text: Sund er en tidligere kommune i Hordaland fylke vest for Bergen. Kommunen besto i hovedsak av den sørlige delen av øya Sotra. Den grenset i nord til daværende Fjell kommune. Over fjorder i øst og i sør kommer man henholdsvis til Bergen og Austevoll kommuner. I kommunen finnes følgende tettsteder/bygder: Skogsvåg, Klokkarvik, Høyland, Kleppe, Forland, Steinsland, Tofterøy, Hamre, Bakka, Berge, Vorland, Eidesjøen, Spilde, Kausland, Glesvær, Telavåg og Hammersland 20. juni 2016 vedtok kommunestyrene i Fjell, Sund og Øygarden å sende søknad om å bli én kommune. I et felles kommunestyremøte for Fjell, Sund og Øygarden 21. juni 2017 ble det vedtatt at den nye storkommunen, som blir en realitet fra 1. januar 2020, skal hete Øygarden. Kommunesenteret blir på Straume i Fjell kommune, mens kommunevåpenet til den nye storkommunen blir Sunds kommunevåpen, en fyrlykt. Politikk Sogneprest Johan Fritzner Greve ble valgt som kommunens første ordfører i 1837. Lars R. Lerøen var ordfører da Austevoll i 1886 ble fradelt som egen kommune. Mot slutten av 1800-tallet ble Håkonsund fast møteplass for kommunestyret. I 1926 ble det reist kommunehus på Steinsland etter tegning av ordfører Arne Bakke. Under andre verdenskrig ble ordfører Ole N. Høiland avsatt av nazistene da de mente han trenerte beordringer fra okkupasjonsmakten. Dagens kommuneadministrasjon er plassert på Skogsvåg. Kommunestyret 2015-2019 har 21 representanter fordelt på syv partier: Høyre - 7 mandater Arbeiderpartiet - 6 mandater Fremskrittspartiet - 3 mandater Senterpartiet - 2 mandater Sosialistisk Venstreparti - 1 mandat Kristelig Folkeparti - 1 mandat Venstre - 1 mandat Kari-Anne Landro (H) er ordfører og Nils Kåre Skoge (H) er varaordfører i et samarbeid mellom H, Frp, KrF og V. Næringsliv I middelalderen var det korndyrking og husdyrhold som var den viktigste næringen, selv om jordsmonnet var karrig og ofte ikke ga mer enn 3 folds avling. I tillegg var fiske og hvalfangst viktige tilskudd, og Skogsvåg og Tælavåg var de to viktigste stedene hvor man kunne sperre hval inne. Det var på 1600-tallet etablert en rekke fangstplasser for sildefiske og laksefiske, og en stor del av fangsten ble rodd til Bergen og omsatt på fisketorget. Senere ble det vanlig at sundfiskerne dro på sesongfiske til Nordnorge og Island. Frem til andre verdenskrig var jordbruk og fiske fortsatt de store hovednæringene, men på 50-tallet økte antall sysselsatte innen industri og sjøtransport. På 70-tallet ble det i Norge innført strenge restriksjoner på ringnotfisket, og Sund var blant kommunene som ble hardest rammet. Arbeidsledigheten som fulgte blant fiskerne ga imidlertid grobunn for fremveksten av en helt ny næring, nemlig fiskeoppdrett. Næringsvirksomheten i Sund kommune er i nyere tid særlig konsentrert om shipping, fiskeri og turisme. På Skageneset sør for Skogsvåg er det stor aktivitet innenfor skipsnæringen. I mars 2012 åpnet Biomega sin nye fabrikk på Skageneset hvor de satser på raffinering av restråstoffer fra fiskindustrien. Lenger sør finnes flere fiskeoppdrettsanlegg, og på Lerøy har Lerøy Seafood lange tradisjoner. På Forland ble Statens Skole for Sikkerhetsopplæring etablert i 1985 som treningssenter for offshore-bransjen. I 1995 ble driften overtatt av Falck Nutec. I 2017 ble senteret solgt til Gexcon. Like ved dette senteret ligger også Panorama Hotell & Resort, kommunens eneste hotell, og Sartor Shipping er også lokalisert på Forland. Sund Senter er lokalisert på Skogsvåg og kommuneadministrasjonen har også holdt til der siden 70-tallet. Kommunikasjon Ankomstveien til Sund kommune er sårbar fordi det på strekningen mellom Fjell kirke og Skogsvåg ikke finnes alternative vegruter. Riktignok går det ferge fra Klokkarvik til Hjellestad i Bergen kommune, men denne fergen har kun kapasitet på rundt ti biler. I perioden 1988 til 1995 var det også fergeforbindelse fra Austefjorden til Kvaløya i Austevoll kommune. Kulturarven I Sund kommune er kystkulturen fremtredende, og sangtradisjonene gjenspeiler livet ytterst i havgapet. Den viktigste ambassadøren for dette i nyere tid var trubaduren Johannes Kleppevik. Nordsjøløypa går via kommunens høyeste fjell Førdesveten og formidler gamle tradisjoner. Kommunens tusenårssted er Glesnes Handelssted, hvor det også er plantet et tusenårstre. Kunstneren Kyrre Grepps kunstverk/skulpturer er plassert i terrenget på svabergene ned mot sjøen. Kjente personer fra Sund Absalon Taranger (1858–1930), rettshistoriker Lars Telle (1906-1943), motstandsmann Ingvald Karsten Lerøy (1920-1941), motstandsmann, medlem av Shetlandsgjengen Trygve Nipen (1943-2014), kulturpersonlighet Ranveig Frøiland (1945-2020 ), stortingsrepresentant (Ap) 1985-2005, statsråd 1996-1997 Johannes Kleppevik (1947–2001), trubadur Ove Trellevik (f. 1965), stortingsrepresentant (H) Bjarte Hjelmeland (1970–), skuespiller og teatersjef ved Den Nationale Scene i Bergen Susanne Glesnes (1974–), sandvolleyballspiller Jakob Glesnes (1994-), fotballspiller Galleri Referanser Litteratur Hummelsund, Johannes Evensen: Bygdebok for Sund : Eit lite utsnitt av Sund si soge, 1970 Kobbeltveit, Olav: Sund kommune. Ein livsfrisk hundreåring, Sund kommune 1986 Asphaug, Arne: Bygdesoge frå Sund 1320-1660 : tre hundre armods år?, Sund kommune 1987, ISBN 82-991523-0-5 Asphaug, Arne: Legane fortel frå Sund 1870-1890, Sund kommune 1994, ISBN 82-991523-1-3 Asphaug, Arne & Toft, Olav: Kystkulturen i Sund bygdemuseum, Sund kommune 1996, ISBN 82-991523-2-1 Asphaug, Arne: Næringsvegane i Sund og Austevoll 1866-1890, Sund kommune 1997, ISBN 82-991523-5-6 Asphaug, Arne: Tyssøy, Sund kommune 1997, ISBN 82-991523-4-8 Asphaug, Arne: Historie frå Selstø, ein gard i Telavåg, Sund kommune 1998, ISBN 82-991523-7-2 Asphaug, Arne: Kva løytnant Henriksen fortalde frå Fjell og Sund i året 1860, Sund kommune 1998, ISBN 82-991523-6-4 Asphaug, Arne & Drageland, Svein Olaf: Bygdebok for Vardøy : eit øysamfunn i havgapet, Sund kommune 2000, ISBN 82-991523-8-0 Søreide, Oddvar Magne: Bygdebok for Skoge: Dei gav oss ein arv: Bygde- og ættesoge for Skoge år 900-2000, Skoge Velforeining 2001, ISBN 978-82-92157022 Alsvik, Jan: Sund : en fotovandring, Hafrsfjord forlag 2004, ISBN 82-7590-027-1 Søreide, Oddvar Magne: Gardssoge for Store Sangolt, Litle Sangolt, Skaga og Dommedal, Skoge Velforeining 2006, ISBN 978-82-92157-04-6 Severud, Jon: Kystfolk og fiskarliv: Frå Tyssøy til Tekslo, Bodoni 2010, ISBN 978-82-712-8590-6 Skogseth, Arvid & Fyllingsnes, Frode: Sund på Søre Sotra 1, Sund kommune 2012, ISBN 978-82-991-5239-6 Skogseth, Arvid & Fyllingsnes, Frode: Sund på Søre Sotra 2, Sund kommune 2013, ISBN 978-82-991-5233-4 Eksterne lenker Sund kommunes arkiver Kultur i Sund på kart fra Kulturnett.no


source: wikipedia

text: Sotra er en øy i Øygarden kommune i Vestland fylke. Den har et areal på og har 19 100 innbyggere (2017). Den nordlige delen av øyen tilhører tidligere Fjell kommune, mens den sørlige delen av øyen tilhører tidligere Sund kommune. Nå er dette Øygarden kommune. Kommunestyrene i Fjell, Sund og Øygarden (nord for Sotra) vedtok 20. juni 2016 å søke om å bli én kommune. Kommunen ble nye Øygarden kommune 1. januar 2020. Navnets opphav Navnet Sotra har usikker betydning. Ifølge Bygdebok for Fjell er navnet trolig svært gammelt, kanskje 3000 år, og kan bety noe som har med sjøforholdene rundt øyen å gjøre: det kan komme fra et gammelnordisk ord for syde, koke, eller at det var sug i sjøen på grunn av strømforhold. På folkemunne har en populær tolkning vært «Den sorte øyen». Navnet skulle ha kommet av at man har funnet store røtter etter brent skog i tormyrene. Øyen må på ett eller annet tidspunkt ha hatt skog som ble brent, slik folk har oppfattet det. Det finnes ingen holdepunkter for at dette kan være riktig tolkning. En dansk omskriving – Sartor – har tidligere vært i bruk. Den brukes nå bare av enkelte firmaer på Sotra (blant annet Sartor Storsenter, Sartor & Drange og Sartor Skytterlag). Geografi Mellom Sotra og Litlesotra ligger øya Bildøy. Det går broer mellom øyene, og siden 1971 da Sotrabrua ble åpnet har Sotra hatt fastlandsforbindelse. Før dette gikk det ferge fra Brattholmen til Alvøen. Fortsatt går det ferge mellom Klokkarvik sør på Sotra og over til Hjellestad på fastlandet, tidligere gikk det også ferge fra Austefjorden til Austevoll. Den varierte topografien skaper store geografiske kontraster på Sotra. Mens man på østsiden av øya kan finne lune viker og tett skog er det for det meste goldt og værhardt på vestsiden. Det ligger imidlertid en rekke mindre øyer på vestsiden som demmer noe opp for Nordsjøen, de største er Tofterøy, Algrøy, Lokøy og Turøy. Liatårnet er det høyeste fjellet på Sotra og høyeste punkt i Fjell kommune. Et annet fjell er Gardafjellet. Andre fjell er Knappskogfjellet (skjenet) (164 meter over havet), Spjeldsfjellet (165 meter over havet) og Førdesveten, som er det høyeste i Sund med 284 meter over havet. Næring Om landbruket har vært karrig på Sotra har havet vært tilsvarende gavmildt. Fra tidlige tider har derfor fiske og hvalfangst vært sentralt i sotrastrilenes kamp for tilværelsen. Senere ble også losyrket en viktig næringsvei, særlig sør på Sotra hvor innseilingen til Bergen gikk gjennom Korsfjorden og Hjeltefjorden. Men havets herligheter hadde en mørk bakside, for været var lunefullt og kunne fort snu. De små kystsamfunnene kunne derfor bli hardt rammet når ulykken var ute. I nyere tid spiller fiskeindustrien fortsatt en sentral rolle i næringslivet på Sotra, men mest dominerende er virksomheten knyttet til olje og gass. Denne virksomheten er særlig knyttet til stedene Ågotnes i Fjell, Kollsnes og Sture i Øygarden. På Ågotnes ble Coast Center Base (CCB) etablert i 1973 som forsyningssenter for olje- og gassindustrien. Dette har stimulert til betydelig næringsutvikling for offshorebaserte selskaper. FMC er blant de store selskapene som har avdeling på Ågotnes, mens SEC (tidligere Sotra Elektro) er et eksempel på en lokal bedrift som har vokst frem av satsingen på olje og gass på Ågotnes. Kjent person fra Sotra er filmregissør og forfatteren Bobbie Peers. Galleri Se også Fjell festning VestforBergen.no Referanser Øyer i Øygarden


text: Star Trek: The Next Generation (TNG) er en amerikansk science fiction-serie som opprinnelig gikk på amerikansk TV fra 1987 til 1994. Den er den tredje TV-serien om Gene Roddenberrys Star Trek-verden, etter Star Trek: The Animated Series (1973–1974), men er basert på Star Trek: The Original Series (1966–1969). Star Trek: The Next Generation gikk i syv sesonger og ble rost av kritikere med blant annet 18 Emmy-priser. Serien handler om et mannskap som utforsker verdensrommet på Starfleet-romskipet USS «Enterprise-D», ledet av Jean-Luc Picard (Patrick Stewart). Serien er satt til å være omtrentlig 80 år etter handlingene i Star Trek: The Original Series. Bakgrunn Episodene følger eventyrene til mannskapet ombord på Galaxy-klasse-romskipet USS «Enterprise NCC-1701-D» (kallenavn «Enterprise-D»). Skipet er et flaggskip i flåten til Starfleet og United Federation of Planets, og er utformet både for utforsking og diplomati, men er også klar for krigshandlinger. Introen til serien åpner med et sitat opplest av Patrick Stewart, og etterligner åpningen til Star Trek: The Original Series. I motsetning til den opprinnelige åpningen, er frasen «five year mission» (engelsk, «femårig oppdrag») erstattet med «continuing mission» («fortsettende oppdrag», et oppdrag uten kjent ende), og «no man» («ingen mann») er erstattet med kjønnsnøytrale «no one» (omtrentlig «ingen»): Mannskapet på «Enterprise» er i en pågående utforsking av galaksen, og møter på flere forskjellige raser og arter med skapninger som de kommuniserer og samhandler med. Dramatiske hendelser som involverer tidsreise, naturkatastrofer, eksterne konflikter, maskin- og programvarefeil forekommer. Forbindelser til andre deler av Star Trek-universet Seriens kjenningsmelodi kombinerer fanfaren laget av Alexander Courage fra Star Trek: The Original Series med en komposisjon laget av Jerry Goldsmith for filmen Star Trek: The Motion Picture (1979). Star Trek: The Next Generation har andre likheter med Star Trek: The Motion Picture: Filmfigurene Willard Decker og Ilia har mange likheter med seriens Will Riker og Deanna Troi. Første episode i andre sesong («The Child») og trettende episode i fjerde sesong («Devil's Due») av Star Trek: The Next Generation er basert på manus for Star Trek: Phase II. Noen kulisser fra Star Trek: The Original Series og tidligere filmer ble brukt om igjen for Star Trek: The Next Generation, samt i andre filmer senere. Noen av disse er deler av transporteringsrommet. Varianter av utseendet på dataskjermene (kalt for «LCARS») på «Enterprise» dukker også opp i seriene Star Trek: Deep Space Nine (1993–1999) og Star Trek: Voyager (1995–2001), samt i filmene basert på Star Trek: The Next Generation. Serien etablerte også den femsifrede stjernedatoen, hvor det andre sifferet står for sesongnummeret. Star Trek: Deep Space Nine og Star Trek: Voyager fortsatte med dette systemet, men brukte stjernedatoer derivert fra når de begynte i forhold til Star Trek: The Next Generation. Den første episoden til Star Trek: Deep Space Nine har derfor en stjernedato satt til midten av sjette sesong av Star Trek: The Next Generation, og Star Trek: Voyager har en stjernedato satt til midten av tredje sesong av Star Trek: Deep Space Nine. Figurer Hovedpersoner Det skjedde flere endringer i løpet av de syv sesongene som serien gikk. Denise Crosby, da i rollen som Natasha Yar, bestemte seg for å forlate serien like før slutten av første sesong. Figuren Worf (spilt av Michael Dorn) erstattet Natasha Yar i stillingen som sikkerhetssjef og taktisk offiser. Crosby returnerte senere som Natasha Yar i en alternativ tidslinje i episodene «Yesterday's Enterprise» (sesong tre, episode femten) og «All Good Things...» (sesong syv, episodene 25 og 26; sesongavslutning). Crosby spilte også Natasha Yars datter, Sela, i to sesonger. Gates McFadden, som spilte Beverly Crusher, forlot serien etter første sesong. Hennes figur ble erstattet av Katherine Pulaski, spilt av Diana Muldaur. Muldaur ble ikke kreditert i åpningsteksten til serien, men ble i stedet listet som en spesiell gjesteopptreden («guest star»). Pulaski var ikke en populær figur blant seerne, og ble erstattet av Beverly Crusher mot slutten av den andre sesongen, igjen spilt av McFadden. Wesley Crusher, spilt av Wil Wheaton, ble også skrevet ut av serien i løpet av fjerde sesong. Wheaton ønsket selv å forlate serien, blant annet fordi han ble frustrert av figurens begrensninger, og at han ville se hva resten av skuespillerkarrieren kunne by på. Wesley Crusher dukker opp i flere episoder senere, og Wheaton har senere uttalt at han gjerne blir med på fremtidige Star Trek-verk. Andre opptredener Noen figurer fra Star Trek: The Original Series er også i Star Trek: The Next Generation, og er spilt av de opprinnelige skuespillerne: DeForest Kelly som Leonard McCoy i episoden «Encounter at Farpoint», Leonard Nimoy som Spock i «Unification» og James Doohan som Montgomery Scott i «Relics». Mark Lenard opptrer som Sarek i to episoder, og Majel Barrett gjentok sin stemmerolle som datamaskinen i USS «Enterprise», samt rollen som betazoid-moren til Deanna Troi, Lwaxana Troi. Star Trek: The Next Generation introduserer to figurer som senere blir hovedroller i oppfølgerserien Star Trek: Deep Space Nine: Miles O'Brien (spilt av Colm Meaney) og Worf (Michael Dorn). Andre figurer fra Star Trek: The Next Generation som opptrer i Star Trek: Deep Space Nine er Q, Duras-søstrene Lursa og B'etor, Gowron, Kurn (Worfs bror), Alexander Rozhenko (Worfs sønn), Keiko O'Brien (Miles sin kone), Molly O'Brien (Miles sin datter), Lwaxana Troi, Thomas Riker, Vash og Gul Evek. Figurene Reginald Barclay, Deanna Troi, Q, William Riker og Geordi LaForge opptrer alle i Star Trek: Voyager. Tom Paris, en av hovedpersonene i Star Trek: Voyager, er basert på figuren Nicholas Locarno fra Star Trek: The Next Generation; Robert Duncan McNeill, som spilte Locarno, gikk videre til å spille Paris. Star Trek: Deep Space Nine-figuren Julian Bashir (spilt av Alexander Siddig) er også i Star Trek: The Next Generation-episoden «Birthright, Part I», og Armin Shimerman spilte Quark i episoden «Firstborn». Figurene Deanna Troi og William Riker er også med i Enterprise-finalen «These Are the Voyages...» Raser Mannskapet ombord på USS «Enterprise» møter på flere forskjellige arter og skapninger på reisene deres gjennom verdensrommet, som betegnes som raser. Ferengi-rasen, en av de tilbakevendende romvesenrasene i Star Trek: The Next Generation, forekommer også i flere Star Trek-spin-off-verk. Star Trek: The Next Generation introduserer også borg-rasen, cardassian-rasen og bajor-rasen, sammen med terroristgruppen Maquis, som spiller en rolle i de senere seriene Star Trek: Deep Space Nine og Star Trek: Voyager. Romulan-rasen fremstår igjen som fiendtlige og aggressive i Star Trek: The Next Generation, mens klingon-rasen dukker opp som allierte av United Federation of Planets. Oppfølgere Fire filmer med figurene fra serien har blitt laget: Star Trek Generations (1994) Star Trek: First Contact (1996) Star Trek: Insurrection (1998) Star Trek Nemesis (2002) Tre andre Star Trek-serier etterfulgte Star Trek: The Next Generation: Star Trek: Deep Space Nine (1993–1999) Star Trek: Voyager (1995–2001) Enterprise (2001–2005) Serien har også inspirert utallige romaner, tegneserier, analytiske bøker, nettsteder og andre verk utført av fans. Priser og nominasjoner Emmy Star Trek: The Next Generation har vunnet 18 ulike Emmy-priser, og blitt nominert 40 ganger. 1994 – Vinner – Outstanding Individual Achievement in Sound Mixing for a Drama Series Vinner – Outstanding Individual Achievement in Special Visual Effects Nominert – 8 ulike kategorier 1993 – Vinner – Outstanding Individual Achievement in Costume Design for a Series Vinner – Outstanding Individual Achievement in Hairstyling for a Series Vinner – Outstanding Individual Achievement in Sound Mixing for a Drama Series Nominert – 2 ulike kategorier 1992 – Vinner – Outstanding Individual Achievement in Costume Design for a Series Vinner – Outstanding Individual Achievement in Makeup for a Series Vinner – Outstanding Individual Achievement in Special Visual Effects Vinner – Outstanding Individual Achievement in Special Visual Effects Nominert – 5 ulike kategorier 1991 – Vinner – Outstanding Sound Editing for a Series Vinner – Outstanding Sound Mixing for a Drama Series Nominert – 8 ulike kategorier 1990 – Vinner – Outstanding Art Direction for a Series Vinner – Outstanding Sound Editing for a Series Nominert – 7 ulike kategorier 1989 – Vinner – Outstanding Sound Editing for a Series Vinner – Outstanding Sound Mixing for a Drama Series Nominert – 6 ulike kategorier 1988 – Vinner – Outstanding Achievement in Makeup for a Series Vinner – Outstanding Costume Design for a Series Vinner – Outstanding Sound Editing for a Series Nominert – 4 ulike kategorier Star Trek: The Next Generation har også vunnet 11 andre priser, og blitt nominert for priser 11 ganger utover Emmy-prisene. Se også Liste over episoder av Star Trek: The Next Generation Fotnoter Referanser Eksterne lenker Star Trek: The Next Generation hos startrek.com TrekCore.com Medietek med DVD-skjermbilder fra hver episode av serien. Next Generation Science fiction-TV-serier fra USA TV-serier fra 1980-årene, fra USA TV-serier fra 1990-årene, fra USA Eventyrserier fra USA


text: Star Trek: Deep Space Nine er en TV-serie som varte i sju sesonger fra 1993 til 1999. Serien er basert på Gene Roddenberrys Star Trek, skapt av Rick Berman og Michael Piller og produsert av Paramount Pictures. Tittelen er noen ganger forkortet til ST:DS9 eller DS9. DS9 begynte mens Star Trek: The Next Generation fremdeles var på TV og det var flere episoder i begge seriene som krysset over til den andre. Ulikt forgjengerne, var DS9 original og den bryter ofte regler fastsatt av Gene Roddenberry. I motsetning til den andre serien, foregår DS9 på en romstasjon i stedet for et romskip. Serien består også av mange historier som gikk over flere sesonger, tilbakevendende figurer og mørkere temaer. Om TV-serien Serien ble opprinnelig unnfanget i 1991, rett før Gene Roddenberrys død. Den handler om mannskapet på en romstasjon, Deep Space 9, som tidligere var en cardassisk malmforedlings-stasjon. Når serien begynner er stasjonen kontrollert av United Federation of Planets og Bajor, en planet den tidligere gikk i bane rundt. Stasjonen blir flyttet for å overvåke trafikken gjennom det nylig oppdagede bajorske markhullet. På grunn av markhullet, blir stasjonen en hjørnestein i interstellar handel og politisk aktivitet i den bajorske sektoren, og også mesteparten av kvadranten. Dette unike premisset gjør at denne serien er den eneste Star Trek-serien som ikke foregår på et romskip. Ifølge medskaper Rick Berman, hadde han og Piller vurdert å la den nye serien foregår i en koloni på en fremmed planet. De syntes at en romstasjon ville appellere mere til seerne og det ville også være billigere å filme på grunn av utgiftene til et eventuelt opptakssted en koloni trenger. De var sikre på at de ikke ville la serien foregå på et romskip fordi at The Next Generation fremdeles var på TV, og ifølge Berman: I den første episoden oppdager mannskapet et nærliggende, stabilt markull, som muliggjør øyeblikkelig transportering til og fra den fjerntliggende gammakvadranten. På innsiden av markhullet lever vesener som eksisterer utenfor tid og de forstår ikke den lineære tiden som andre livsformer lever i. For innbyggerne på Bajor er disse vesenene de bajorske profetene og markhullet det himmelske tempel, som mange profesier har omtalt. Kommandør Benjamin Sisko, som oppdager markhullet med Jadzia Dax, blir profetenes emissær for bajorerne. Denne rollen gjør ham meget ukomfortabel den første tiden. Deep Space Nine ble godt mottatt av kritikere. Noen fans var dog utilfredse med seriens mørkere temaer og de protesterte mot en serie som foregikk på en romstasjon. Andre fans kaller seg selv Niners etter et baseball-lag med det samme navnet, som var med i episoden Take Me Out to the Holosuite fra sesong sju. Selv om DS9s seeroppslutning var til å begynne med solid, ble serien aldri like suksessrik som The Next Generation og oppslutningen gikk ned i senere sesonger. Flere grunner ble gitt for denne nedgangen, inkludert generelt flere serier på TV-stasjonene, oppdeling av seere mellom Deep Space Nine, The Next Generation og Star Trek: Voyager og at seerne rett og slett ble lei. Likevel forble serien en av de mest sette, syndikerte dramaseriene på TV. Serien er mest husket for sine velutviklete figurer og originale, komplekse historier. Hovedforfatterne for DS9, i tillegg til Berman og Piller, var Ronald D. Moore, Peter Allen Fields, Ira Steven Behr, Robert Hewitt Wolfe, Joe Menosky, René Echevarria. Richard Manning og Hans Beimler. Rollebesetning Hovedpersoner DS9 var den første Star Trek-serien som hadde hovedpersoner som ikke var medlem av Stjerneflåten. Kira Nerys var en offiser i den bajorske militsen, Odo en changeling som jobbet for cardasserne under okkupasjonen av Bajor og Jake Sisko og Quark var begge sivile. Ro Laren (Michelle Forbes) var førstevalget for nestkommanderende, men Forbes ville ikke binde seg til en TV-serie så Kira Nerys ble skapt isteden. Blant figurene i Stjerneflåten er Miles O'Brien den første hovedpersonen som vervet seg (underoffiser). Han var en av de tilbakevendende figurene i The Next Generation og i den første episoden blir han overført fra «Enterprise D» til DS9. I løpet av de sju årene DS9 varte, ble det gjort to store forandringer bland hovedpersonene. Worf (Michael Dorn) ankom stasjonen og ble en av hovedpersonene i The Way of the Warrior, den første episoden av den fjerde sesongen. Han hadde nylig vært sju år på «Enterprise D» i The Next Generation. Den opprinnelige grunnen til denne tilføyelsen var at Paramount ville øke seeroppslutningen. Likevel ble klingonen raskt en integrert del av serien og han passet godt sammen med resten av figurene. Den andre forandringen skjedde på slutten av den sjette sesongen da Terry Farrell (Jadzia Dax) forlot serien. Denne forandringen skjedde brått fordi Farrels kontrakt gikk ut og hun ville ikke fornye den fordi hun følte at hun ville få mere tid på skjermen i en annen serie på grunn av DS9s økende rollebesetning. Forfatterne ville ikke miste Dax så de skrev inn at Dax-symbionten ble overført til Ezri Dax, som ble spilt av Nicole de Boer. Alexander Siddig (Julian Bashir) dukker opp i åpningssekvensen med en forkortet versjon av sitt dåpsnavn, Siddig el Fadil, i de første tre sesongene. Navnet hans ble forandret til Alexander Siddig etter at han giftet seg med medskuespiller Nana Visitor (Kira Nerys), som putter de etter hverandre i åpningssekvensen. Han sa selv at han forandret navnet sitt fordi han fant ut at ingen som så på serien visste hvordan «el Fadil» uttales. Siddig ble kreditert som Siddig el Fadil når han regisserte episoder. Tilbakevendende figurer Siden serien foregår på en stillestående romstasjon istedenfor et romskip som drar til et nytt sted i hver episode, fikk man muligheten til å introdusere flere tilbakevendende figurer. Det var heller ikke uhørt at disse figurene fikk en større rolle enn hovedpersonene i enkelte episoder. The Wire fokuserer på Garak og Treachery, Faith, and the Great River handler om Weyoun og Nog. Muligheten for tilbakevendende figurer var en av grunnene til at Berman og Piller valgte å sette serien til en romstasjon. Spesielt nevneverdig er Jeffrey Combs som fikk sin Star Trek-debut på DS9. Combs har sagt at han prøvespilte for rollen som William T. Riker på The Next Generation, og når Jonathan Frakes (som fikk rollen) senere regisserte episoden Meridian for DS9, anbefalte han Combs for en av rollene. Combs endte opp med å spille fire figurer (fem hvis man teller med speilunivers-versjonen av Brunt) i 31 episoder av serien. I The Dogs of War ble han også den første skuespilleren som spilte to urelaterte figurer (Brunt og Weyoun) i samme episode. Morn, som er stamgjest i Quarks bar, er den eneste figuren i serien med et navn som aldri sier et eneste ord. Han ble så populær at han fikk en egen episode kalt Who Mourns for Morn?. Morns navn er et anagram for Norm, en figur fra TV-serien Cheers, som også tilbringer tilsynelatende hele tiden i en bar. Ironisk nok kommenterte alle de andre figurene i DS9 på hvor pratsom Morn er. Flere av skuespillerne som spilte de tilbakevendende figurene er også berømte for andre ting. De mest fremtredende er Oscar-vinner Louise Fletcher (kai Winn Adami) og sci-fi-veteranen Salome Jens (den kvinnelige changelingen). Noen av de andre er Vanessa L. Williams, Wallace Shawn, Lark Voorhies, James Cromwell, Gabrielle Union, Iggy Pop, Steven Berkoff og James Darren. John Colicos spilte klingonen Kor i flere episoder. Det er den samme rollen han også spilte i Star Trek: The Original Series. Handling Deep Space Nine avviker fra tidligere Star Trek-serier ved å ha flere historier som strekker seg over flere episoder og også sesonger. Tidligere Star Trek-serier hadde en tendens til å trykke på «reset-knappen» ved slutten av hver episode slik at de kunne ses uten å måtte ha noen forkunnskaper om hva som hadde skjedd i en tidligere episode. Når det gjelder DS9, kan hendelsene i en episode bli referert til og fortsette i en senere episode og noen ganger slutter også flere episoder på rad med en cliffhanger. På slutten av serien ble nesten hver episode en del av en kontinuerlig historie. Dette gjorde produsentene med vilje fordi de syntes at det beriket serien. En historie, som varer over flere sesonger, er den om Benjamin Siskos rolle som et religiøst ikon. I begynnelsen er han ukomfortabel og skeptisk til det. Han refererer også til de bajorske profetene som markhullvesenene og prøver å holde rollen som kommandør for stasjonen separat fra forpliktelsene som bajorerne gir ham. I løpet av serien aksepterer han rollen som emissær mere og mere og på slutten ser han ut til å omfavne den. I begynnelsen av serien må mannskapet slåss med en terroristgruppe kalt Maquis. Denne gruppen består av folk som har fått hjemmene sine, som brukte å være innen Føderasjonens territorium, overgitt til Cardassia etter en traktat. Begynnelsen på denne historien kan ses i The Next Generation-episoden Journey's End, hvor indianske bosettere nekter å flytte etter at deres planet ble gitt til Cardassia. Maquis er et eksempel på seriens utforskning av den mørkere siden av fremtiden. Den viser at Føderasjonen og Stjerneflåten ikke er perfekte. Noen medlemmer av gruppen, slik som Siskos tidligere venn Calvin Hudson og Michael Eddington som var sikkerhetssjef på DS9, var også tidligere offiserer i Stjerneflåten. I episoden For the Cause sier Eddington følgende til Sisko: «Everybody should want to be in the Federation. Nobody leaves paradise. In some ways you’re even worse than the Borg. At least they tell you about their plans for assimilation. You assimilate people and they don’t even know it». I episoden Rules of Acquisition fra den andre sesongen, blir man introdusert for Dominion, et hensynsløst imperium i gammakvadranten. Den blir ledet av «grunnleggerne», en rase med formskiftere som går under navnet changeling, den samme rasen som Odo er medlem av. De ble for lenge siden forfulgt av andre raser, som ikke kan forandre form (som changelingene kaller «solide»). De er derfor ute etter å påtvinge raser som kan skade de «orden». Changelingene har skapt to raser: vorta, en rase slue diplomater og ledere for troppene og jem'hadar, en rase krigere. Disse rasene har blitt programmert til å tro at changelingene er deres guder. Dominion danner en allianse med cardassierne i episodene In Purgatory's Shadow og By Inferno's Light fra den femte sesongen og går til krig mot de andre stormaktene i alfakvadranten. I løpet av serien blir allianser inngått og brutt, en allianse med Cardassia blir inngått, brutt og inngått igjen, en kort krig med klingonene oppstår og Føderasjonen blir alliert med romulanerne. Et annet eksempel på DS9s mørkere historier er avdeling 31, en hemmelig organisasjon innen Føderasjonen med spesialoppgave å bevare den, uansett hva som må gjøres. Denne udemokratiske organisasjonen, som ble introdusert i episoden Inquisition, rettferdigjør sine ulovlige og umoralske taktikker ved å hevde at de er avgjørende for den videre eksistensen av Føderasjonen. Avdeling 31 er fremtredende i flere episoder som foregår under dominionkrigen. Slike historier gjorde, sammen med at DS9 ikke var like fremtredende og velkjent som sin forgjenger, at serien har fått et rykte på seg for å være det «sorte fåret» i Star Trek-familien. På begynnelsen av den tredje sesongen hang trusselen om et angrep fra Dominion via markhullet over stasjonen. I den første episoden, The Search, ankommer Sisko stasjonen med USS «Defiant», en prototype som ble bygget for å bekjempe borgene, men som ble vurdert å være «overgunned and overpowered». Skipet forble ved stasjonen resten av serien og ga både mulighet for forsvar og historier hvor de kunne dra fra stasjonen. Mange fans synes at høydepunktet i serien er dominionkrigen, og ifølge Michael Piller har de en tendens til å overse de to første sesongene. Piller har antydet at den andre sesongen er hans favoritt. I DS9 er ikke ferengiene en fiende av Føderasjoenn lengre, men en økonomisk makt hvis politiske nøytralitet er for det meste respektert. Flere episoder utforsker ferengienes kapitalistiske livsførsel, mens andre studerer rasens mannsjåvinistiske sosiale normer. Ferengiene blir veiledet i forretningslivet med Rules of Acquisition (norsk: Reglene for akkvisisjon). Mellompersonlige konflikter mellom hovedpersoner var noe Roddenberry forbydde i Star Trek: The Original Series og The Next Generation, men det er fremtredende i DS9. Dette var noe forfatterne for The Next Generation (mange skrev også for DS9) foreslo fordi de syntes at dette forbudet begrenset mulighetene for å skrive interessante historier. I DS9 valgte man derfor at hovedpersonene skulle komme fra mange forskjellige steder, slik at de hadde forskjellige prioriteringer, synspunkt og agendaer, som gjør at konflikter oppstår. Flere av figurene har også sine egne demoner de må hanskes med og spesifikke bakgrunnshistorier. Jadzia Dax har for eksempel sju levetider med minner etter at hun ble forent med Dax-symbionten. Odo lengter etter å finne andre medlemmer av hans rase og han tror at han er den eneste. Senere finner han ut at hans rase er de ubarmhjertige lederne for Dominion og han blir revet mellom å slutte seg til dem, hans moralske prinsipper og at han blir forelsket i Kira Nerys. I mellomtiden strever Worf med sitt troskap til Føderasjonen og sitt eget folk (til og med mere enn han gjorde i The Next Generation) så vel som livet på stasjonen, som absolutt ikke er slik han forventet. Priser og utmerkelser Til tross for at DS9 var i skyggen av The Next Generation, opprettholdte den en høy profil. Ifølge en pressemelding sendt ut gjennom Newswire 7. april 1999, var serien den mest sette syndikerte TV-serien i USA i gruppen 18–49 og 25–54. Serien ble nominert for Emmy hvert år og den vant tre av dem. Den ble også nominert for to prestisjefylte Hugo-priser i 1996 og 1997. Figurene på DS9 var på forsiden av TV Guide ti ganger mest serien gikk, inkludert flere spesialutgivelser hvor et sett med fire forskjellige forsider for en utgave ble trykt. Kritisk sett har serien mottatt mye anerkjennelse for figurene og handlingsutvikling. Til og med bipersonene i serien var godt utviklet. StarTrek.com beskrev, i en artikkel om Star Treks beste skurker, Gul Dukat som kanskje den mest komplekse og best utviklete skurken i Star Treks historie. Dukat var i fokus i flere episoder av serien, slik som i Waltz. I denne episoden har han blitt gal og han begynner å hallusinere. Et annet eksempel er Covenant hvor han er en messiansk gallionsfigur for en gruppe pah wraith-tilbedere. Se også Liste over episoder av Star Trek: Deep Space Nine Eksterne lenker Star Trek: Deep Space Nine hos StarTrek.com Star Trek: Deep Space Nine på Memory Alpha Deep Space Nine Science fiction-TV-serier fra USA Eventyrserier fra USA TV-serier fra 1990-årene, fra USA


text: Statsråd er en betegnelse som brukes i skandinaviske land om møter der landets regjering samles for å fatte offisielle beslutninger, om den samlede regjering, og/eller som en embetsmannstittel for de enkelte medlemmer i regjeringen. Som navn på organet er statsråd på norsk nøytrum («et statsråd», «statsrådet»), mens som tittel for medlemmene av statsrådet er ordet maskulinum («en statsråd», «statsråden»). I Norge brukes betegnelsen om møtene der regjeringen samles hver fredag under Kongens ledelse. Betegnelsen brukes dessuten om det samlede kollegium av regjeringsmedlemmer, og som en embedsmannstittel av dets medlemmer (med unntak av stats- og utenriksministeren). Også i Danmark møtes regjeringen i statsråd under monarkens ledelse, og betegnelsen brukes videre om kollegiet av regjeringsmedlemmer som helhet, men ikke som en embedsmannstittel for dets medlemmer. I Sverige gikk en i 1974 bort fra å holde møtene under monarkens ledelse, og statsråd betegner der kun selve møtene der regjeringen samles for å fatte offisielle beslutninger. I Finland er derimot statsråd kun en tittel for regjeringens medlemmer og regjeringen som helhet, ikke dens møter. I en del andre land benyttes betegnelsen statsråd om en engere del av regjeringen, også kalt kabinett. I Norge Da prins Christian Frederik tiltrådte som norsk regent, oppnevnte han 2. mars 1814 et regjeringsråd. Det ble dannet etter mønster av det danske geheimestatsrådet av 1784, og hadde bare rådgivende myndighet. Grunnloven av 17. mai 1814 fastsatte (§ 12) at regjeringsrådet skulle betegnes som kongeriket Norges statsråd. Dette ble stadfestet ved kongelig resolusjon av 19. mai 1814. Etter dette skiftet også medlemmene tittel fra regjeringsråd til statsråd. Ved oppnevning av regjeringer er det nå praksis at statsminister og utenriksminister oppnevnes som sådan, mens de øvrige medlemmene oppnevnes som statsråder. I eget vedtak fordeles så departementer og ansvarsområder på statsrådene. Regjeringens offisielle beslutningsmøter, normalt under Kongens ledelse, betegnes som statsrådsmøter, kortform statsråd. Beslutningene betegnes som kongelige resolusjoner, fattet av Kongen i statsråd – det vil si av Kongen i et møte i Statsrådet. Se også Kongen i statsråd Gehejmekonseil Kabinett Danmarks statsråd Sveriges statsråd Eksterne lenker Beslutningsorganer Embetstitler


text: Sherlock Holmes er en fiktiv romanfigur og mesterdetektiv skapt av den britiske forfatteren Arthur Conan Doyle. Den fantastiske London-baserte «konsulterende detektiven» er berømt for sin skarpe logiske bevisførsel, hans dyktighet i å løse enhver gåte, og hans bruk av tekniske bevis for å løse vanskelige kriminalsaker. Sherlock Holmes, som første gang dukket opp i en trykksak 1. desember 1887, var emne for fire romaner og 56 noveller. Den første romanen, A Study in Scarlet, «En studie i rødt», ble trykket i Beeton's Christmas Annual i 1887 og den andre, The Sign of the Four, «De fires tegn», i Lippincott's Monthly Magazine i 1890. Figuren fikk etter hvert en enorm popularitet med den første serien med noveller i Strand Magazine som begynte med A Scandal in Bohemia, «Skandale i Bøhmen», i 1891; ytterligere serier med noveller og to romaner som ble utgitt i føljetong ført mellom da og 1927. Fortellingene dekker en periode fra rundt 1880 og fram til 1914 som var utbruddet av den første verdenskrig. Alle, unntatt fire fortellinger, er fortalt av Holmes venn og biograf, doktor John H. Watson. To av fortellingene er fortalt av Holmes selv (The Blanched Soldier og The Lion's Mane) og to andre er skrevet i tredje person (The Mazarin Stone og His Last Bow). I to av historiene (The Musgrave Ritual og The Gloria Scott) forteller Holmes til Watson hovedfortellingen fra sine memoarer mens Watson blir fortelleren i rammefortellingen. Den første og den fjerde av romanene, A Study in Scarlet og The Valley of Fear, inkluderer begge et langt mellomrom av en allvitende fortelling som redegjør for hendelser som er ukjente for enten Holmes eller Watson. Konsulterende detektiv Sherlock Holmes er hovedperson i 60 historier, hvorav fire er romaner. Holmes synes å være født i begynnelsen av 1854. Han startet som privatdetektiv i 1878 og trakk seg tilbake i 1903. Hans partnerskap med dr. John Watson begynte i 1881. Holmes er den deduktive oppdager par excellence, han angriper enhver kriminalgåte som et vitenskapelig problem. Hans metode kjennetegnes ved å finne sammenhenger og spor i dagligdagse ting og gjenstander som andre synes å overse. Sherlock Holmes beskriver seg selv som en «konsulterende detektiv», med hvilket menes at han blir kontaktet i en sak når den har vist seg å være for vanskelig for andre etterforskere. Holmes er blant annet inspirert av Edgar Allan Poes figur C. August Dupin, og i tillegg av Emile Gaboriaus romaner om detektiven Lecoq. I romanen A Study in Scarlet (En studie i rødt) konfronterer Watson selv Holmes med disse ovenstående sammenligninger. Sherlock Holmes er på ingen måter imponert: «– De minner meg om Edgar Allan Poes helt, Dupin. Jeg ante ikke at slike personer fantes annet enn i oppdiktede historier. Sherlock Holmes reiste seg og tente pipen. – De tror vel De gir meg en kompliment når de sammenligner meg med Dupin, sa han. – Nå, etter min mening var Dupin en nokså undermåls person. (...) Han hadde utvilsomt en smule analytiske evner, men han var på ingen måte det fenomenen Poe synes å tro. – Har De lest Gaboriaus verker? spurte jeg. – Svarer Lecoq til deres oppfatning av en riktig detektiv? Sherlock Holmes snøftet forakterlig. – Lecoq var en håpløs rotekopp, sa han sint. – Han hadde bare et forsonende trekk, og det var hans energi. Boken gjorde meg formelig syk. Oppgaven gjaldt å få identifisert en ukjent fange. Jeg kunne ha gjort det på fireogtyve timer. Lecoq brukte over seks måneder. Man kunne bruke den som en lærebok i hva en detektiv ikke skal gjøre ...» Selv om Sherlock Holmes ikke er den første skjønnlitterære detektiv, men påvirket av de nevnte forløpere som C. Auguste Dupin og monsieur Lecoq, er hans navn mer enn andre blitt et eksempel på den fiktive privatdetektiv. Fortellinger om ham omfatter også den lojale, men ikke like smarte assistenten, en rolle hvor doktor Watson har blitt arketypen. Den undersøkende detektiv ble en populær sjanger hos mange forfattere, blant annet Agatha Christie og Dorothy Sayers med henholdsvis figurer som Hercule Poirot og Lord Peter Wimsey. De vitenskapelige metodene til rettsmedisinen ble dog mindre betydningsfulle til fordel for innsikt i den kriminelles psykologi, til tross for sterk vekst i bruken av rettsmedisinske metoder hos politiet tidlig på 1900-tallet. Sherlock Holmes samlede romaner og fortellinger En studie i rødt De fires tegn Skandale i Bøhmen og andre Sherlock Holmes-eventyr Den greske tolk og andre Sherlock Holmes-memoarer Hunden fra Baskerville Det tomme hus og andre Sherlock Holmes-bedrifter Hans siste bedrift og andre Sherlock Holmes-fortellinger Fryktens dal Den krypende mann og andre Sherlock Holmes-saker Dr. Watson Med i nesten alle historierne om Sherlock Holmes er også hans trofaste venn, doktor Watson, som ofte har sine egne, skjønt ikke alltid helt gode teorier om de mysterier som de to undersøker. Watson er alltid full av beundring når Holmes endelig avslører tingenes riktige sammenheng. I historiene er det dr. Watson som er fortellerstemmen ved at Watson er Holmes kronikør. De fleste fortellingene blir fortalt som rapporter notert av Watson om Holmes' løsninger på reelle forbrytelser. I noen senere historier blir Watson kritisert av Holmes fordi han forteller dem som spennende og unnlater å være detaljert og objektiv. Forholdet Holmes og Watson er en kriminalteknisk variant som er svært vanlig. Den norske Sherlock Holmes-eksperten Nils Nordberg har nevnt at det egentlig bare er Watson som minner om et levende menneske. Holmes er bare en samling egenskaper: «det geniale var ikke at Conan Doyle oppfant Holmes, men at han oppfant Watson. Holmes alene ville virke irriterende med sin allvitenhet, sin intellektuelle kapasitet som så langt overgår ens egen, og sin ikke alltid sympatiske karakter.» Udødelig I samtiden var fortellingene om Sherlock Holmes så ekstremt populære at mange ikke oppfattet ham som en fiktiv person. Sherlock Holmes gjorde sin adresse på Baker Street 221 B like så udødelig som han selv ble. Selv om adressen var fiktiv, er den grunnet bøkenes popularitet blitt opprettet, og Baker Street er således en av de mest kjente gater i verden og et populært turistmål. I 1990 åpnet Sherlock Holmes Museum i Baker Street, i en bygning fra 1815. Over døren står den fremdeles like fiktive adressen «221B». Det har også vært et lokomotiv oppkalt etter Holmes. Det er utallige foreninger hvor studier av Sherlock Holmes og hans skaper er formålet. Fans foretar fortsatt pilegrimsferder til Reichenbach-fossen i Sveits, hvor Holmes lenge så ut til å ha møtt sin endelige skjebne i møte med sin erkefiende professor Moriarty. Og fortsatt strides de lærde om Holmes studerte ved Oxford eller Cambridge. Holmes har også en eldre bror, Mycroft Holmes, som opptrer i tre noveller; «The Greek Interpreter» («Den greske tolk»), «The Final Problem» («Det siste problem») og «The Bruce-Partington Plans» («Den stjålne statshemmelighet»), men blir også omtalt i en rekke andre. Den mest innflytelsesrike «biografi» om Holmes er Sherlock Holmes of Baker Street skrevet av William Stuart Baring-Gould. Ettersom Holmes er reservert om sin familiebakgrunn og tidlige liv har Baring-Gould skaffet ham en. Ifølge Baring-Gould ble Sherlock Holmes født i Yorkshire som den yngste av tre sønner til ekteparet Siger Holmes og Violet Sherrinford, men det er selvsagt holmesiansk spekulasjon. De dedikerte tilhengere av slike fabuleringer ser på Holmes og Watson som ekte mennesker, og at Doyle ganske enkelt bare var en litterære agent for den virkelige forfatteren, nemlig dr. Watson. I 2002 ble Sherlock Holmes valgt inn som æresmedlem av Royal Society of Chemistry («Det kongelige kjemiske selskap»), en påskjønnelse for sine bidrag til teknisk etterforskning. Noen vil si som eneste fiktive person som har oppnådd en sådan anerkjennelse. Opprinnelsen Conan Doyle forteller i sine memoarer at da han fikk ideen til å skrive en fortelling om en detektiv kom minnene om hans gamle lærer Joseph Bell (1837–1911) tilbake. Joseph Bell var foreleser på Det medisinske fakultet på Edinburgh University og var også personlig kirurg for dronning Victoria når hun besøkte Skottland. Bell mente at kunsten å oppklare forbrytelser burde være like eksakt som vitenskapen. Han la alltid vekt på tett observasjon før man trakk en konklusjon eller stilte en diagnose. For å illustrere dette pleide han under sine forelesninger å trekke fram en ukjent og ved å observere ham, dedusere hans yrke og siste aktiviteter. Doyle møtte Bell i 1877 og var hans assistent ved Det kongelige hospital i Edinburgh. Dr. Bell var oppmerksom på at figuren Sherlock Holmes var løst basert på ham selv og var noe stolt av det. Slik kunsten møter virkeligheten ble det sistnevte kunst igjen da (oppdiktete) fortellinger om Joseph Bell ble filmatisert som TV-serie av BBC: Murder Rooms: The Dark Beginnings of Sherlock Holmes, hvor Bell ble spilt av Ian Richardson. Hans assistent var en ung mann ved navn Conan Doyle. Henry Littlejohn, foreleser i rettsmedisin og offentlig helse ved Royal College of Surgeons, er også sitert som en mulig inspirasjon for Holmes. Littlejohn fungerte som politilege i Edinburgh, og skaffet Doyle en forbindelse mellom medisinsk undersøkelse og oppklarning av forbrytelser. Fornavnet «Sherlock» var avledet fra en cricketspiller, skjønt noen tidlige notater indikerte at Conan Doyle en stund tenkte å kalle ham for Sherrinford Holmes. Etternavnet kom fra Oliver Wendell Holmes, en amerikansk medisiner, men mest kjent som poet, og som Conan Doyle beundret. Dr. John H. Watson er for øvrig bygget på en kompis og kollega av Conan Doyle: Dr. James Watson fra Southsea. Pussig nok, da Rudyard Kipling gratulerte Conan Doyle med hans suksess spurte han: «Kan dette være min gamle venn, dr. Joe?» Film Figuren Sherlock Holmes er en av de som har blitt hyppigst filmatisert med over 200 filmer i det 20. århundre. 79 forskjellige skuespillere har prøvd krefter med den berømte detektiv, deriblant danske Viggo Larsen, som var med i hele seks filmer. Den aller første kjente filmen med Holmes er «Sherlock Holmes Baffled» fra 1900, laget av American Edison Company, som varte i knapt ett minutt. Mange tilsvarende filmer ble produsert i begynnelsen av århundret, og de mest bemerkelsverdige fra de første årene var faktisk de 13 filmene som ble produsert av det norske selskapet Nordisk Film Company mellom 1908 og 1911. Den kanskje mest berømte historien er The Hound of the Baskervilles (Hunden fra Baskerville) fra 1902, som er blitt filmatisert utallige ganger og regnes av mange for en av de beste kriminalromaner noensinne. En tysk versjon, Der Hund von Baskerville (1937), var den ene av to filmer som ble funnet i Førerbunkeren (Hitlers bunker) i 1945 da de allierte inntok den. Den andre var også om Sherlock Holmes: Der Mann, der Sherlock Holmes war (1937). I 1930-årene spilte Arthur Wontner Sherlock Holmes i en del britiske filmatiseringer. Minneverdig er også Basil Rathbones innsats i en rekke amerikanske filmatiseringer for 20th Century Fox og Universal i 1930- og 1940-årene. Dr. Watson ble spilt av Nigel Bruce. Nevnes kan også filmen Without a Clue fra 1988 med Ben Kingsley som Watson. Det var en intelligent komedie hvor Watson var det sanne geniet av duoen og Holmes var en fiktiv figur diktet opp for å skjule egen kamp mot kriminalitet. Krav fra publikum tvang ham til leie en håpløs skuespiller, både alkoholisert og en damenes venn, spilt av Michael Caine, til å forestille Holmes. Skuespilleren som trolig har nådd det største publikummet som Sherlock Holmes er Jeremy Brett gjennom fjernsynsserien The Adventures of Sherlock Holmes (1984–94). I nyere tid har det blitt gitt ut flere filmer som Sherlock Holmes i 2009 og Sherlock Holmes: A Game of Shadows i 2011 med Robert Downey Jr som Holmes og Jude Law som dr. Watson. BBC har også laget tv-serien Sherlock som ble vist første gang i 2010 hvor handlingen foregår i dagens London med Benedict Cumberbatch som en moderne versjon av Holmes og Martin Freeman som dr. Watson. Holmes på trykk Conan Doyle skrev fire romaner og 56 noveller om Sherlock Holmes. Nær alle ble fortalt av dr. Watson, med unntak av to som blir fortalt av Holmes selv og ytterligere to som blir fortalt av en tredje person. De første fortellingene ble utgitt som føljetonger i tidsskrifter, spesielt The Strand, i løpet av et tidsrom på 40 år. Det var en vanlig form for utgivelse i de dager; Charles Dickens skrev litteratur i tilsvarende form. Fortellingene om Holmes dekker en periode fra rundt 1878 og opp til 1903, foruten en aller siste kriminalsak i 1914. Også senere forfattere har skrevet historier med Sherlock Holmes-lignende karakterer, som Colin Dexter og Umberto Eco. En norsk Sherlock Holmes-pastisj er Skrinet av Helge Fauskanger (Baskerville, 2012). Romanen bygger videre på en replikk av Holmes til slutt i Conan Doyle-novellen The Adventure of Black Peter (1904), der Holmes faktisk sier han skal til å dra til Norge. Ifølge Fauskangers roman var Holmes innom både Kristiania og Bergen, og oppsporet det tapte relikvieskrinet til St. Sunniva. Se også Tidenes 100 beste kriminalromaner Mesterdetektiven Basil Mus, Disney-film fra 1986 Referanser Litteratur Arthur Conan Doyle. Sherlock Holmes – Syv hendelser fra hans liv og virke. Innledning ved Nils Nordberg. Gyldendal, 1972. ISBN 82-05-05333-2 Adrian Conan Doyle og John Dickson Carr. The Exploits of Sherlock Holmes. London, 1954 Eksterne lenker Sherlock Holmes æres posthumt – Erik Tunstad i Forskning.no Sherlock Holmes Museet i Danmark – om Sherlock Holmes på dansk. The Quotable Sherlock Holmes: Complete Copy in PDF – sitater fra Sherlock Holmes i PDF-format The Sherlock Holmes Museum – Det offisielle Sherlock Holmes-nettstedet. Adventures of Sherlock Holmes – Wikibooks' egen studieorientering. Full text of Conan Doyle's Sherlock Holmes stories – Komplett tekst med Holmes-fortellinger, inklusive illustrasjoner Sherlock Holmes Books in HTML format – Holmes i HTML-format. A timeline of Sherlock's life as given by various sources – Holmes' livsløp. The Sherlock Holmes Society of London – Sherlock Holmes-forening i London. Sherlock Holmes Public Library – Sherlock Holmes offentlige bibliotek. Sherlockian.Net The Sherlockian Connection Sherlock Holmes information Our Virtual Holmes. Sherlock Holmes Website (tysk)


text: Standardavviket er et mål for spredningen av verdiene i et datasett eller av verdien av en stokastisk variabel. Standardavviket gir verdienes gjennomsnittlige avstand fra gjennomsnittet. Den er definert som kvadratroten av variansen. En av grunnene til at standardavviket er en viktig parameter, er Tsjebysjevs ulikhet som sier at de fleste verdiene i et datasett av tilfeldige variabler vil ligge i nærheten av gjennomsnittet, hvor «i nærheten» er definert ved hjelp av standardavviket. Standardavviket ligger på det punktet hvor kurven i normalfordelingen endrer retning. Før man bruker standardavvik bør man bruke et histogram eller en frekvenstabell for å undersøke om datasettet er normalfordelt da mange statistiske metoder ikke kan stoles på dersom datasettet har skjevhet eller ekstremverdier. Standardavviket ble introdusert av Francis Galton mot slutten av 1860-tallet. Definisjon Med en gitt en populasjon x1, ..., xN av reelle tall, er gjennomsnittet gitt ved og standardavviket definert som . Standardavviket til en stokastisk variabel X er definert som , hvor E(X) er forventningsverdien til X. Hvis man har stikkprøver x1,...,xn fra en større populasjon, defineres det empiriske standardavviket som Relativt standardavvik Ved å dividere standardavviket med gjennomsnittsverdien får en relativt standardavvik. Dette oppgis som regel i prosent. Måleenhet Standardavvik har som regel samme benevning som måleenheten til verdiene i datasettet. Et unntak er for verdier som har prosent som benevning. Siden en differanse mellom to prosentmålinger har enhet prosentpoeng, vil standardavviket til slike datasett ha enhet prosentpoeng. Det gjøres likevel ofte feil med dette, og prosent brukes som benevning også for standardavviket, noe som gjør det uklart om det er snakk om et vanlig standardavvik eller et relativt standardavvik. Referanser Statistisk avvik og spredning


text: Et skuddår, eller skotår, er et år som har ett døgn mer enn et normalår: 29. februar. 2020 var skuddår, det neste blir 2024. Det er skuddår i hovedsak hvert fjerde år. Jorden bruker i gjennomsnitt 365,24221065 døgn (epoke J2000.0) på én runde rundt solen (= ett tropisk år). For at dette skal passe inn med den gregorianske kalenderen, settes det inn skuddår. Et normalår har 365 døgn, med 28 døgn i februar. I et skuddår har februar ett ekstra døgn (skuddag), altså 29 døgn og dermed 366 døgn til sammen i hele året. Dette tilsvarer nøyaktig 52 uker og to døgn, dermed begynner det neste året to ukedager senere. Grunnen til at det ekstra døgnet ble lagt til februar, og grunnen til at februar er så mye kortere enn de andre månedene, er at i den romerske kalenderen var mars opprinnelig den første måneden i året og februar den siste. En kuriositet er at det «nye» døgnet ikke ble lagt sist i måneden, men som et dobbeltdøgn, 24. februar, hvor skuddagen var det første døgnet av disse to. Denne datoen ble av romerne kalt døgn 6 før Kalendaee i mars. Skuddagen ble da kalt det første døgnet 6 før Kalendaee i mars. Kalendaee var romernes navn på den første døgnet i måneden, og de regnet seg bakover fra Kalendaee, der døgn 1 før Kalendaee var Kalendaee selv (romerne hadde ikke «oppdaget» 0 ennå). I den gregorianske kalenderen er det normalt skuddår hvert fjerde år – alle årstall som er delelige med 4 er skuddår, unntatt hundreårene (1700, 1800, 1900 osv.) som ikke er skuddår med mindre de er delelige med 400 (1600, 2000, 2400 osv.). Dermed ble 2000 et skuddår, mens 1900 ikke var skuddår og 2100 blir heller ikke skuddår. Dette kommer av at man runder av 365,24221065 til 365,2425 = 365 + 1⁄4 − 1⁄100 + 1⁄400 = 36597⁄400 (altså 97 skuddår i løpet av en 400-års periode, i motsetning til den julianske kalenderen som har 100 skuddår i løpet av en tilsvarende periode). Dermed får man skuddår hvert fjerde år og vanlige år hvert hundrede år, unntatt hvert firehundrede år, der det igjen er skuddår. Avrundingen fra 365,24221065 til 365,2425 gir ett døgn feil etter 3456 år (men i løpet av den tiden er det tropiske året blitt rundt 18,3 sekunder kortere). Den gregorianske fordelingen av skuddår ble innført i Norge mandag 1. mars 1700. I Norden ble år 2000 det første hundreåret som var skuddår etter at den gregorianske kalenderen ble innført. Ifølge tradisjonen kan kvinner fri til menn 29. februar. Skottland etablerte denne dagen da en kvinne kunne fri til en mann i 1288. Om han sa nei ble han ilagt en bot. Se også Normalår Skuddsekund Referanser Eksterne lenker Timeanddate.no Tid Kalendere


text: Shoghi Effendi Rabbání (født 1. mars 1897, død 7. november 1957 under en reise til London) var den øverste leder for religionen bahai fra 1921 til sin død. Han var dattersønn av sin forgjenger `Abdu'l-Bahá og oldebarn av bahais grunnlegger Bahá'u'lláh. Liv og virke Han ble utpekt i sin morfars testamente til Beskytteren for det internasjonale bahai-samfunnet i 1921. Shoghi Effendi studerte ved Balliol College, Oxford ved sin morfars bortgang og begynte som ung mann å forme det verdensvide religiøse samfunnet. Han tok sete i Haifa, Israel. Hans virksomhet skjedde gjennom bøker, religiøse kommentarer og brev til troende. Han oversatte også bøker av Báb, Bahá'u'lláh og `Abdu'l-Bahár fra arabisk og persisk til engelsk. Han var opptatt av å utbre bahai til flere land. I 1953 startet han en internasjonal tiårskampanje der pionerer ble sendt ut til en rekke land, og det ble holdt internasjonale konferanser i blant annet Stockholm, New Delhi, Chicago og Kampala. I løpet av hans tid vokste bahai til å bli en verdensreligion med over 400 000 tilhengere i mer enn 200 land. Ved hans bortgang i 1957 ble ledelsen av bahai midlertidig overlatt til en gruppe på 27, kalt Sakens Hender. I 1963 ble det første valgte styret av Det universelle rettferdighetens hus innsatt som bahai-troens lovgivende forsamling. Referanser Litteratur Shoghi Effendi. Appell til nasjonene, utdrag fra Shoghi Effendi's skrifter. Bahá'í forlag, 1986. ISBN 82-90224-08-7 Bahá'í-troens skrifter. Utvalg og innledende essay av Arne Ruste; oversatt av Arne Ruste og Nasjonalt åndelig råd for bahaier i Norge. Bokklubben, 2007. XLVII, 324 s. (Verdens hellige skrifter; 43). ISBN 978-82-525-6347-4. Av Shoghi Effendi:'' Menneskehetens enhet; Et mønster for fremtidens samfunn; Verdenssamveldet Bahai Religiøse lærere og filosofer representert i bokserien Verdens hellige skrifter Personer fra Akko Fødsler i 1897 Dødsfall i 1957


text: Skåne er et svensk landskap og len (län, tilsvarende norsk fylke). Det er den sørligste delen av Den skandinaviske halvøy, og er det største av de tidligere danske Skånelandene med 1,3 millioner innbyggere. Skåne, som tidligere var delt i Malmöhus län og Kristianstads län, styres siden 1997 av Region Skåne, mens Skåne län ivaretar statens regionale oppgaver. Skåne var en landsdel i Danmark fra 900-tallet til regionen, sammen med resten av Skånelandene, gradvis ble erobret og innlemmet i Sverige i perioden 1658–1720. Adam av Bremen beskriver i 1068 Skåne som Danmarks rikeste, vakreste og viktigste del, med den største befolkningen og et stort handelssentrum. Lund var i en kort periode Danmarks hovedstad, og Malmö var i flere hundre år Danmarks nest største by. Fra omkring 1100 bodde Danmarks erkebiskop i Lund, og her ble det danske riksbanneret Dannebrog oppbevart. Skånemarkedet ved Skanør og Falsterbo var etter Øresundstollen Danmarks viktigste inntektskilde. Erkebispesetet i Lund styrte i en periode over et område som strakte seg fra den nordtyske kyst til Nordkalotten. Allerede på 1000-tallet hadde Skåne ifølge Adam av Bremen 300 kirker, flere enn i hele resten av Danmark. Kirken i Dalby, bygd av Knud IV den hellige i 1060 var Danmarks første stenkirke. I Skåne bodde de rikeste og mektigste danske adelsslektene. Ingen konge kunne bestige den danske tronen uten å ha blitt hyldet av skåningene på Lerbäckshøjen ved Lund. Navnet «Skåne» er sannsynligvis en forvanskning av det oldgermanske 'skadin-auio' (skjær-øy), som også ble overtatt av romerne som betegnelse for 'Skandinavia', hele området nord for Germania (det nåværende Tyskland). Prins Oscar er hertug av Skåne. Historie Se hovedartikkel, Skånes historie Skåne var opprinnelig et lokalt selvstyrt område, men fra Harald Blåtanns erobring i siste halvdel av 900-tallet ble det en del av Danmark, sammen med Halland, Blekinge og Bornholm. Disse områdene ble samlet kalt Skånelandene. I år 1060 ble Lund erkebispedømme opprettet, som i tiden 1104–1152 var erkebispedømme for alle de tre nordiske rikene, og i 1164–1531 overordnet erkebispedømmet i Uppsala. Lund kom dermed til å fungere som et kulturelt sentrum fram til reformasjonen for både Danmark og Sverige-Finland (mens Norge var uavhengig med sitt eget selvstendige Nidaros erkebispedømme i Trondheim). Nært forhold med Hansaforbundet i nordlige Tyskland førte til et økonomisk oppsving som varte fram til slutten av 1500-tallet. Adam av Bremen beskrev i 1068 Skåne som Danmarks rikeste, skjønneste og viktigste del med den mest tallrike befolkning og som et stort handelsmidtpunkt. Den danske reformasjonen fikk sitt senter i Malmö. Danmarks riksbanner, Dannebrog, ble oppbevart i Lund. Skåne har vært gjenstand for en rekke kriger mellom Danmark og Sverige. Fra dansk side ble Skåne oppfattet som landets kanskje viktigste landsdel og store deler av den danske adelen var sterkt knyttet til Skåne. Ved freden i Roskilde i 1658 ble Danmark tvunget til å avstå Skånelandene til Sverige, men Skåne ble ikke en del av det egentlige Sverige før i 1720. Sverige styrte først området som et generalguvernement, betraktet som erobret utenlandsk land, en slags koloni («inrikes, utländskt land»). Danmark forsøkte under den skånske krig (1675–79) og gjennom en invasjon 1709–1710 under den store nordiske krig å gjenerobre Skåne, men mislyktes etter å ha tapt viktige slag ved Lund i 1676 og Helsingborg i 1710, og på grunn av manglende støtte fra stormaktene Frankrike, England og Nederlandene, som ikke ønsket at samme stat kontrollerte begge sider av Øresund. Etter den store nordiske krig ble området innlemmet i det egentlige Sverige og en tvungen assimilasjonspolitikk (forsvenskning) som varte inn på 1800-tallet ble igangsatt, som tok sikte på å undertrykke dansk språk, kultur og identitet, og lojaliteten til Danmark. Den danske befolkningen i Skåne fortsatte å gjøre motstand og drev partisankrig mot svenskene, og opprørene ble tildels slått ned med stor brutalitet. Sivilbefolkningen ble også utsatt for mange overgrep i områder som var kjent for motstand mot svenskene. En tilsvarende forsvenskningspolitikk, men ikke like hardhendt som i Skåne, ble også ført i de tapte norske landsdelene Båhuslen, Jemtland og Herjedalen, og i resten av Skånelandene med dansk identitet, dvs. Halland og Blekinge. Symboler Uoffisiell (allment vedtatt) skånehymne er Nils Hanssons «Sang til Skåne» fra rundt år 1900. Men også Oskar Patrik Sturzenbeckers «Det är ett 'yndigt' land» (som har samme versemål og begynnelse som Oehlenschlägers «Der er et yndigt land» fordi den berømte bladmannen i Helsingborg ønsket at man skulle synge fedrelandets pris etter samme melodi på begge sider av Øresund) fra omkring 1850, Zacharias Topelius «Lund-sletten» fra 1868, samt K. G. Ossianilssons Skånesang fra 1905 og «Här är den bygden som fäderna röjde» av Nils Hildestrand kan også nevnes. Byer Båstad Eslöv Helsingborg Hässleholm Höganäs Kristianstad Landskrona Lund Malmö Simrishamn Skanör og Falsterbo Trelleborg Ystad Ängelholm (Engelholm) Landsdeler Kullen (Kullabygden) Gønge (Göinge) Østerlen (Österlen) Søndersletten (Söderslätt) Utvalgte severdigheter i Skåne Andrerums alunværk Ales steiner Dalby kirke Falsterbohus Glimmingehus Hven Kernen Ladonia Lund Domkirke Sankt Olavs kirke (Österlen) Sofiero Slott Trefoldighetskirken (Kristianstad) Vanås slott Se også Skånelandene Referanser Eksterne lenker skane.com offisiell reiselivsside Undernasjonale områder i Danmark Danmarks historie


text: Semantikk (fra fransk sémantique) er den grenen av lingvistikken (språkvitenskapen) som studerer ordenes betydning, både enkeltvis og i sammenstilte strukturer (setninger). Herunder studeres blant annet fenomener som synonymi, antonymi, hyponymi, metaforer og andre betydningsrelasjoner. I et språkfilosofisk eller informasjonsteoretisk perspektiv kan man snakke om sammenhengen mellom syntaks, semantikk og pragmatikk. Referanser


text: Tore André Flo (født 15. juni 1973 i Stryn) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er hovedtrener for . Han var en sentral norsk landslagsspiller fra 1994 til 2005. Han la opp som fotballspiller våren 2009 etter å ha spilt én sesong for Milton Keynes Dons FC, men signerte for comeback for Sogndal Fotball 31. mars 2011. Han la omsider opp igjen i 2012. Hans skjedde 11. oktober 1995 i en privatlandskamp mot (resultat: 0–0). Flo har spilt 76 landskamper og scoret 23 mål. I 2000 ble Flo solgt til Rangers FC i Skottland som den til da dyreste spiller noensinne til en skotsk fotballklubb og dyreste norske fotballspiller med en overgangssum på 161 millioner kroner. Han bidro også sterkt til det legendariske 2–1-seier over i fotball-VM i 1998, da han både scoret Norges første mål og skaffet den avgjørende straffen som Kjetil Rekdal scoret på. Bakgrunn Han ble født inn i en idrettsinteressert familie. I likhet med sine eldre brødre Kjell Rune og Jostein drev han med friidrett og høydehopp ved siden av fotballen. Etter videregående skole fikk han kontrakt med Sogndal Fotball. Hans bror Jarle Flo er også tidligere fotballspiller for Sogndal. Han er også fetter av Håvard Flo og onkel til Ulrik Flo, begge fotballspillere. Spillerkarriere Etter en sesong for Sogndal, flyttet han til Tromsø IL og deretter til Sportsklubben Brann i 1996. I Brann spilte han spiss sammen Mons Ivar Mjelde. I sin første sesong for Brann scoret han 19 mål på 24 kamper. Flo ble populær i Bergen, og grunnet suksess også på landslaget ble han ettertraktet i utlandet. Han signerte deretter for Chelsea. Flo fikk 40 seriekamper og 28 mål for Brann i perioden 1996–97. 23 år gammel ankom Flo Stamford Bridge. Der ble han kjent for god teknikk til tross for sin høyde. I skyggen av spillere som Gianluca Vialli og Gianfranco Zola ble han aldri helt fast på laget, men han fikk med seg 112 seriekamper og 34 mål for blåtrøyene. Totalt spilte han 163 kamper og scoret 50 mål for Chelsea FC. Etter fire år i London ble han kjøpt for 161 millioner av Glasgow-klubben Rangers FC. Der gjorde han seg bemerket med et hælsparkmål i sin første kamp. Etter to sesonger ble han solgt til Sunderland. Han fikk én sesong, men etter kun fire mål på 29 kamper ble Flo solgt til Serie A-klubben Siena sommeren 2003. Til tross for en noe lav effektivitet foran mål, ble hans to sesonger i Italia sett på som suksessrike. Sommeren 2005 vendte Flo hjem til Norge og Oslo-klubben Vålerenga. Skadeproblemer gjorde at han ikke levde opp til fansens forventninger og måtte spille en del kamper for reservelaget. Han fikk etter 2006-sesongen ikke fornyet kontrakt med Vålerenga Fotball, og gikk til den engelske førstedivisjonsklubben . Flo debuterte for Leeds 6. januar 2007 i en FA-cupkamp mot West Bromwich Albion, der WBA vant 3–1. I sin første seriekamp for Leeds 20. januar, igjen mot West Bromwich, scoret Flo allerede etter tre minutter. Leeds tapte kampen 2–3, og Flo pådro seg en skade som satte ham utenfor resten av sesongen. Etter Leeds' nedrykk til Football League One, ble Flo fristilt fra kontrakten, men trente likevel med klubben i oppkjøringen til 2007/2008-sesongen, og undertegnet ny kontrakt kort før sesongstart. 11. mars 2008 annonserte Flo at han la opp som profesjonell fotballspiller. Flo var på banen i 24 kamper for Leeds og scoret fire mål. 21. november 2008 ble det klart at Flo skulle gjøre comeback for den engelske klubben MK Dons. Våren 2009 la han igjen fotballskoene på hylla. Nok et comeback skjedde i 2011, da Flo signerte en kontrakt med Sogndal Fotball. Han debuterte i kamp 30. juli i Sogndals hjemmekamp mot Rosenborg Ballklub. Trenerkarriere Den 17. november 2021 ble han ansatt som hovedtrener for fra sesongen 2022. Referanser Eksterne lenker Profil på Altomfotball.no (tidlig spiller-periode ikke komplett) Artikkel på Allkunne. Norske fotballspillere Norske fotballtrenere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Spillere i Fotball-VM 1998 Spillere i Fotball-EM 2000 Fotballspillere for Stryn Fotball Fotballspillere for Sogndal Fotball Fotballspillere for Tromsø IL Fotballspillere for SK Brann Fotballspillere for Vålerenga Fotball Norske fotballspillere i England Fotballspillere for Chelsea FC Fotballspillere for Sunderland AFC Fotballspillere for Leeds United FC Fotballspillere for Milton Keynes Dons FC Fotballtrenere for Sogndal Fotball Norske fotballspillere i Italia Fotballspillere for AC Siena Norske fotballspillere i Skottland Fotballspillere for Rangers FC Vinnere av Kniksenprisen Skal vi danse-deltakere Personer fra Stryn kommune Flo-familien


text: Torbjørn Løkken (født 28. juni 1963 i Biri i Gjøvik kommune) er en norsk tidligere kombinertløper. Den store sesongen var 1987, da han, 24 år gammel, vant VM i Oberstdorf individuelt, verdenscupen sammenlagt, Svenska Skidspelen og norgesmesterskap. Han ble tildelt Morgenbladets gullmedalje i 1987. Han var medlem av Biri IL, og gikk under tilnavnet «Biri'n». Han la opp i 1990. 23. november 2007 fortalte han offentlig om at han i etterkant av karrieren utviklet store rusproblemer, med alkohol, medikamenter og heroin, og i 2006/07 tilbrakte han ett år på et avrusningssenter. Nå er Torbjørn lærer og trener for Wang Toppidrett Hamar. Verdenscupseire Referanser Eksterne lenker Norske kombinertløpere Norgesmestere i kombinert Norske sykepleiere Verdensmestere i kombinert Deltakere under Ski-VM 1987 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1988 Kombinertløpere under Vinter-OL 1988 Personer fra Gjøvik kommune Kongepokalvinnere i skiidrett Fødsler i 1963 Gjøvikprisen


text: Tor Røste Fossen (født 19. juni 1940 i Kolbu på Toten, død 7. august 2017) var en norsk fotballspiller og -trener. Han vokste opp blant annet i Engerdal og Vågå og spilte fotball begge disse stedene. Senere spilte han som junior med stort hell indreløper for Vito på Eidsvoll. Der var han elev ved Eidsvoll offentlige landsgymnas fra 1956 til 1959. Han ble mest kjent fra sin studietid da han med Eldar Hansens hjelp ble keeper i Rosenborg Ballklub (1962–71). Samtidig var han adjunkt og lærer i realfag ved Ugla skole på Byåsen. I løpet av denne perioden ble han seriemester i 1967 og 1969. Han var spillende hjelpetrener under George Curtis en kort tid i 1970. Med Nils Arne Eggen trente han laget til double i 1971, det vil si at de vant serien og cupen. Fossen spilte de siste par minutter og fikk medalje. Han trente laget til finale i cupen i 1972. Han var hovedtrener for laget (1973–74) hvilket ga finale i cupen i 1973. Denne perioden var han trener for juniorlandslaget (1972–76). Røste Fossen trente så (1975–77) til bronse i 1975. Deretter kom en lang periode der han hadde ansvaret for (1978–88), som blant annet kvalifiserte seg til Sommer-OL 1980 og beseiret i 1981. Senere trente han Frigg Oslo sammen med Hallvar Thoresen (1988–89), Faaberg Fotball (1990), og Strømsgodset Toppfotball (1991) der han med Einar Sigmundstad vant cupen i 1991. Til sist hadde han en kort periode som trener i Frigg Oslo der han gikk over til å være daglig leder frem til pensjonering i 2007. Hans fotballfilosofi er beskrevet i artikkelen «Det nest siste trekket» i bladet Fotball, 6:1983. Utgivelser Lek og lær fotball (Adresseavisen forlag, 1972). Med Nils Arne Eggen VM-boka. Mexico, Maradona og andre høydepunkter (1986). Med Bjørge Lillelien Olé Andersen, Fotballstjernenes finter: verdens beste viser deg hvordan (1994). Oversettelse fra dansk. Utmerkelser Uttatt til VG's «Årets lag» (1969) Snill Gutt-statuetten (1981) Referanser Eksterne lenker – NTB scanpix Norske fotballspillere Norske fotballtrenere Fotballspillere for Rosenborg BK Fotballtrenere for Rosenborg Ballklub Fotballtrenere for IK Start Trenere for Norges herrelandslag i fotball Trenere for norske fotballandslag Fotballtrenere for Strømsgodset IF Norske sakprosaforfattere Norgesmestere i fotball


text: Trekkspill, også kalt trekkharmonika, er et gammelt instrument med røtter fra både Italia og Russland. Instrumentet finnes i et utall varianter, med knapper, tangenter, melodibass og standardbass. Mest kjent er det gjennom gammeldans, men det brukes også i en rekke forskjellige musikksjangre. I kristne sammenhenger er trekkspillet mest kjent fra Frelsesarmeen og andre lavkirkelige/frikirkelige sammenhenger. Et akkordeon er et trekkspill med polyfone muligheter med to identiske manualer for venstre og høyre hånd; med melodibass i stedet for standbass. Blant norske akkordeonister finnes Geir Draugsvoll, Jostein Stalheim, Frode Haltli, Erik Bergene, Øivind Farmen, Glenn Sørskår, Kai Andre Hansen, Stian Aase og Synnøve Jordalen. Historikk Det første trekkspillet ble konstruert i 1822 av Friedrich Buschmann. Instrumenttyper En klassisk variant av trekkspillet er accordeon. Med dette instrumentet kan man spille alt fra Bach til moderne underholdningsmusikk. Trekkspillmusikk i Norge I Norge avholdes det hvert år NM i trekkspill, hvor det konkurreres i en rekke klasser (solist, duett, gammeldans, kammermusikk, orkestermusikk, underholdningsmusikk med mer). For å kunne delta i NM, må utøverne kvalifisere seg gjennom distriktsmesterskap. I 2006 ble verdensmesterskapet i trekkspillmusikk avholdt i Asker. Trekkspill i ulike musikkformer Gammeldans I Norge er trekkspillet mest kjent fra gammeldans. Populærmusikk Trekkspillet har alltid hatt en rolle i populærmusikken. I Norge har artister som Alfred Janson, Prudence, DDE og Odd Nordstoga benyttet trekkspill innen populærmusikken. Orkestermusikk Pjotr Tsjaikovskij benyttet trekkspill i sin Orkestersuite nr. 2 i C-dur, op. 53 (1883), Umberto Giordano inkluderte trekkspillet i sin opera Fedora (1898). Men den første komponisten som skrev spesielt for trekkspill regnes å være Paul Hindemith i 1921 med Kammermusik nr. 1. Jazz Trekkspillet har også mange dyktige artister innen Jazz, den mest kjente i Norge er vel Frode Haltli. Tango Bandoneon er blitt et viktig instrument i Argentinsk tango, men også i Finland og Frankrike er trekkspillet hovedinstrumentet innen tango. Fransk musette Musettetrekkspill er karakteristisk for fransk folkelig trekkspillmusikk, men har også forgrenet seg inn i Irsk folkemusikk. Fenomenet henger også igjen i tidligere fransk-kontrollerte områder i USA (Louisiana) og Canada (l'Acadie). Tejano I tejano musikken i Texas og Mexico er trekkspillet det viktigste instrumentet. Se også Torader Musette Bandoneon European Festival of Accordion Orchestras Kilder Om dragspel i Nordisk familjebok 1909 (Uggleupplagan) Eksterne lenker


text: Toralf Louis Tollefsen (født 26. august 1914 i Glemmen, død 27. november 1994 i Oslo) var en trekkspill-maestro fra Fredrikstad, som gjorde internasjonal karriere. Tollefsen ble sagt å spille i en kultivert og briljant stil som rørte ved alle som hørte ham. I 1947 var han solist med symfoniorkester i Royal Albert Hall. Han ble tildelt juryens hederspris under Spellemannprisen 1977. Diskografi Verdensartisten Toralf Tollefsen. – Sjøholt : Norild Records 1994. Opptak fra 1934-1960 utgitt til 80-årsdagen 26.8.1994 Referanser Eksterne lenker Norske trekkspillere Vinnere av Spellemannprisen Personer fra Fredrikstad kommune Vinnere av Spellemannprisens hederspris


text: Trondheim (tidligere Nidaros og Trondhjem, på sørsamisk Tråante) er en kommune i Trøndelag, og den tredje mest folkerike kommunen i Norge (etter Oslo og Bergen) med innbyggere per , etter sammenslåingen med Klæbu kommune. Bysenteret (Midtbyen) ligger mellom Nidelva og Trondheimsfjorden. Kommunen grenser i øst mot Malvik, i sør mot Selbu og Melhus, og mot Indre Fosen i Trondheimsfjorden. Byen er hovedsete for fylkesordføreren, men ikke fylkeskommunen eller fylkesmannsembetet, da disse funksjonene er lokalisert i Steinkjer. Byen ble ifølge Olav Tryggvasons saga etablert av Olav Tryggvason i året 997, og byen feiret sitt tusenårsjubileum i 1997. Trondheim er et sentrum for høyere utdanning, og huser den største campusen på landets største universitet. I 1767 ble vitenskapsmuseet opprettet. Norges tekniske høgskole (NTH) ble opprettet i 1910. Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) ble opprettet i 1996. St. Olavs hospital ble opprettet på Øya i Trondheim i 1910, under navnet Nye Trondhjem sykehus. Det er i dag et av Norges største helseforetak og eies av Helse Midt-Norge. Kulturinstitusjoner er også representert i bybildet. Trondheim kunstmuseum ble etablert i 1997 og Rockheim ble åpnet i 2010. Trondheim er et knutepunkt for jernbanen i Norge; her møtes Dovrebanen sørfra med Meråkerbanen og Nordlandsbanen nordover. Europavei 6 går gjennom kommunen, Europavei 14 til Sverige begynner her og Europaveg 39 til Danmark begynner her. Byens flyplass er Trondheim lufthavn, Værnes i Stjørdal kommune. Historie Man regner med at byen ble grunnlagt i år 997 av Olav Tryggvason. Arkeologiske funn tyder på at det også har vært bosetninger rundt Nidelvas utløp også før den tid utover gårdsbruk, trolig sjøbuer for handelsvirksomhet. Det er gjort gravfunn som bekrefter bosetting på Nidarneset sentralt i dagens bykjerne rundt 400 f.Kr. Nidarosdomen ble bygd mellom 1070 og 1300, og er Norges mest sentrale kirke. Grunnloven av 1814 slo fast at den skulle være kroningskirken for Norges regent; dette gjelder ikke lenger, men siden 1958 har den blitt brukt til signing av de kongelige. Ifølge tradisjonen er Nidarosdomen gravkirken til Olav den hellige; imidlertid har senere utgravninger i Trondheim avdekket Clemenskirken, hvor helgenkongens kiste ble satt på alteret i år 1031, året etter slaget på Stiklestad. Nidaros bispedømme ble opprettet mellom 1070 og 1080; omkring 1152 ble det opphøyd til et katolsk erkebispedømme som eksisterte frem til reformasjonen i 1537. Mellom 1434 og 1537 preget erkebiskopene i Nidaros egne mynter. Ladejarlene hadde sin base i Nidaros fra slutten av 800-tallet frem til 1029. Flere av middelalderkongene residerte også her. En bybrann i 1681 var en av de utløsende årsaker til byggingen av Kristiansten festning; denne festningen fikk betydning under den store nordiske krig 1700–1721. Kommunen fikk sin nåværende utstrekning den 1. januar 1964 da Trondheim ble slått sammen med de fire nabokommunene Byneset, Strinda, Tiller og Leinstrand. Som følge av den siste kommunereformen, ble Klæbu innlemmet i Trondheim den 1. januar 2020. Ved slutten av 1000-tallet vokste byen meget raskt. Det ble blant annet anlagt ei steinkirke ved St. Olavs gravplass, hvor Nidarosdomen ligger i dag. Det ble også anlagt bro over elva omtrent der hvor dagens Elgeseter bru ligger. I 1219 opplevde Trondheim den første kjente bybrannen, og noen år senere, i 1295, ble store deler av byen lagt i aske av en annen brann. Da Nidaros erkebiskopsete ble opprettet i 1152 vokste byen ytterligere, og fra 1200-tallet kjenner man til nær tjue kirker under setet. Det ble også anlagt en rekke klostre i byen, blant annet på Elgeseter, Bakke gård og Munkholmen. Fra 1600-tallet kom økt handelsvirksomhet byen til gode. Byen begynte å vokse vestover, og den første bebyggelsen på Bakklandet oppsto. I 1681 la den såkalte Hornemansbrannen igjen store deler av Trondheim i grus, noe som førte til at Christian V bestemte at det skulle legges en helt ny byplan for Trondheim for å forhindre fremtidige branner fra å skape like stor ødeleggelse. Oppgaven ble gitt til den luxemburgske generalmajoren Johan Caspar de Cicignon, som fremmet en byplan med brede og rette gater med et sentralt torg. Til tross for dette oppsto det flere store branner gjennom 1700- og 1800-tallet. Det ble fremmet lov om murtvang på sentrumsbebyggelsen, men før dette ble vedtatt ble byen raskt gjenoppbygget med trebebyggelse. Mange av dagens trebygg i sentrum stammer fra midten av 1800-tallet. Etter andre verdenskrig måtte store deler av den gamle bebyggelsen vike til fordel for ny næringsvirksomhet. Cicignons byplan fra slutten av 1600-tallet er likevel nokså fremtredende i dagens Trondheim. Bynavn og bystrøk Beliggende ved munningen av elven Nid (Nidelva) var stedet først kjent under navnet Nidaros (norrønt Niðarós), som betyr byen ved oset av Nid. Ved opprettelsen av Nidaros erkebispedømme i 1152 ble navnet latinisert til Trundum (Trundensis) i Vatikanet. Nidaros trundensis betyr rett oversatt Nidaros av trundum eventuelt trondæm (Trønderfylkene). Hos Eirik Ivarsson anno 1192, heter byen Nidaros både i Nidaros, Norge og i Roma. Nidaros-navnet på byen kom senere i bakgrunnen av flere grunner, først og fremst fordi erkebispesetet forsvant i 1537. Þrónd(h)eimr eller Þránd(h)eimr, som opprinnelig var et navn på de åtte trønderske fylkene, altså nåtidens Trøndelag, sto for «trøndernes hjem». Første ledd er folkenavnet þrǿndr, «trøndere», som er et gammelt presens partisipp av verbet þróask, «vokse» (med den samme roten som i «trives»), som da kan oversettes som 'sterk, fruktbar'. Den latinske varianten Trundum kan eventuelt forklares som en gjengivelse av den norrøne formen for dativ flertall av þrǿndr, som kan ha forekommet ofte i uttrykk som hos trønderne. I senmiddelalderen ble Kaupangen i Trondheimen, altså handelsplassen i Trøndelag også brukt som bynavn og kortformen Trondheim /Tronhjæm ble brukt parallelt med Nidaros. Under unionen med Danmark ble dette fordansket til T(h)rondhjem og Trondhjems len for Trondheims len, så dette navnet var i bruk fra 1500-tallet. I perioden 1925–1930 ble flere bynavn fornorsket som ledd i den språklige nasjonalismen som var utbredt i Norge i første del av det 20. århundre (1925: Oslo, 1927: Halden, 1930: Stavern). Ved lov 14. juni 1929 ble det bestemt at byen Trondhjem fra 1. januar 1930 skulle ha Nidaros som offisielt navn. Det var tidligere, i 1928, avholdt en folkeavstemning om bynavnet: 17 163 stemte mot endring, og 1508 for. Befolkningen og bystyret, som ønsket å beholde Trondhjem som navn, følte seg overkjørt og protestene lot ikke vente på seg. Etter en opprivende navnestrid ble saken tatt opp på ny i Stortinget. Dette endte med et kompromiss: ved lov 6. mars 1931 med virkning fra samme dag ble formen Trondheim innført, et «fornorsket» kompromissforslag lansert av Ivar Lykke, lokal kjøpmann, statsminister 1926–28 og stortingsrepresentant 1915–35. Trånnhjæm (-em) er en hyppig forekommende uttale av bynavnet blant byens befolkning, og navneformen er fremdeles i bruk som navn på (nye og gamle) foreninger og bedrifter. Så sent som i 2007 ønsket en bystyrerepresentant å blåse liv i diskusjonen rundt bynavnet. Trehusbyen Trondheim har den lengste sammenhengende trehusbebyggelsen i Norden, og kalles derfor trehusbyen. Fra fisker- og arbeiderstrøket i Ilsvikøra i vest, via 1840-tallsbebyggelsen på Sanden og Løkkan, bryggerekkene og trehusbebyggelsen i Nerbyn, bryggene i Kjøpmannsgata, trehusene på Bakklandet, Rosenborgbebyggelsen og arbeiderboligene på Lademoen og Reina i øst, kan man trekke en mer eller mindre uavbrutt linje gjennom trehus. De er bygd i ulike perioder, fra tidlig 1700-tallet, med et tyngdepunkt fra siste halvdel av 1800-tallet. Navn på andre språk Byens andre offisielle navn, Tråante, er sørsamisk. Ettersom sørsamisk er et kasusspråk, bøyes bynavnet Tråante i sju ulike kasus: Tråante – Trondheim – nominativ Tråanten – Trondheim sin – genitiv Tråantem – Trondheim – akkusativ Tråantese – til Trondheim – illativ Tråantesne – i Trondheim – inessiv Tråanteste – fra Trondheim – elativ Tråantine – med Trondheim – komitativ Trondheim kommune er derfor Tråanten tjïelte med genitiv -n (eieform) i Tråanten (teknisk sett Trondheims kommune). Dette er den vanlige måten å skrive sørsamiske kommunenavn på. På sørsamisk har byen også blitt kalt Stoerresjeltie som betyr "det store kirkestedet" eller "den store markedsplassen". Trondheim har også navn på flere andre samiske språk. På nordsamisk brukes både Troandin og Roandin om Trondheim. Troandin brukes i de nordlige dialektene, mens Roandin brukes i tornesamisk. Lulesamisk bruker Roandem, og på pitesamisk heter byen Tråndem. Blant kvenene i Nordreisa har Tronjami blitt brukt som kvensk navn. På romani blir byen kalt for Trontus-Fåron eller Trøntus-Fåron, der Fåron betyr "byen". Inntil slutten av annen verdenskrig ble Trondheim benevnt som Drontheim på tysk. Geografi Berggrunnen i kommunen består hovedsakelig av metamorfe bergarter, med enkelte unntak. Byen ligger i Trondheimsfeltet, som preges av kaledonske skiferbergarter. Nidelva renner gjennom byen fra sør mot nord, og munner ut i Trondheimsfjorden. Den flate landtungen som dannes ved elvas løp ligger sentrumsbebyggelsen. Videre østover mot fjorden preges landskapet av lavland og kulturlandskap, som derfra går videre til høyere platåer. Rundt Jonsvatnet i sørøst er landskapet preget av åser med høyder på omtrent 400 meter. Sørvest for Nidelva finner man Heimdalsplatået, og videre vestover finner man flate og fruktbare leirjordsområder, hvor man finner store jordbruksareal. De høyeste toppene i kommunen finnes i Brungmarka sør i kommunen, med Kråkfjellet som det høyeste, 816,7 moh. I Bymarka er Storheia (565 moh.) og Gråkallen (552 moh.) de høyeste. I Ferdaminni beskriver Aasmund Olavsson Vinje synet av Trondheim slik: «Naar du stend upp i Steinberget og ser ned paa byen, so ringar Nidelvi seg paa øvre sida og fjorden paa nedre, so bygrunnen ser ut som ei pylsa med Iletangen som hals. Skulde dette bilætet vera for stygt, kann eg segja at byen ser ut som eit hjarta.» Klima Trondheim har et mildt og fuktig klima, som preges av byens beliggenhet i utkanten av Vestavindsbeltet. Byen ligger innenfor den tempererte klimasonen, men ikke så langt unna polarklimasonen. Beliggenheten mellom den varme luften i sør og den kalde i nord gir et noe ustabilt klima. Demografi Trondheim har folkeregistrerte innbyggere per ). Den 30. september 2009 ble byens innbygger nummer 170 000 født. Dersom man medregner studentene som ikke melder flytting til byen, er det faktiske innbyggertallet vesentlig høyere. I 2011 var det tilsammen 31 133 registrerte studenter ved institusjonene NTNU (21 913), HiST (8 035) og DMMH (1 125). I tillegg kommer en rekke mindre utdanningsinstitusjoner. I en kommunal rapport fra november 2006 anslås det at kun 8 000 av disse studentene er folkeregistrert i Trondheim. Trondheim er den tredje mest folkerike kommunen i Norge, men blir av Statistisk sentralbyrå regnet som det fjerde største tettstedet, da Stavanger og Sandnes regnes som et felles område. Tettstedet Trondheim har innbyggere per 1. januar . Tettstedet har en befolkningstetthet på innbyggere per kvadratkilometer. Trondheimsregionen har innbyggere (). Trondheim er en by i vekst. Fødselsoverskuddet har vært på 1 200–1 300 i 2008 og 2009, mens det var mellom 700 og 1 000 pr år i perioden 1997-2007. Netto innflytting er også positiv, og har vært over 1 000 personer pr år siden 2005, med 2006 og 2007 som de høyeste, med hhv. 2 183 og 2 462 personer. I 2010 ble det født ca. 2 600 barn i Trondheim, det høyeste tallet på 35 år. 8,4 % av byens befolkning har innvandrerbakgrunn. Samfunn Politikk Trondheim bystyre består av 67 representanter, og 10 partier er representert. Kommunen har Norges største bystyre og styres etter formannskapsmodellen. Flertallskonstellasjonen består i perioden 2019–2023 av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Miljøpartiet De Grønne og Senterpartiet. Offentlige etater Trondheim er sete for Fylkesmannen i Trøndelag, Nidaros bispedømme, Domstoladministrasjonen, Norges geologiske undersøkelse, Direktoratet for arbeidstilsynet, Miljødirektoratet, Norsk institutt for naturforskning og regionale kontorer for mange offentlige etater. Helsevesen Sykehuset St. Olavs hospital ligger på Øya. Byen har høgskoleutdanninger innen helsefag og universitetsutdanninger innen medisin og medisinsk teknologi. Militærvesen I Trondheim finnes følgende militæravdelinger: Luftkrigsskolen Rustkammeret Luftforsvarets musikkorps Tidligere hadde Trondheim følgende militære avdelinger: Distriktskommando Trøndelag, Befalsskolen for Infanteriet i Trøndelag, Sør-Trøndelag Regiment og radarstasjonen Luftforsvarets stasjon Gråkallen på Gråkallen. Administrative bydeler og distrikter Trondheim hadde tidligere seks administrative distrikter: Sentrum, Strinda, Byåsen, Nardo, Saupstad og Heimdal. Den 1. januar 2005 ble det innført bydelsinndeling basert på NAVs organisering. Disse bydelene er: Midtbyen bydel omfatter sentrum (Midtbyen), Tyholt, Byåsen, Trolla og Ila. Østbyen bydel omfatter Møllenberg, Nedre Elvehavn, Lade, Strindheim, Charlottenlund, Vikåsen og Ranheim. Lerkendal bydel omfatter Lerkendal, Nardo, Flatåsen og Moholt. Heimdal bydel omfatter Heimdal, Byneset, Tiller, Kolstad, Saupstad og Kattem. Vennskapsbyer Trondheim har vennskapssamarbeid med både nordiske, afrikanske, asiatiske og amerikanske byer eller kommuner. Ramallah Petah Tikva Odense Norrköping Dunfermline Tammerfors Darmstadt Graz Split Vallejo Tiraspol Klaksvík Kópavogur Keren Östersund Næringsliv Se Sør-Trøndelag#Fylkets største bedrifter for en oversikt over kommunens 20 største bedrifter Samferdsel Trondheim er knutepunkt mellom jernbane, skipstrafikk og veitransport. Byen har til alle tider vært et viktig knutepunkt i Midt-Norge. I middelalderen kom folk både sjøveien og landeveien til Nidarosdomen og kongsgården som da lå i Trondheim. Utover 1500-tallet og 1600-tallet avtok trafikken inn til Trondheim, i stedet ble byen en gjennomfartsby for både mennesker og gods på vei mot Christiania og resten av Europa. En sykkelheis har siden 1993 dyttet syklister opp den 130 meter lange Brubakken. Trondheim er svært trafikkert, og innførte samme parkeringsavgift for elbiler som for andre motorvogner i 2017. Trondheim havn På Trondheim havn transporteres både gods og passasjerer, fra inn- og utland. I 2008 var det anløp i Trondheim havn. Hurtigruten har to daglige anløp på Brattøra, i tillegg frakter hurtigbåtene passasjerer til og fra tettsteder så langt sør som Kristiansund. I 2008 gikk i alt 1,34 millioner tonn gods over kaiene i Trondheim. Av transportaktivitet i havneområdet tilkommer jernbane- og veitransporten, og omlasting mellom de tre transportformene, tilknyttet logistikknutepunktet på Brattøra. Havna drives og forvaltes av Trondheim Havn IKS. Nordre avlastningsvei Nordre avlastningsvei er en øst-vest forbindelse i Trondheim. Krysset i Ila-området stod ferdig i april 2007, mens forbindelsen over Brattøra ble åpnet i månedsskiftet mai/juni 2010. Buss Busstilbudet i Trondheim administreres siden høsten 2009 gjennom det fylkeskommunale selskapet AtB. De ulike bussrutene legges ut på anbud og selve kjøringa gjennomføres av bl. a. Boreal Buss, Tide Buss, Trønderbilene og Vy Buss. De fleste bybussene i Trondheim bruker fossil gass fra Nordsjøen som drivstoff, men fra høsten 2015 blir biogass faset inn. Noen bybusser er el/diesel-hybrider, mens busser på distriktsrutene fortsatt bruker konvensjonelle dieselmotorer. Jernbane Jernbanen kom til Trondheim i 1864 da Trondhjem–Størenbanen ble åpnet for trafikk. Den gang lå jernbanestasjonen på Kalvskinnet like ved dagens Elgeseter bru. I forbindelse med anleggelsen av Meråkerbanen i 1883 ble det åpnet en ny jernbanestasjon på Brattøra. I dag er stasjonen både jernbanestasjon og knutepunkt for regionbusser. Trikk Trikkelinja Gråkallbanen har i mange år vært et omstridt tema i Trondheimspolitikken. Den kommunale driften ble nedlagt i 1988 etter at over 100 millioner kroner var investert i nye trikker og vognhall. I 1990 ble driften på en mindre strekning gjenopptatt av et idealistisk grasrotselskap. I 2005 ble Gråkallbanen overtatt av det internasjonale konsernet Veolia Transport. Fly Trondheims lufthavn Værnes, ligger i Stjørdal kommune, øst for byen. En rekke flyselskaper betjener Trondheim, bl.a. SAS, Norwegian, Widerøe, KLM og Wizz Air. Utdanning Videregående skoler Offentlige Charlottenlund videregående skole Byåsen videregående skole Gerhard Schønings skole Heimdal videregående skole Ladejarlen videregående skole Skjetlein videregående skole Strinda videregående skole Thora Storm videregående skole Tiller videregående skole Trondheim katedralskole Private Bybroen videregående skole Kristen videregående skole Trøndelag Steinerskolen i Trondheim Sonans privatgymnas Universitet og høgskoler Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) ble opprettet i 1996, som en videreføring av Universitetet i Trondheim (UNIT). UNIT ble opprettet i 1968 ved en integrering av Norges tekniske høgskole, Norges lærerhøgskole og Vitenskapsmuseet.NTNU har en campus på Gløshaugen for tekniske og naturvitenskapelige fag, en campus på Tyholt marin teknikk, en campus på Øya, St. Olavs hospital for medisin, og en campus på Dragvoll for humaniora og samfunnsvitenskapelige fag. NTNU tok opp i seg den tidligere Høgskolen i Sør-Trøndelag i 2016 og fikk dermed en campus på Kalvskinnet i Trondheim sentrum. Også Kunstakademiet i Trondheim og Musikkonservatoriet i Trondheim ble i 1996 innlemmet i NTNU. Dronning Mauds Minne høgskole for barnehagelærerutdanning BI Trondheim Medier Trondheim er Midt-Norges mediesentrum. Byen er dominert av to medievirksomheter: det børsnoterte mediekonsernet Adresseavisen som har hovedkontor på Solsiden, og NRK, som har et av to hovedkontorer samt redaksjonen for to riksdekkende radiokanaler på Tyholt. Aviser Trondheim hadde tidlig en rekke dagsaviser. Av disse er det kun Adresseavisen som har overlevd. «Adressa» utkom første gang i 1767 og er landets eldste. Avisa Trondheim (opprinnelig Arbeider-Avisa) gikk inn i 1996. Trondheimsavisa opphørte i 1991 (som dagsavis under navnet Nidaros i 1957), Dagsavisa i 1954, Ny Tid i 1947 og 1939, og byens største avis frem til den andre verdenskrigs slutt, Dagsposten i 1945. Gratisavisa Byavisa ble etablert av tidligere ansatte i Avisa Trondheim i 1996 og kommer ut hver tirsdag. Mellom januar og august 2008 kom den nye ukeavisa, Arbeideravisa ut, i 2011 ble denne relansert som nettavis med LO i Trondheim som utgiver. Studentavisen Under Dusken ble etablert i 1914 og er Skandinavias eldste nålevende studentavis. Nyttårsaften 2019 ble den heldigitale avisa Nidaros startet opp av lokalaviskonsernet Amedia. TV Trondheim har én TV-stasjon, NRK1 som sender den lokale nyhetssendingen Midtnytt. NRK Trøndelag produserer også tv-innhold til rikssendingene. Adresseavisen hadde tidligere en TV-kanal kalt TV-adressa. De sendte lokale nyheter og TVNorges programmer. Den er nå gått over til å være en ren web-tv uten faste sendinger på eteren. Borettslaget Risvollan har også en egen TV-kanal, TVRisvollan. Radio NRK har lagt hovedsetet for to av sine nasjonale radiokanaler (P1 og P3) samt musikkanalen NRK mP3 til Trondheim. Foruten NRKs lokale sendinger har Trondheim også en rekke lokale radiostasjoner, blant annet Radioadressa, som er eid av Adresseavisen. Radio Revolt er studentradioen i Trondheim, med nære bånd til Studentersamfundet og Studentsamskipnaden i Trondheim som er eiere gjennom Studentmediene i Trondheim. Kultur Tusenårssted Kommunen valgte fem ulike tusenårssteder, og disse er: Erkebispegården med Hadrians plass og tilliggende områder Furua ved Skjelbreia Saupstad bydelspark Blusuvold plass, Kvilhaugen Slupplund Les mer her: Trondheim kommunes tusenårssteder Kulturinstitusjoner Trondheim folkebibliotek Trondheim Symfoniorkester & Opera Trøndelag Teater Museer Trøndelag Folkemuseum, Sverresborg Trondhjems sjøfartsmuseum Vitenskapsmuseet Vitensenteret i Trondheim Rustkammeret Ringve Museum Rockheim Justismuseet Sporveismuseet i Trondheim Nordenfjeldske kunstindustrimuseum Det jødiske museum Norsk Døvemuseum Trondheim kunstmuseum Severdigheter Nidarosdomen Erkebispegården Munkholmen Kristiansten festning Ringve Museum Stiftsgården Tyholttårnet Studentersamfundet i Trondhjem Vår Frue kirke Bryggene Bakklandet Lerkendal stadion Walk of Peace Rockheim Bymarka Gråkallbanen og Sporveismuseet i Trondheim Pirbadet Ravnkloa Romaner med handling fra Trondheim En rekke romaner har hele eller en del av handlingen lagt til Trondheim. Ikke alle har Trondheim som hovedarena. En samlet oversikt finnes i bibliografien «En liten provinsby helt oppe under Nordpolen nesten : diktertekster om 1000 år i Trondheim», redigert av Einar Rædergård, utgitt 1997. Victor Hugo. Fangen på Munkholmen (Han d'Islande) Johan Falkberget. Blant annet romanserien Nattens brød og romanen Bør Børson veksler mellom byen og bygder i og omkring Røros. Kristian Kristiansen. Trilogien Adrian Posepilt. Klokken på Kalvskinnet. Jesper Nattmann. Peter Egge – en lang rekke romaner Johan Bojer – en lang rekke romaner Fredrik Skagen, Idar Lind, Kim Småge, Tore Oksholen og Jørgen Brekke. Flere kriminalromaner Anne B. Ragde. Romanene Berlinerpoplene, Eremittkrepsene og Ligge i grønne enger. Barnebokserien Felix-bøkene. Erlend Loe. Tatt av kvinnen Sigrid Undset. Blant annet trilogien om Kristin Lavransdatter Erling Pedersen. Din plass på jorda, første bind i Skredesyklusen Willy Ustad. Bokseriene Fire søsken og Journalisten Fredrik Skagen. Kriminalromanen God natt elskede Frank Schätzing. Spenningsromanen Svermen Jostein Gaarder. Sofies verden. Svein K. Rasmussen. Makten trives i skyggene. Trondheim 1674. Trondheimssanger «Nidelven stille og vakker du er» (Oskar Hoddø) «Trondheimsnatt» (Åge Aleksandersen) «Æ Længte hjæm» (Petter Wavold) «Litjvisa mi» (Otto Nielsen) «Hjemve (Trondhjem, Trondhjem, at æ reist i fra dæ)» (Tekst: Odd Nansen) Kjente personer fra Trondheim Peter Wessel Tordenskiold (1690–1720), sjøhelt John Lyng (1905–1978), statsminister 1963, utenriksminister 1965–1970 Agnar Mykle (1915–1994), forfatter Jo Benkow (1924–2013), stortingspresident 1985–1993 Arnfinn Bergmann (1928–2011), skihopper, OL-mester Håkon Bleken (f. 1929), maler Arve Tellefsen (f. 1936), fiolinist Liv Ullmann (f. 1938), skuespiller, regissør Odd Iversen (1945–2014), fotballspiller Odd Reitan (f. 1951), kjøpmann, Rema-gründer Håkon Gullvåg (f. 1959), maler Johannes Høsflot Klæbo (f. 1996), langrennsløper, OL-mester Se også Trondheim og omland Trøndelag Referanser Eksterne lenker Værvarsel og -kart for Trondheim trondheim.com offisiell reiselivsside Kultur i Trondheim på kart fra Kulturnett.no Interaktivt kart over Trondheim Arkivet Sted og navn i Trondheim finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket om omfatter 3 esker maskinskrevne kartotekkort som danner grunnlaget for boken "Sted og navn i Trondheim". Tidligere fergesteder i Trøndelag Hurtigrutens anløpssteder i Trøndelag Artikler i sjøfart-prosjektet Havnebyer i Norge