygdekulturen og næringslivet er dokumentert. I Volda sentrum ligger Volda Bygdetun, Haualeitet, med mange eldre bygninger og utstillingslokale. På Egset ligger Sivert Aarflot-museet; Sivert Aarflot var grunnleggeren av det første trykkeriet på landsbygda i Norge. På Grodås ligger Anders Svor Museum, som er viet til billedhuggeren Anders Svor. Sport og fritid Det er to skisenter i kommunen; Volda Skisenter og Hornindal skisenter. Flere av bygdelaga har også lysløyper. Det er et godt utvalg av merkede turstier i kommunen, og i Vassbotn er det en ni-hulls golfbane. Volda har og tre fotballbaner, Mork har ei fotballbane og Hornindal har både ei fotballbane og ei friidretts bane. Volda Ørsta flyklubb driver både med småfly og har egen avdeling for modellfly. Bratt sykkelklubb har etablert downhill-løype i Bratteberg. Årlige arrangement Dei Nynorske Festspela er en festival for nynorsk litteratur og kultur. Festspillarrangementene blir i hovedsak holdt i Ivar Aasen-tunet, men også andre steder i Volda og Ørsta. Programmet består blant annet av opplesninger, litteratursamtaler, språkdebatter, prisutdelinger, konserter og kunstutstillinger. Festspillene arrangeres siste uka i juni. Den norske dokumentarfilmfestivalen er den største og eldste dokumentarfilmfestivalen i Norge. Festivalen gikk av stabelen for første gang i 1997. Det vises ca. 50–60 filmer under arrangementet. Festivalen arrangeres i slutten av april. Veka er et arrangement som består av konserter, bokbad, revy, dabatter osv. Arrangementet er ment for både lokalbefolkning og studenter. Veka går over ni dager hver høst og arrangeres av studentmedlemmene av Studentsamfunnet i Volda i samarbeid med Studenthuset Rokken. X2 er en sport- og musikkfestival i hjerte av Sunnmørsalpene. Andre konkurranser er luftsport (paraglider, akro), longboard, sykling og elvepadling. Arrangementet arrangeres på vårparten i Volda og Ørsta. Naturlandskap Fjorder Austefjorden Dalsfjorden Voldsfjorden Kilsfjorden Fjell Kvitegga, 1 699 moh. Jakta, 1588 moh. Hornindalsrokken, 1 527 moh. Eidskyrkja, moh. Sunndalsnipa, moh. Matøskja, 1 321 moh. Blåfjellet(Sandhornet), 1 065 moh. Melshornet, 807 moh Rotsethornet, 652 moh. Helgehornet på Mork, Egset, 623 moh. Lidaveten, 592 moh. Galten / Heidakollen, 570 moh. Innsjøer Bjørkedalsvatnet Dinglavatnet Rotevatnet Tyssevatnet Hornindalsvatnet Historikk Volda ble etablert som Volda formannskapsdistrikt i 1837. 1. august 1883 ble Ørsta fradelt og etablert som egen kommune. Volda hadde på dette tidspunktet innbyggere, mens Ørsta hadde . 1. januar ble gården Ytrestølen i Ørsta med 13 innbyggere tilbakeført til Volda. 1. juli 1924 ble Dalsfjord fradelt som egen kommune med 960 innbyggere. Volda hadde innbyggere etter fradelingen. 1. januar 1964 ble Dalsfjord igjen en del av Volda kommune. 1. januar 2020 ble Volda og Hornindal kommuner slått sammen, samtidig ble grunnkretsen Bjørke og Viddal overført fra Ørsta. Politikk Kommunestyrevalget 2019 Kommunestyrevalget 2015 Arild Iversen (Krf) var ordfører 2011-2015. Kommunevåpen Voldas kommunevåpen er en nedvendt sølv pennesplitt på blå bakgrunn. Forslaget til kommunevåpen ble vedtatt i 1987 etter et forslag av Helge Kragset med tittelen "det opplyste bondevelde". Kommunevåpenet utdanning og kunnskap, antagelig med referanse til Voldas historie som skolested og som sentrum for den nynorske skriftkulturen. Tusenårssted Kommunens tusenårssted er Uppheimsplassen i Volda sentrum. I dette området vet man at det har vært aktivitet så lenge Volda har vært bebodd. Dette er et areal på et par mål, omkranset av kirken, den gamle banken og eldre trehus. I 2007 blir plassen opparbeidet til parkområde med gangveier og beplanting. Kunstverket «Tellusegget» av Astrid Eidset Rygh er plassert i glassmonter på området. Dette kunstverket var utgangspunktet for «Jordklodeegget» som var sentralt under åpningen av OL på Lillehammer. Tettstedet Volda, og bygdene i kommunen Tettstedet Volda har innbyggere per og er det 5. største tettstedet i Møre og Romsdal etter Ålesund, Molde, Kristiansund og Ørsta,. Bjørkedalen Mork Lidabygda Dalsbygd Dravlaus Folkestad Fyrde Hjartåbygda Høydalen Straumshamn Ulvestadbygda Hornindalen med tettstedet Grodås Kjente voldinger Sivert Aarflot (1759–1817), lærer, lensmann, boktrykker og folkeopplysningsmann Johannes Barstad (1857–1931) prest, grunnlegger og redaktør av Stille Stunder Henrik Kaarstad (1865–1927), skolemann, rektor og lokalpolitiker Rasmus P. Mork (1866–1950), meieripioner Anders Vassbotn(1868–1944) bonde, dikter og politiker (V), stortingsrepresentant 1913–1930 Oline Vassbotn Drabløs (1894–1989), bunadsforkjemper og bondekvinne Per Riste (1917–2008), journalist, utenriksredaktør i NRK 1966–1985 Harald Eidheim (1925–2012), professor (sosialantropologi) Olav Riste (1933–2015), historiker, grunnlegger av Institutt for forsvarsstudier Oddvar Nes (1938–2016), professor (nordisk språkvitenskap) ved UiB Harald Haugen (1941–2016), bokhandler Dag Frøland (1945–2010), revyartist og forfatter, teatersjef Ingvild Øye (1945–), professor (arkeologi) ved UiB Knut B. Aarseth (1947–) astronom Anders Folkestad (1949-), lektor og fagforeningsleder, leder av hovedorganisasjonen Unio 2001–2015 Petter Løvik (1949–2007), stortingsrepresentant (H) 1997–2007 Magnar Åm (1952–), komponist, organist Beate S. Lech (1974–), jazzvokalist, komponist og tekstforfatter Håvard B. Øvregård (1975–), leder av Noregs Mållag 2009–2013 Jon Georg Dale (1984–), landbruks- og matminister (FrP) 2015-2018, samferdselsminister 2018–2020 Ørjan Nyland (1990–), fotballspiller Referanser Eksterne lenker


text: Vestfold er et geografisk område på Østlandet i Norge, som fra 2022 er under gjenopprettelse som fylke. Vestfold fylke ble i 2020 sammenslått med Telemark til Vestfold og Telemark fylke, men Stortinget vedtok i 2022 å oppløse det sammenslåtte fylket og gjenopprette Telemark og Vestfold som selvstendige fylker. Det er fremdeles (per februar 2022) eget valgdistrikt ved stortingsvalg. Vestfolds historie strekker seg tilbake til det første årtusen, og Vestfold var i gammel tid en av de tre sentrale provinsene i den historiske regionen Viken. Vestfold ligger vest for Oslofjorden på motsatt side av Østfold, og har grenser til de tidligere fylkene Buskerud og Telemark. Etter Oslo kommune (som også har status som fylke) var Vestfold Norges minste fylke målt i areal. Befolkningen utgjør 4,7 % av landets samlede innbyggertall. Vestfold hadde som fylke tredje største folketetthet i Norge med 108 mennesker per kvadratkilometer; kun slått stigende respektivt av Akershus og Oslo. Vestfold var det eneste fylket i landet hvor alle kommunene hadde erklært bokmål som målform, og var som fylkeskommune én av få fylkeskommuner som hadde erklært bokmål som målform. Fylkesadministrasjonen lå i Tønsberg, som også var største handelssted i fylket, mens Sandefjord etter folketall er den største kommunen i regionen. Byregionen Stor-Tønsberg som består av de fire kommunene Tønsberg, Færder, Horten og Holmestrand er Vestfolds største byregion. Sammenslåing med Telemark og vedtak om oppdeling I 1942 slo Nasjonal Samling sammen Vestfold og Buskerud til en felles region de kalte Vest-Viken. Vestfold beholdt navnet til krigens slutt i mai 1945. I 2017 ble navnet aktuelt igjen da det ble foreslått som navn på en ny region bestående av Telemark og Vestfold; men forhandlingsutvalget fra Vestfold fylkeskommune besluttet å droppe et så «belastet» navn. Vestfold fylke ble i 2017 vedtatt slått sammen med Telemark til den nye regionen Vestfold og Telemark fra 2020. Svelvik kommune ble samtidig overført til Drammen. Språkrådet har presisert at Vestfold fortsatt er et geografisk navn og område, uavhengig av fylkeskommuner. Etter vedtak i Vestfold og Telemark fylkesting den 15. februar 2022, er det ventet at fylket etableres som eget fylke igjen fra 1. januar 2024. Historie Vestfolds historie strekker seg tilbake til det første årtusen, og Vestfold var i gammel tid en av de tre sentrale provinsene i den historiske regionen Viken. I vikingtiden var Viken styrt av danske konger og kan forstås som den nordligste provinsen i Danmark, og norske konger begynte å gjøre krav på området særlig på 1000-tallet. Historisk er Vestfold særlig kjent for en stor mengde gravrøyser fra bronsealderen, betydningsfulle vikingskipfunn og for Norges første bysamfunn, Kaupang, i Tjølling øst for Larvik, og for en av landets eldste byer, Tønsberg. I nyere historie har særlig skipsfarten og hvalfangsten i Sørishavet vært viktig. Vikingtiden På 800-tallet besto det senere norske riksområdet av ca. 30 småriker. I tillegg var deler av det moderne Norge under den danske kongens styre, deriblant Viken. Dagens Vestfold var del av det danskkontrollerte området Westarfolda som omtales i en Frankisk krønike i forbindelse med begivenheter som fant sted der i året 813. Ifølge Heimskringla kom farsiden til Harald Hårfagre fra dette området. Nyere historisk forskning sår tvil om dette, og mener Harald Hårfagres rike hadde basis på Vestlandet. Man stiller spørsmål om ikke småkongene i Vestfold og resten av Viken, i langt større grad enn Snorre gir inntrykk av, var vasaller under den danske kongen. De frankiske riksannalene fra 813 opplyser at to danske konger, Harald og Reginfred, dro med sin hær ad Westarfoldam for å slå ned et opprør. Vestfold beskrives som lokalisert i den nordvestligste delen av riket deres. Fylket Selve fylket var opprinnelig en del av Akershus stiftamt. I 1662 ble Brunla amt skilt ut, dette amtet ble i 1671 gjort om til Laurvigen Grevskab. I 1673 ble Tønsberg amt til Griffenfelt Grevskab, fra 1678 benevnt Jarlsberg Grevskab. Grevskapene ble oppløst i 1821 og gikk inn i Jarlsberg og Larvik Amt, det siste landdistrikt (amt) som er opprettet i Norge. Navnet ble endret til Vestfold 1. januar 1919, og man tok da i bruk et navn som var i bruk om regionen allerede i vikingtiden. Amt og fylkeskommune Jarlsberg og Laurvigs amtskommune ble opprettet i 1838, som følge av formannskapslovene av 1837 (Lov om formannskaper på landet, kap. 3 Om Amtsformanskaber). I 1919 skiftet amtskommunen navn til Vestfold fylkeskommune. Fylkeskommunen bestod opprinnelig kun av herredskommunene, byene ble først med fra 1964. Fram til 1976 betegnes fylkeskommunen som en «sekundærkommune», med indirekte valg og beskatning. Ordførerne i kommunene utgjorde fylkestinget sammen med fylkesmannen, og utgiftene ble utliknet på kommunene. Fylkeskommunene hadde heller ikke egen administrasjonssjef før i 1976, de administrative oppgavene ble skjøttet av fylkesmannen, i tillegg til at han var statlig embetsmann. I årene 1975 til 1977 ble den «nye» fylkeskommunen etablert, med direkte valg til fylkestinget, direkte fylkesskatt og egen administrasjonssjef - fylkesrådmannen. (Se fylkeskommunenes administrasjonshistorie i artikkelen Fylkeskommune) Natur På grunn av de klimatiske forholdene nær Oslofjorden, har Vestfold et rikt dyre- og planteliv. I Vestfold er det 110 områder og objekter som er vernet etter naturvernloven. Områdene utgjør til sammen cirka 1,5 prosent av fylkets totale areal. Over halvparten av Vestfold er dekket av skog. Vestfold har en øyrik skjærgård med over 500 store og små øyer, med Færder nasjonalpark. Kommuner Som følge av kommunereformen ble Vestfold inndelt i seks kommuner fra 01. januar 2020: Administrative inndelinger Daværende inndelinger Regionråd Vestfold består av regionrådene Drammen - Sande og Svelvik kommuner Vestfold - Holmestrand, Horten, Larvik, Færder, Re, Sandefjord, og Tønsberg kommuner Vestfold fylkeskommune hadde regionrådssamarbeid på fylkesnivå med Buskerud og Telemark fram til årsskiftet 2007/08. Næringsregioner Vestfold består av næringsregionene Drammen - Sande og Svelvik kommuner. Vestfold - Holmestrand, Horten, Re, Færder og Tønsberg kommuner. Larvik - Larvik og Sandefjord kommuner. Prostier Prostiene i Vestfold ligger under Tunsberg bispedømme i Den norske kirke: Nord-Jarlsberg - Holmestrand, Horten, Re, Sande og Svelvik kommuner Tønsberg - Færder og Tønsberg kommuner Sandefjord - Sandefjord kommune Larvik - Larvik kommune Tingretter Tingrettene i Vestfold ligger under Agder lagdømme: Drammen - Sande og Svelvik kommuner Nordre Vestfold - Holmestrand, Horten og Re kommuner Tønsberg - Færder og Tønsberg kommuner Sandefjord - Sandefjord kommune Larvik - Larvik kommune Politidistrikter Vestfold fylke hadde to politidistrikter fra 2002 til 2016: Søndre Buskerud politidistrikt - Sande og Svelvik kommuner Vestfold politidistrikt - Holmestrand, Horten, Larvik, Re, Sandefjord, Færder og Tønsberg kommuner Den 1. januar 2016 ble de to politidistriktene slått sammen med Søndre Buskerud politidistrikt og Telemark politidistrikt til Sør-Øst politidistrikt Helsedistrikter Hele Vestfold fylke var en del av helsedistriktet Helse Vestfold som igjen er en del av Helseregion Sør-Øst. Veidistrikter Hele Vestfold fylke var en del av Vestfold veidistrikt, som er en del av Veiregion Sør. Tidligere inndelinger Tidligere fogderier Tidligere fogderier Jarlsberg fogderi Holmestrand, Horten, Re, Sande, Svelvik, Færder og Tønsberg Larvik fogderi Larvik og Sandefjord Største tettsteder Største tettsteder i Vestfold, rangert etter innbyggertall 1. januar 2016 (kommune i parentes): Tønsberg – 51 061 (Tønsberg 33 988 og Færder 17 073) Sandefjord – 43 222 (Sandefjord) Larvik – 23 927 (Larvik) Horten – 20 301 (Horten) Holmestrand – 7 169 (Holmestrand) Stavern – 5 635 (Larvik) Svelvik – 3 931 (Svelvik 3 803 og Hurum 128) Vear – 3 528 (Tønsberg) Stokke – 3 391 (Sandefjord) Åsgårdstrand – 3 129 (Horten 2 953 og Tønsberg 176) For en komplett oversikt over alle tettstedene i fylket, se artikkelen Tettsteder i Vestfold. Byene i Vestfold Vestfold var landets nest minste fylke, bare «byfylket» Oslo var mindre. Likevel lå det seks bykommuner langs kysten i fylket: Svelvik, Holmestrand, Horten, Tønsberg, Sandefjord og Larvik (inkludert byen Stavern). Tønsberg regnes som Norges eldste by; den antas å være grunnlagt som kjøpstad rundt 1000-tallet. Larvik ble ladested i 1665, og oppgradert til kjøpstad i 1671. Holmestrand ble ladested i 1744 og kjøpstad i 1752. Åsgårdstrand ble ladested i 1752, men mistet bystatusen i 1965 og fikk bystatus på ny gjennom kommunestyrevedtak i 2009. Sandefjord ble kjøpstad i 1845. Svelvik ble ladested i 1845, men mistet sin bystatus i 1964 og fikk bystatus på ny gjennom kommunestyrevedtak i 1998. Horten ble ladested i 1857 og kjøpstad i 1906. Stavern ble kjøpstad i 1942, men mistet bystatusen i 1988 og fikk bystatus på ny gjennom kommunestyrevedtak i 2010. Politikk Fylkestinget 2015–2019 Fylkeskommunen var styrt etter formannskapsmodellen. Fylkestinget hadde 39 representanter i siste valgperiode før sammenslåingen. Rune Hogsnes (H) var fylkesordfører og Kåre Pettersen (V) var fylkesvaraordfører. Stortingsrepresentanter Selv om fylkeskommunen ble sammenslått med Telemark i 2020, bestod Vestfold som valgkrets i stortingsvalget i 2021. Vestfold har syv stortingsrepresentanter i perioden perioden 2021–2025: Se også Stortingsvalget 2021 i Vestfold. Historisk representasjon på Stortinget fra Vestfold siden 1977: Partioppslutning Historisk prosentvis partioppslutning ved stortingsvalg i Vestfold siden 1973: Fet skrift markerer blokkene (Venstresiden Ap+SV. Sentrum KrF+V+Sp. Høyresiden H+Frp). M = Antall mandater innvalgt på Stortinget. Infrastruktur Fly Fra Torp flyplass har Vestfold en rekke direkte flyruter til innenlandske og utenlandske destinasjoner. Båt- og fergeforbindelser Fra Vestfold er det flere båt og fergeruter til nabofylkene Buskerud og Østfold, og til nabolandene Sverige og Danmark. Fra Tønsberg kan man reise over Oslofjorden til Fredrikstad på 35 min med flybåten, som går fra Husvik til Engelsviken i Fredrikstad. Bastø Fosens bilferger trafikkerer ruten Horten - Moss. Dette er Norges mest trafikkerte fergesamband, med avganger fra hvert kvarter til hver time 19 timer i døgnet. MF «Svelviksund» går i rutetrafikk over Drammensfjorden mellom Svelvik og Verket i Buskerud. Dette er landets korteste fergerute. Color Line og Fjord Line har bilferger mellom Sandefjord og den svenske byen Strömstad. Color Line driver fergerute mellom Larvik og den danske byen Hirtshals. Jernbane Vestfoldbanen går gjennom hele fylket fra nord til sør og har følgende stoppesteder: Sande, Holmestrand, Skoppum (buss til Horten), Tønsberg, Stokke, Sandefjord og Larvik. I nord fortsetter Vestfoldbanen til Drammen, Oslo og Lillehammer. Mens den i sør fortsetter til Porsgrunn og Skien. Med forbindelse videre med Bratsbergbanen til Nordagutu (Sørlandsbanen) og Notodden. Bussruter Bussrutene som forbinder Sørlandet med hovedstaden stopper i Vestfold; hovedstoppested er Fokserød ved Torp flyplass. Disse rutene kan kun benyttes fra Vestfold til Grenland eller Sørlandet. Vy express rute VY190 Sørlandsekspressen og Konkurrenten.no går til Kristiansand og fortsetter til Stavanger. Vestfold Kollektivtrafikk har bussruter regionalt og lokalt i fylket. Geologi Tvers over Vestfold, fra Horten til Brunlanes, går Raet; som er en rygg av grus og rundslipte steiner – et ra – som isen la igjen etter istiden. Ved Mølen ligger Raet åpent, og her er det også 14 store gravrøyser fra bronsealder eller tidlig jernalder. Området er fredet, og det er ikke lov å ta med seg steiner derfra. Klima og vekstforhold Klimaet i Vestfold er mildt, og her trives treslag som vil ha mye varme. I Larvik finner man Norges største bøkeskog. Landbruk Av Vestfolds totalareal er tyve prosent jordbruksareal. Det er høyest i Norge. Landbruket i Vestfold skaper hvert år verdier for over en milliard kroner. Nesten samtlige erter som blir dyrket i Norge kommer fra Vestfold, mens femten prosent av de norske jordbærene blir dyrket i dette fylket. Ti prosent av Norges moreller blir modnet i Vestfold. 23 prosent av alt norsk matkorn blir produsert i Vestfold, mens 23 prosent av Norges grønnsaker og tredve prosent av landets økologiske grønnsaker blir produsert i samme fylke. Poteter, grønnsaker, frukt og bær dekker bare 8 prosent av fylkets areal, men utgjør mer enn halvparten av samlet førstehåndsverdi av planteproduksjonen. Severdigheter Larvik Bøkeskogen Stavern Fredriksvern Minnehallen Herregården (Larvik) Larvik Museum Fritzøehus Horten Borrehaugene Løvøy kapell Marinemuseet Preus museum Borre kirke Tordenskjoldeika Tønsberg og Færder Slottsfjellet Oseberghaugen Haugar Sem kirke Slottsfjellmuseet Haugar Vestfold kunstmuseum Nordbyen Verdens ende Herkelås Tjøme kirke Færder nasjonalpark Besøksenter våtmark Ilene Sandefjord Hvalfangstmuseet Sjøfartsmuseet Sandefjord kirke Sandar kirke Gokstadhaugen Haugenfeltet Høyjord stavkirke Istrehågan Kongefamiliens feriested Kongefamilien har feriestedet sitt på Tjøme. Se også Liste over fylkesordførere i Vestfold Viken Distrikter i Norge Kultur Vestfold Festspillene Litteraturuka i Vestfold Referanser Eksterne lenker Reiseguide for Vestfold Vestregionsamarbeidet – et samarbeidsorgan for 15 kommuner vest for Oslo. Nettstedet ble sist oppdatert 2. oktober 2018 Historie og kultur Vestfoldarkivet oppbevarer historiske privatarkiv og fylkeskommunale arkiv Lokalhistoriske tekster om Vestfold Om historisk kystkultur i Vestfold Om litteraturen i Vestfold Bygde- og kirkebøker fra Vestfold Vestfoldmuseene IKS Distrikter i Norge Landskap i Norge Tidligere fylker i Norge Valgdistrikter ved Stortingsvalg


text: Vitenskap er et systematisk foretak som gjennom kritisk undersøkelse organiserer kunnskap og metoder, og inneholder et sett med prinsipper og kriterier for hvordan både metoder og observasjoner skal forstås. Moderne vitenskap deles ofte i naturvitenskap, som er studiet av den materielle verden, samfunnsvitenskap, som studerer folk og samfunn, og formell vitenskap, som logikk og matematikk. De formelle vitenskapene regnes ikke alltid med ettersom de er basert på en metodikk som ikke baserer seg på empiri (erfaring) og observasjoner. Fagfelt som bruker vitenskap, som medisin eller ingeniørfag, regnes som anvendt vitenskap. Vitenskap bygger på ideen om at verden kan forstås ved hjelp av en kombinasjon av rasjonelle og empiriske framgangsmåter, og har vært beskrevet som «en kreativ prosess som handler om å frembringe ideer og resonnementer, mens forskning omfatter datainnsamling, analyse og publikasjon». Fra antikken og frem til 1800-tallet var filosofi og vitenskap knyttet sammen, og forskere innen astronomi, fysikk eller medisin ble kalt naturfilosofer. Araberen Ibn al-Haitham (965–1040) arbeidet med optikk, og la grunnlaget for den vitenskapelige metoden gjennom sine systematiske eksperimenter. På 1600- og 1700-tallet ønsket stadig flere å formulere viten i form av fysiske lover. På 1800-tallet ble vitenskap mer og mer assosiert med metodikken man brukte i studier av verden, og fagfelt som biologi, kjemi og fysikk fant sin moderne form. Termer som «forsker» og «vitenskapelige miljø» oppstod, og frem mot 1900-tallet fikk vitenskap gradvis mer prestisje og økt betydning og påvirkning i forhold til flere deler av samfunnet og kulturen. Store forskningsprogrammer som Manhattanprosjektet og Apollo-programmet ble svært viktige for den geopolitiske situasjonen i etterkrigstiden. Historie I førhistorisk tid ble kunnskap delt man muntlig tradisjon mellom generasjonene. Utviklingen av skrivekunsten åpnet for at kunnskap kunne lagres og mer nøyaktig formidles. Mange tidlige kulturer, særlig i Egypt og Mesopotamia, gjorde nøyaktige astronomiske observasjoner og gjorde fremskritt innen medisin og matematikk. Årets lengde og månens bevegelse ble beskrevet med stor nøyaktighet. Grekeren Tales fra Milet (640–546 f.Kr.) var den første til å forklare naturlige fenomener med naturlige krefter, for eksempel at land flyter på vann, og jordskjelv skyldes at vannet under endrer seg, ikke guden Poseidon. Pytagoras utforsket matematikken og postulerte at jorda var rund. Platon og Aristoteles hadde systemer for å diskutere naturfilosofien, og Aristoteles idé om å observere naturen og ut fra det å trekke generelle konklusjoner via induksjon fikk stor betydning for ettertiden. Aristoteles undersøkte og klassifiserte over 500 fugler, dyr og fisk, og studerte anatomien til over hundre dyr, mange ved disseksjon. Hippokrates beskrev en rekke sykdommer og medisinske tilstander, og formulerte etiske retningslinjer for medisinen med den hippokratiske eden. Grekerne Euklid og Arkimedes bidro med å utvikle matematisk metodikk. I India var lingvistikk et tema i oldtiden,og Pāṇini (ca 520–460 f.Kr) formulerte grammatiske regler for Sanskrit og hadde en analytisk tilnærming til språket. En tid etter introduserte astronomen og matematikeren Aryabhata (476–550) funksjoner som sinus og cosinus. Brahmagupta og forklarte hvorfor tallet 0 var viktig i et tallsystem med desimaltall, og det hindu-arabiske tallsystemet spredte seg siden til hele verden. Kina var tidlig ute med observasjoner av solflekker, supernovaer og forutsigelser av solformørkelser, men kunnskapen gikk tapt under Ming-dynastiet. Fra det første århundret regnet kineserne med negative tall , og fra 1200-tallet løste de ligninger med grad mer enn tre. Shen Kuo (1031–1095) beskrev hvordan magnetisme kunne brukes til navigasjon, og bidro til anvendt vitenskap med å beskrive hvordan en tørrdokk kunne bygges. I opplysningstiden sendte misjonærer meldinger tilbake til Europa om kinesisk vitenskap og bidro slik til at kinesisk teknologi fant veien til europeiske universiteter. I middelalderen utviklet vitenskapelig metode seg i den muslimske verden. Ibn al-Haytham redegjorde i sin «Optikk» (كتاب المناظر) for bruk av eksperimentelle data som grunnlag for vitenskapelige argumenter. Algoritme fikk navn etter Muhammad ibn Musa al-Khwarizmi, som selv kom med termen algebra. Astronomer bevarte gammel gresk kunnskap, og revisjoner av det geosentriske verdensbildet hadde likheter med Nikolaus Kopernikus' heliosentriske modell. Medisinere og alkymister la fundamentet for moderne kjemi, og Jābir ibn Hayyān (Geber) introduserte termen «alkali» og regnes av mange som grunnlegger av kjemi som fagfelt. De første universitetene i Europa oppstod på 1100-tallet, og kontakt med den muslimske verden via Spania og Sicilia gjorde at gamle greske filosofer, og arabiske tenkere, kunne oversettes til latin og studeres. Innen hundre år fantes nesten alle viktige vitenskapelige verk på latin, og ble spredt via universiteter og klostre. I 1210, 1270 og 1277 fordømte universitetet i Paris, etter undersøkelser foretatt av biskopen, en rekke «hedenske» skrifter, deriblant mange teologiske skrifter og Aristoteles «Fysikk» (Φυσικὴ ἀκρόασις). Dette åpnet for en kritikk av Aristotelisk tenking, og mens for eksempel vakuum ble avfeid som umulig innen aristotelisk tenking, ble dette utforsket av senere naturfilosofer. Svartedauden satte i 1348 en stopper for den raske vitenskapelige utviklingen i Europa. På 1600-tallet tok stadig flere i bruk vitenskapelig metode. Nikolaus Kopernikus og Galileo Galilei (1564–1642) var i utgangspunktet støttet av kirken, men Galileo ble satt i husarrest og hans verk Dialog ble forbudt. Troen på at jorden gikk rundt solen ble ansett som vranglære. Tycho Brahe kunne i 1572 ikke se noen parallakse på supernovaer, og konkluderte at universet ikke var uforanderlig. Mangelen på en parallakse ble i samtiden ansett som bevis på at solen gikk rundt jorden. Isaac Newton (1642-1727) forklarte hvordan usynlige krefter styrte planetenes bevegelse, og hans teorier og metodikk ble raskt akseptert og førte til en kraftig vekst i vitenskapelige publikasjoner i Europa. Hans bevegelseslover førte til at klassisk mekanikk vokste frem som fagfelt. På 1900-tallet lanserte fysikere som Niels Bohr, Max Planck og Albert Einstein, kvantefysikken. Den endret forståelsen av mekaniske lover i liten skala, og rokket hele forståelsen av tid og rom. Werner Heisenberg og Erwin Schrödinger formulerte kvantemekanikken i 1925, og Edwin Hubbles observasjoner av galaksenes hastighet la grunnlaget for at presten Georges Lemaître formulerte det som av motstandere ble kalt Big Bang-teorien. En moderne vitenskap, der også «sikre observasjoner» må tolkes i lys av de gjeldende teoriene vokste frem. Kjemiske egenskaper ble kartlagt av blant annet Antoine Lavoisier og John Dalton, og i 1869 beskrev Dmitrij Mendelejev det periodiske system. Biologi, medisin og genetikk ble forandret da Ignác Fülöp Semmelweis, Joseph Lister og Louis Pasteur viste at mikroorganismer kunne skape sykdom og at antiseptika kunne forebygge dem. Charles Darwin revolusjonerte biologien ved sin evolusjonsteori, og munken Gregor Mendels studier av arv la grunnlaget for genetikk. Beskrivelsen av DNA-strukturen i 1953 åpnet nye muligheter innen vitenskap og industri. Samfunnsvitenskap ble et begrep på 1800-tallet. Selv om moralfilosofi, politisk filosofi og historie har røtter eldre enn Platon og Aristoteles, er felt som ideologi, internasjonale studier, geopolitikk, politisk økonomi, offentlig administrasjon og fredsforskning, alle fagfelt fra 1900-tallet. Psykologi, sosiologi og antropologi kom også som et resultat av den moderne vitenskapen. Studier fra 1800-tallet var ofte sterkt preget av kolonialistisk tenking og la grunnlag for en «vitenskapelig rasisme». Vitenskapelig metode Naturvitenskapelig forskning drives i hovedsak ved at forskere lanserer teorier eller hypoteser for å forklare fenomen. Fenomener som forutsies av hypotesen testes mot observasjoner («empiri»), gjerne ved bruk av eksperimenter. Dersom teorien kan forklare observasjonene, er teorien styrket; hvis observasjonene motsier teorien, må teorien forkastes eller modifiseres. Den hypotesen som best forklarer et fenomen beholdes mens de andre forkastes. (Kjent som Ockhams barberkniv.) En hypotese som ikke kan forutsi målbare resultater som kan bevise at hypotesen er feil, regnes som uvitenskapelig. Arbeidsmåten kalles også for den hypotetisk-deduktive metode. Strengt tatt kan ikke noe sies å være «vitenskapelig bevist», bare at det hittil ikke er funnet observasjoner som motbeviser teorien. Det som til enhver tid blir regnet som de mest plausible, troverdige og mest motsigelsesfrie kunnskapene om et fagfelt regnes som vitenskapelige. Innen matematikk og logikk brukes aksiomatisk metode. Et sett med grunnregler vedtas og blir definisjoner (en sirkel er rund) eller aksiomer (a+b=b+a), og ved å ikke fravike systemet og unngå selvmotsigelser, bevares sannheten. Noen fagfelt, som astrofysikk, der eksperimentering er vanskelig, og partikkelfysikk, der observasjon er vanskelig, baserer seg i stor grad på forutsigelser som er utledet matematisk under forutsetning at formulerte lovmessigheter beskriver naturen korrekt. Metodikken for å finne data varierer mellom fagfelt. Innen fysikk kan empiri være måleresulater fra instrumenter. Innen samfunnsvitenskap kan det for eksempel være svar fra spørreundersøkelser. I historievitenskap finnes data i historiske kilder eller arkeologiske utgravninger. I rettsvitenskap brukes lover og rettspraksis m.m. Det er også variasjoner i hvordan de ulike fagene rapporterer og publiserer sine resultater. En av de vanligste måtene å formidle resultater er gjennom artikler i vitenskapelige tidsskrifter der artiklene ofte følger en ITMRD-struktur. Vitenskapsfilosofi Mange sentrale problemer innen vitenskapsfilosofien er det ikke enighet om, blant annet om vitenskapen kan avdekke sannheter om det vi ikke kan observere, eller om vitenskapelig funderte beslutninger kan tas i det hele tatt. Antipositivistene er talsmenn for bruk av hermeneutiske eller fenomenologiske metoder i samfunnsvitenskapene. Positivistene, empirisk orienterte vitenskapsfilosofer, ser den hypotetisk-deduktive metode som en sentral vitenskapelig metode, og har satt studiet av vitenskapens logiske strukturer i sentrum. I tillegg til generelle problemstillinger diskuterer vitenskapsfilosofer også problemer innen avgrensede felt, som biologi, fysikk eller humaniora. Forskere tar normalt for gitt at det finnes en objektiv verden som kan studeres, at det finnes naturlover som forklarer denne virkeligheten, og at disse lovene kan avdekkes ved bruk av systematiske observasjoner og eksperimenter. Vitenskapsfilosofien studerer disse betingelsene og hvor riktige de er. Forståelsen av hva vitenskap er og hvordan kunnskap blir til har endret seg gjennom historien. I moderne tid kan man dele inn vitenskapsfilosofien i empirisme og instrumentalisme. Empirisme baserer seg på at man gjennom observasjoner lager hypoteser som kan forutsi nye observasjoner. Klassisk vitenskap trakk slutninger via induksjon, mens bayesianisme og hypotetisk-deduktiv metode er mer moderne metodikker. Empirisme står filosofisk i kontrast til rasjonalisme. Karl Popper har hevdet at empirisk baserte hypoteser må være falsifiserbare for å være vitenskap. Instrumentalisme fokuserer på målbarhet og bruker teorier som instrumenter for å forklare og forutsi fenomener. Hypoteser anses som svarte bokser der bare utgangspunktet (inn) og resultatet (ut) er relevant. Instrumentalisme har som hovedkriterium at en teori må gi riktige prediksjoner av det som kan observeres. Innen humaniora er det tvil om den hypotetisk-deduktive metoden er brukbar. Den gjør det vanskelig å utforske intensjonalitet, og får problemet med forholdet mellom det som er i bevisstheten (immanent) og det som er utenfor (transcendent). Avgensning av vitenskap Karl Popper (1902-1994) var opptatt av falsifiserbarhet. En teori som ikke kan forutsi en observasjon som kan bevise at teorien er feil, er ikke vitenskapelig. Popper var også opptatt av at vitenskapelig status andre typer teorier, som Marxisme eller psykoanalyse, ikke er falsifiserbare, og må regnes som pseudo-vitenskapelige. En samfunnsfaglig hypotese blir ikke motbevist av en eneste observasjon som ikke passer med forventningen, men bare av at det er flere observasjoner som ikke passer enn det er observasjoner som passer med forventningene. Popper valgte å ikke kalle fagfelt som ikke kan levere falsifiserbare naturlover for vitenskap. Karl Popper skilte klart mellom sannhet og sikkerhet, og at vitenskapen bare kan oppnå sikkerhet, men aldri sannhet. Charles Sanders Peirce var en pragmatiker, og mente at metodikken var fallibilistisk, den er bevisst sin egen feilbarlighet. Når alle teorier kan motbevises med ett enkelt tilfelle, er det viktigere å se på om metodikken er praktisk enn å krangle om detaljer. Pierce mente genuin tvil var viktig, men at alle sterke teorier burde understøttes av flere typer argumentasjon. Ronald Fisher mente hypoteser burde forkastes hvis resultatene var usannsynlige i forhold til hypotesen. Jerzy Neyman og Karl Pearson mente derimot at hvordan man forholder seg til hypotesen var viktigst, og laget et skille mellom det å forkaste en sann hypotese på bakgrunn av sviktende data, og det å akseptere en gal hypotese på samme grunnlag. Hypotetisk-deduktiv metode, den grunnleggende metodikken innen naturvitenskap, og ideen om at vitenskapen vokser sakte frem og stadig styrkes, er blitt kritisert av Thomas Kuhn. Han argumenterte for at paradigmet man er en del av avgjør hvilke eksperimenter forskere gjør, og hvilke spørsmål de stiller. Vitenskap og religion Både religion og vitenskap er forholdsvis moderne og kulturavhengige begreper. Avgrensningen mellom vitenskap og religion har variert gjennom historien. I Norge registrerte flere prester menighetens båter, klær og språk eller samlet data om vær og vind, planter og dyr, for å lære om Gud ved å studere skaperverket. En type avgrensning er å si at vitenskap handler om den materielle verden, mens religion angår både den materielle og den åndelige verden. Metodologisk naturalisme skiller seg fra filosofisk naturalisme ved at førstnevnte mener at eventuelt overnaturlige vesener kan eksistere, men er utenfor vitenskapens handlingsrom. Filosofisk naturalisme avviser det overnaturlige. I USA ble Intelligent Design i 1996 avvist av rettsvesenet som en vitenskapelig teori på bakgrunn av at hypotesen forutsetter noe overnaturlig og ikke er falsifiserbar. En utbredt modell for forholdet mellom vitenskap og religion, lansert av Ian Barbour, er at det er fire tilstander, konflikt, uavhengighet, dialog eller integrasjon. Konflikt-modellen, som ble popularisert av John William Draper (1811–1882), tar utgangspunkt i historiske konflikter, som Galileos konflikt med kirken eller darwinismens mottagelse i enkelte kristne kretser. Modellen antar at vitenskap og religion bruker forskjellige metoder for å forklare det samme, og dermed er i konflikt med hverandre. Vitenskapelig materialisme og ekstrem bibelsk litteralisme legger ofte denne modellen til grunn. Uavhengighetsmodellen beskrevet av Stephen Jay Gould (1941–2002) antar at vitenskap og religion utforsker forskjellige områder og stiller forskjellige typer spørsmål. Naturen bryr seg ikke, mener Gould, om moral, og moralske diskusjoner er derfor frigjort fra "villfarelsen om at vi kan lese moralske sannheter ut fra naturens faktualitet." Dialogmodellen tar utgangspunkt i at religion og vitenskap overlapper og kan berike hverandre. Kulturell kontekst, som troen på at verden er ordnet og kan forklares, kan ha gitt jødisk/kristne kulturer en historisk fordel i utviklingen av empirisk forskning. Vitenskap og religion er forskjellige felt, men metoder, modeller og verdier skaper et rom for en "grasiøs duett". Integrasjons-modellen tar utgangspunkt i at vitenskap, teologi, politikk samt sosiale og politiske forhold henger sammen i et komplekst system, og at å operere med vitenskap og religion adskilt strider mot den historiske normen. En tilnærming er at vitenskap kan gi utgangspunkt for religiøs tro og kunnskap om Gud gjennom naturteologi. En annen er at vitenskap ikke kan gi kunnskap om Gud, men kan endre forståelsen av religiøse doktriner. Dersom man tar Gud for gitt kan skapelsens mekanismer og resultater utforskes vitenskapelig. En tredje tilnærming er å bruke prosessfilosofi og lage en metafysikk som er samlende og åpner for en holistisk metodikk. Gud blir kilden til en prosess som ikke er deterministisk, og Gud endrer seg sammen med naturen. Den tredje tilnærmingen er vanskeligere å forene med et kristent gudsbilde enn med østlige og nyreligiøse strømninger, noe som i seg selv øker kompleksiteten, og tilnærmingen er vanskelig i praksis. Alvin Plantinga (1932–) mener at den egentlige konflikten står mellom vitenskap og filosofisk naturalisme (kun naturlige fysiske forklaringer finnes), et syn naturalister mener er feil. Vitenskap og samfunn Vitenskapen har påvirket samfunnet ikke bare gjennom sine hypoteser og resultater, men også gjennom institusjoner. Italienske L'Accademia dei Lincei fra 1603 er den eldste eksisterende akademiske institusjonen. Nasjonale vitenskapsakademier har hatt stor betydning gjennom historien, som Royal Society (1660) og Académie des Sciences fra 1666. De første vitenskapelige tidsskriftene Journal des Sçavans og Philosophical Transactions startet i 1655. I 1981 antok man at antallet journaler var ca 11500, og i 2014 var det omtrent 28100 fagfellevurderte tidsskrifter. Kvinner i vitenskapen Vitenskap har vært et mannsdominert felt. Noen historiske unntak har bl.a. vært matematikeren Hypatia (370-415), en som underviste i astronomi og filosofi i Alexandria og Trotula fra Salerno (ca 1100) som tillegges tre tekseter om kvinnemedisin. På 1800-tallet fremstod viktige kvinner som dataprogrammeringens mor Ada Lovelace, fysiker og kjemiker Marie Curie, matematiker Emmy Noether astronom Henrietta Swan Leavitt, og i Norge ble Kristine Bonnevie professor i 1912. Etter andre verdenskrig ble kvinner aktivt rekruttert til vitenskapelig arbeid, og kvinner kom for fullt inn i akademia. Kvinner og menn har likevel ikke fordelt seg likt mellom fagfeltene. I 2015 ble 70 % av alle doktorgrader i historie, psykologi og antropologi gitt til kvinner. 50 % av molekylærbiologier og hjerneforskere i USA kvinner, mens bare 20 prosent var kvinner innen felt som fysikk og informatikk. Vitenskapspolitikk Vitenskap er også et politisk felt, fordi forskning kan gi teknologi som har stor betydning for produksjon og økonomi, våpenutvikling, helse og miljøvern. Vitenskap kan også gi politisk status, som gjennom romfart eller unike bygge-prosjekter. I Storbritannia har Royal Society fått støtte siden 1600-tallet, og offentlig støtte til universiteter, fra EU eller over statsbudsjettet, er vanlig i Europa. Hoveddelen av ny patenter i verden utvikles innen bedrifter, og 28 OECD land bruker skatte-incentiver for å støtte opp om forskning. Vitenskap er også politisk kontroversielt. Vitenskapelig metode forutsetter at hypoteser og data ikke påvirkes av frykt for å miste økonomisk støtte, sosial status eller andre samfunnsmessige faktorer. I Norge skapte fiskeriminister Per Sandberg debatt blant annet i 2016 ved å skape tvil om statlig finansierte forskningsinstitusjoners uavhengighet og konklusjoner. Forholdet mellom politikk og forskning er komplisert og variere fra område til område. Klimaforskning er et område som er kontroversielt, fordi feltet leverer prediksjoner som kan brukes som politiske argumenter. Forskning innen atomfysikk er politisk betent, fordi nye nasjoner kan bruke økt kunnskap til å utvikle atomvåpen. Samfunnsforskning kan gi data som angir hvor godt nye lover har fungert eller lage hypoteser for hva som vil skje som følge av politiske endringer, og blir gjenstand for politisk tolkning. Medisinsk forskning eller mikrobiologi kan finne nye sykdommer eller sammenhenger som krever politisk handling, og nye dyre behandlinger utfordrer helseforetakenes budsjettering og prioritering. Forskningen påvirkes også av hvilke oppgaver man enklest får penger til. I Norge er petroleumsvirksomheten stor og lønnsom og bruker mye penger på forskning , noe regjeringen støtter , mens forskere i Danmark kritiserer at universitetene bruker penger på slik forskning. Inndeling Vitenskapene kan inndeles eller klassifiseres på mange ulike måter. Ingen av inndelingene har imidlertid helt klare grenser. Flere vitenskaper faller mellom kategoriene eller i flere av dem samtidig. I Norge er vanlige inndelinger av vitenskapsgrener Deweys desimalklassifikasjon, Norsk inndeling av vitenskapsdisipliner eller i undervisningsfag gjennom NUS2000-standarden. Inndeling etter universalitet Tar man utgangspunkt i om vitenskapen prøver å forklare enkeltfenomener eller å avlede lovmessigheter på tvers av slike, får man en todeling: Idiografiske vitenskaper søker å forklare enkeltfenomener som for eksempel historiske hendelser. Nomotetiske vitenskaper leter etter generaliseringer som for eksempel naturlover. Inndeling etter fagområde En vanlig inndeling av vitenskapene tar utgangspunkt i hva som undersøkes: Naturvitenskapene forsker på naturfenomener. Samfunnsvitenskapene forsker på samfunnsmessige og økonomiske fenomener. Humaniora forsker på språk, litteratur, filosofi, rettsvitenskap m.m. Teknologi forsker på praktisk utførelse, anvendelse av og kunnskapen om redskaper, maskiner, teknikker, systemer eller metoder i håndverk eller industri. Inndeling etter metode Etter metoden som brukes i en vitenskap kan man dele dem inn i: empiriske eller deduktive vitenskaper, formal- eller induktive vitenskaper, hermeneutiske vitenskaper. Se også Erkjennelsesteori Forklaringsmodell Forskning Forskningsetikk Hypotese Teori Vitenskapsfilosofi Vitenskapelig metode Litteratur Guttorm Fløistad Filosofi og vitenskap fra renessansen til vår egen tid, 1991 ISBN 9788200212744 Knut Erik Tranøy Filosofi og vitenskap fra antikken til høymiddelalderen, 1991 ISBN 9788200212751 Referanser Eksterne lenker Vitenskapelig litteratur; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil) Filosofi 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Verden har flere betydninger: Jorden En del av jorden: den første verden den andre verden den tredje verden den gamle verden den nye verden Verdensaltet; det eksisterende: universet tilværelsen virkelighet Verden (Aller), en by i Tyskland Se også The World (andre betydninger) (pekerside) ja:世界 (曖昧さ回避) ro:Lume (dezambiguizare)


text: Valgerd Svarstad Haugland (født 23. august 1956 i Kvam i Hordaland) er en norsk tidligere politiker (KrF). Fra 2019 er hun Statsforvalter i Oslo og Viken. Hun var innvalgt til Stortinget fra Akershus i perioden 1993–2005. Hun var sekretær i Stortingets sosialkomité 1993–1997 og nestleder i finanskomiteen 2000–2001. Hun var barne-, familie- og forbrukerminister fra oktober 1997 til mars 2000 og kultur- og kirkeminister mellom oktober 2001 og oktober 2005. Hun var fylkesmann i Oslo og Akershus fra 2011 til 2018. Politisk karriere Haugland tok over etter Kjell Magne Bondevik som leder for Kristelig Folkeparti (KrF) i 1995 og ble etterfulgt av Dagfinn Høybråten i 2004. Hun gikk av etter KrFs sviktende velgeroppslutning i kommune- og fylkestingsvalget 2003. Men lederperioden hennes i Kristelig Folkeparti kjennetegnes først og fremst ved historisk høy oppslutning om partiet i valg både i 1997, 1999 og 2001. Som barne-, familie- og forbrukerminister var hun ansvarlig for innføringen av kontantstøtten. I 2005 stilte hun til gjenvalg til Stortinget for Akershus. Dette førte til at Høybråten, som også kommer fra Akershus, ble nominert på førsteplass i Rogaland (en fordel for Høybråten ettersom førsteplassen i Rogaland var et såkalt sikkert mandat). Haugland mistet KrF-mandatet fra Akershus ved stortingsvalget i 2005. Utdanning og annen yrkespraksis Haugland er utdannet lærer fra Alta lærerhøyskole 1975–1979 og har mellomfag i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo og grunnfag i kristendom fra Menighetsfakultetet. I tillegg til en lang rekke verv i KrF har hun jobbet som lærer ved tre ulike ungdomsskoler, og vært daglig leder for Kristelig Folkepartis Kvinner 1989–1991. I 2006 ble hun ansatt som kirkeverge i Oslo. Hun var nestleder i NRKs styre fra 2006 til 2010 og var i perioden 2011–2018 styreleder i stiftelsen Antidoping Norge. Statsforvalter Haugland var den siste fylkesmann i Oslo og Akershus. Hun tiltrådte 5. desember 2011 og satt i embetet til det ble nedlagt 31. desember 2018. Fra 1. januar 2019 fortsatte hun som den første fylkesmann i Oslo og Viken med hovedsete i Moss, fra 2021 med tittel statsforvalter. Annet Haugland ble kommandør av St. Olavs Orden i 2004 etter fire års tjeneste som statsråd. I forbindelse med landsmøtet til Kristelig Folkeparti våren 2007 ble Haugland foreslått som nytt æresmedlem av partiet, men takket nei med den begrunnelse at det var «for tidleg». I april 2011 takket hun imidlertid ja til samme forespørsel og ble utnevnt til nytt æresmedlem i KrF sammen med partiveteran Kåre Gjønnes. Hun fikk i 2003 Bjellesauprisen fra FONO for «uredd håndtering av de kommersielle rikskanalene og for å ha tatt norsk musikkproduksjon på alvor». Haugland fikk sin politiske biografi i Olav Kobbeltveits bok Valgerd: eit portrett i 2004. Publikasjoner «Genteknologi som politisk utfordring» I: Genteknologi og det menneskelege, Alma Mater, 1998 ISBN 82-419-0235-2 «Far – ein samtalepartnar» I: Sin fars datter, Lunde 1999 «Dåpsopplæring i Den norske kyrkja : målsetting og realisering» I: Kyrkjeleg undervisning og utdanning. Tapir, 2003 ISBN 82-519-1879-0 Stortingskomitéer 1993–1997: sekretær i Sosialkomitéen. 2000–2001: nestleder i Finanskomitéen. 2000–2001: medlem i Den utvidede utenrikskomitéen. Referanser Eksterne lenker Fylkesmannen i Oslo og Akershus' hjemmeside Groruddalen.no: Valgerd skal slåss for Oslo-kirkene Dagsavisen:Vurderer ny bruk av tomme kirker Norske kulturministre Norske familie- og forbrukerministre Kristelig Folkepartis ledere KrF-statsråder Statsråder i Regjeringen Bondevik I Statsråder i Regjeringen Bondevik II Norske statsråder etter 1945 Stortingsrepresentanter for Akershus Stortingsrepresentanter fra KrF Stortingsrepresentanter 1993–1997 Stortingsrepresentanter 1997–2001 Stortingsrepresentanter 2001–2005 Fylkesmenn i Oslo og Akershus Fylkesmenn i Oslo og Viken Statsforvaltere St. Olavs Orden Personer fra Kvam kommune


text: Verdensundre kan referere til flere ting: Ulike lister over underverk (menneskeskapte konstruksjoner) Klassiske underverk Verdens syv underverker, de klassiske Moderne underverk Verdens sju nye underverk, modernisering med eksisterende byggverk American Society of Civil Engineers (alternativ til moderne menneskeskapte underverk) Eighth Wonder of the World Nasjonale lister Norges sju underverk, flere medier som arrangerer avstemninger Sveriges sju underverk, svenske kåringer Seven Wonders of Canada Seven Wonders of Wales Bøker, musikk og scenekunst Seven Ancient Wonders av Matthew Reilly Seven Wonders of the Industrial World av Deborah Cadbury Wonders of the Invisible World av Cotton Mather World of Wonders av Robertson Davies Seven Wonders, en sang av Nickel Creek, i albumet (2000) This Side. Eighth Wonder, et britisk popband fra 1980-årene The Eighth Wonder, en opera av Alan John og Dennis Watkins Wonders of the World (album), (Long Beach Dub Allstars) Wonder of the World (skuespill) av David Lindsay-Abaire Arkitekturhistorie


text: Varians er et mål på variasjon. Teoretisk varians Teoretisk varians er et mål på den underliggende variasjonen i en statistisk fordeling. Teoretisk varians noteres ofte som . For en stokastisk variabel er variansen definert som der er forventning. Varians er altså forventet kvadratavvik fra forventningen. Dersom det er flere varianser involvert i et uttrykk eller en utledning, er det normalt å notere den teoretiske variansen til som for eksempel for å vise hvilken variabel variansen refererer til. Empirisk varians Empirisk varians, også kalt utvalgsvarians, er et mål på variasjonen i et utvalg fra en statistisk fordeling. Den empiriske variansen er et estimat av den teoretiske variansen. Empirisk varians noteres ofte som . Den vanligste estimatoren for varians er der er hver observasjon og er gjennomsnittet av de observasjonene. Dersom det er flere varianser involvert i et uttrykk eller en utledning, er det normalt å notere den empiriske variansen til som for eksempel for å vise hvilken variabel variansen refererer til. I praksis regnes variansen ut ved at en først regner ut gjennomsnittet av alle observasjonene, deretter legger du sammen kvadratene av forskjellen mellom hver observasjon og dette gjennomsnittet. Denne summen deles på tallet som er én mindre enn antall observasjoner. Dersom du derimot kjenner hele populasjonen, kan du regne ut den virkelige variansen (altså ikke et estimat) ved formelen Egenskaper Den positive kvadratroten til variansen er standardavviket. På mange kalkulatorer og i de fleste regneark (f.eks. OpenOffice Calc) vil det være en egen funksjon til å regne ut begge disse verdiene. Dersom og er to vilkårlige konstanter og er en stokastiske variabel gjelder Moment (matematikk) Statistisk avvik og spredning


text: West Bromwich Albion Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i EFL Championship. Klubben ble stiftet i 1878, og var en av tolv klubber som startet The Football League i 1888. «The Baggies», som er kallenavnet til West Bromwich, spiller hjemmekampene sine på The Hawthorns i West Bromwich. Byen West Bromwich ligger i den engelske regionen Vest-Midlands, rett nordvest for Birmingham. Historie Klubben ble grunnlagt av arbeidere fra Salter's Spring Works i West Bromwich i november 1878. Meritter Vinner av 2. divisjon: 1901/02, 1910/11 og 2007/08. Finalist i FA-cupen: 1886, 1887, 1895, 1912 og 1935. Finalist i Ligacupen: 1967 og 1970. Finalist i Watney Cup: 1971. Engelske landslagsspillere Siden klubben ble stiftet i 1878 har West Bromwich hatt 41 engelske landslagsspillere. Til sammen har disse spilt 188 kamper, og scoret 32 mål for England. I 177 av kampene har spilleren fra West Bromwich vært med fra start, og i 2 kamper har det engelske landslaget hatt en kaptein som representerte West Bromwich på klubbnivå. Klubbrekorder Største seier: 12-0 mot Darwen (h), 4. april 1892 Flest mål: Tony Brown, 279 Dyreste kjøp: Borja Valero, £4,7 m fra Mallorca, 2008 Isaiah Brown ble ved sin debut for WBA 4. mai 2013 den nest yngste spilleren i Premier League med sine 16 år og 117 dager. Managere Spillerstall Oppdatert 3. oktober 2023. Utlånte spillere Referanser Eksterne lenker Klubbside fra BBC Oversikt over klubbens resultater i liga og cup Uavhengig nettsted om West Bromwich Albion (Rivalsnet) Uavhengig nettsted om West Bromwich Albion (Westbrom) Uavhengig nettsted om West Bromwich Albion (Albion Till We Die) Oversikt over engelske landslagsspillere (England Football Online) Klubbside fra Soccerbase Hjemmesiden til West Bromwich Albions norske supporterklubb Fotballag i England Sport i West Midlands Fotballag etablert i 1878 Sport i England i 1878


text: Will Oldham (født 24. desember 1970 i Louisville, Kentucky) er en amerikansk låtskriver. Han har utgitt plater under sitt eget navn, samt under navnene Palace Music, Palace Brothers og Bonnie Prince Billy. Diskografi Album There Is No-One What Will Take Care of You, 1993 (Palace Brothers) Days in the Wake (opprinnelig uten navn), 1994 (Palace Brothers) Hope, 1995 (Palace Songs) Viva Last Blues, 1995 (Palace Music) Arise Therefore, 1996 (Palace Music; senere kreditert Will Oldham) Joya, 1997 (Will Oldham) Blue Lotus Feet, 1998 (Bonnie 'Prince' Billie) I See a Darkness, 1999 (Bonnie 'Prince' Billy) Ode Music, 2000 (Will Oldham) All Most Heaven, 2000 (Rian Murphy & Will Oldham) Get on Jolly, 2000 (The Marquis de Tren & Bonnie Billy) Ease Down the Road, 2001 (Bonnie 'Prince' Billy) More Revery, 2001 (Bonny Billy) Untitled Album, 2002 (Amalgamated Sons of Rest (Will Oldham, Jason Molina og Alasdair Roberts)) Master and Everyone, 2003 (Bonnie 'Prince' Billy) Black/Rich Music, 2004 (Will Oldham) Seafarers Music, 2004 (Will Oldham) Sings Greatest Palace Music, 2004 (Bonnie 'Prince' Billy) Superwolf, 2005 (Matt Sweeney & Bonnie 'Prince' Billy) The Brave and the Bold, 2006 (Tortoise & Bonnie 'Prince' Billy) The Letting Go, 2006 (Bonnie 'Prince' Billy) Ask Forgiveness (EP), 2007 (Bonnie 'Prince' Billy) Lie Down in the Light, 2008 (Bonnie 'Prince' Billy) Beware, 2009 (Bonnie 'Prince' Billy) The Wonder Show of the World, 2010 (Bonnie 'Prince' Billy & The Cairo Gang) Wolfroy Goes to Town, 2011 (Bonnie 'Prince' Billy) The Marble Downs, 2012 (Bonnie 'Prince' Billy) What the Brothers Sang, 2013 (Bonnie 'Prince' Billy) Bonnie 'Prince' Billy, 2013 (Bonnie 'Prince' Billy) Singer's Grave - A Sea of Tongues, 2014 (Bonnie 'Prince' Billy) Konsertalbum Get the Fuck on Jolly Live, 2001 (Bonny Billy and Marquis de Tren ) Summer in the Southeast, 2005 (Bonnie 'Prince' Billy) Wilding in the West, 2008 (Bonnie 'Prince' Billy) Is It The Sea?, 2008 (Bonnie 'Prince' Billy With Harem Scarem And Alex Neilson) Funtown Comedown, 2009 (Bonny Billy & The Picket Line) The Bonnie Bells of Oxford, 2013 (Trembling Bells & Bonnie 'Prince' Billy) Pond Scum, 2016 (Bonnie 'Prince' Billy) Samlealbum Lost Blues and Other Songs, 1997 (Palace Music) Guarapero/Lost Blues 2, 2000 (Will Oldham) Little Lost Blues 2006 (Bonny Billy) Referanser Eksterne lenker Oldham, Will Personer fra Louisville


text: Wicca er en løst organisert paganistisk religion som baserer seg på heksekunst. Den første og mest kjente retningen, gardneriansk wicca, ble grunnlagt av Gerald Brosseau Gardner (1884–1964) i England i 1946. Gardner hevdet å ha blitt innviet i en overlevende heksereligion i 1939, men det regnes som mer sannsynlig at Gardner grunnla denne religionen selv. Gardner var innviet i ordenen O.T.O, som ble ledet av Aleister Crowley, og Gardneriansk Wicca bygger på mange av ideene til Crowley. Mye av det skriftlige materialet tilskrives også Gardners prestinne, Doreen Valiente. En som tror på Wicca, er omtalt som en heks, eller en wiccaner. Etikken for en heks i wicca er å komme i harmoni med naturen. Dette gjennomføres med ulike ritualer, som skjer i ein heksesirkel. Tradisjoner basert på wicca Det er mange retninger innen Wicca, med mye variasjon både mellom retninger og fra individ til individ. De største retningene er Garderiansk Wicca, Alexandrisk Wicca, Tradisjonell Britisk Wicca, Keltisk Wicca, Dianasisk Wicca, Fearisk Wicca og Teutonisk Wicca. Gardneriansk Wicca er en initiatorisk religion, det vil si at man må bli innviet av en som allerede er innviet. Den er til en viss grad hierarkisk: man opererer med 3-4 grader av innvielse, og bare de som har 2. grad eller høyere kan innvie nye. Ingen kan innvie noen til en høyere grad enn de selv besitter. Innvielsen skjer fra mann til kvinne og omvendt. Man innvies til heks og prest/prestinne. Alle som er innviet er således prester eller prestinner, og det forventes at man praktiserer alene, og hvis mulig i et coven. Ved innvielse skal den nye heksen skrive av en skyggebok som sies å være en overlevering av Gardners egen skyggebok. Enkelte gardnerianske coven har seremonier som blir praktisert i nakenhet. Dette er fordi man ønsker å komme så nær naturen som mulig. På samme måte er det mange som kun velger å gå barfot under ritualer. De fleste, hvis ikke alle, retninger innen Wicca stammer fra Gardneriansk Wicca på én eller annen måte. Den andre store retningen er Alexandrisk Wicca, som ble startet av Gardners elev, Alex Sanders (1926–1988). Alexandrisk Wicca er mer seremonirettet, og praktiserer vanligvis ikke nakenhet. Noen tradisjoner innen moderne Wicca bruker elementer fra både Alexandrisk og Gardneriansk Wicca. Noen finner frem til at de ikke vil tilhøre en spesiell retning, og føler at det blir feil. Derfor plukker de litt fra alt og tar til seg det som de føler er det mest riktige, uansett hvor det måtte komme fra. Slike wiccanere kalles eklektiske. Mange eklektiske wiccanere velger å være isolerte, det vil si at de praktiserer religionen helt på egen hånd. Til forskjell fra mange andre religioner sier ikke Wicca at det er den ene og eneste veien for alle, og driver ikke kampanjer mot andre religioners tradisjoner. Wicca oppfordrer den frie tanke, kreativitet, individualisme, og personlig, spirituell vekst. Det er en feiring av årstidenes syklus og av livet. Wicca oppfordrer til respekt for alt levende. Selv om det guddommelige blir sett på som den eneste ene i wicca, ses det guddommelige selv som delt i to, mannlig og kvinnelig, Gudinne og Gud. Innenfor forskjellige coven og tradisjoner kan vektleggelsen på Guden og Gudinnen variere, men alle tradisjoner mener at for at det skal være en helhet i det guddommelige, må det omfatte både maskulint og feminint. Å tilbe bare en av disse aspektene vil skape ubalanse. Men, det er også noen retning innen Wicca som bare tilber Gudinnen, og som mener at kun det kvinnelige er det viktige. Alle hekser har en egen "skyggebok", eller Book of Shadows som det heter på engelsk. Dette er en slags dagbok, der man skriver inn formler, ritualer og lignende som en selv synes er viktig for sin egen heksekunst. De aller fleste tar mye inspirasjon, eller kopierer direkte, fra den originale boken som ble skrevet av Gerald Gardner da han levde. Gud og Gudinnen Gudinnen er ofte beskrevet som trippel eller tredelt, og hennes aspekter som Jomfru, Mor og Vis kvinne eller Volve blir assosiert med månens aspekter: nyende, full og neende. Hun er kjent ved flere navn, som Aradia, Arianhrod, Bride/Brighid, Cerridwen, Diana, Frøya og Minerva. Hva navnet hennes er, er opp til den enkeltes heks sine preferanser, og hun er ofte oppkalt etter andre gudinner fra andre religioner, som for eksempel hinduismen, eller gamle greske/romerske, norønne eller egyptiske religioner. Wicca og dets tilhørende hekser tilber både Gud og Gudinnen, på lik linje med hverandre, og de aller fleste retninger innen Wicca ser på de to guddomelige som likeverdige, og grunnen til at det er en opprettholdt balanse i verden. For heksene er Guden et viktig bilde for å forstå menneskelig natur. Denne eldgamle guddom som er dyr, menneske og gud, symboliserer det som mennesker må strebe etter, harmoni mellom de tre aspektene av menneskets natur. Som Gudinnen er Guden tilbedt ved mange navn, som Herne, Cernunnos, Ra, Chuck, Jehova, Zevz og Karnayna, og, på lik linje med Gudinnen, er også han oppkalt etter andre guder, fra overnevnte religioner. Merkedager I Wicca æres gudene på åtte viktige fester eller sabbater gjennom året. De 4 store (merket i fet skrift) og de 4 små (jevndøgn og solverv): Samhain (31. oktober) Yule (ca. 21. desember – vintersolverv) Imbolc (1. februar) Ostara (ca. 21. mars – vårjevndøgn) Beltane (1. mai) Litha (ca. 21. juni – sommersolverv) Lammas (1. august) Mabon (ca. 21. september – høstjevndøgn) Gudene æres også månedlig på måneriter som kalles esbater. Wicca har ingen hellige skrifter. Wicca lever derimot etter The Wiccan Rede, som har følgende læresetning: «Gjør hva du vil, så lenge det ikke skader deg selv eller andre». (en:An it harm none, do what ye will) Litteratur Gardner, Gerald: Witchcraft today Gardner, Gerald: The meaning of witchcraft Holland, Eileen: The Wicca Handbook Crowley, Vivianne: Wicca: The Old Religion In the New Millennium Eksterne lenker wicca.no Jakter på hekser fra Forskning.no Pagan Federation International - Norge - PFI Norge religiøse organisasjoner Nyreligiøsitet Nyhedendom Religiøse høytider