text: En myte (fra gresk μῦθος mythos, 'tale', 'fortelling', 'muntlig beretning') er en kulturell eller religiøs fortelling, en betegnelse for muntlig overleverte forestillinger om for eksempel guder, naturmytiske vesener eller verdens opprinnelse, som ofte strekker seg tilbake til førhistorisk tid. Ordet «myte» kan bety «hellig fortelling», «tradisjonell fortelling», eller «fortelling om gudene». Myter handler ofte om guder og mennesker. Alle kulturer og religioner har sine egne myter, for eksempel har Norge Tor og Odin. Mythos og logos Forhistoriske fortellinger De to greske betegnelsene «mythos» og «logos» betegner antatte utviklingstrinn i et folks tenkesett; «mythos» begner den fase hvor bilder og fantasi er virkemidler for erkjennelse, mens «logos» betegner den fase hvor tanken og begreper avløser det mytiske tenkesett. For Friedrich Nietzsche var overgangen til logos hos grekerne en forfallstid. Storhetstiden var den homeriske tid, og Sokrates og Platon betydde en avmystifisering hvor diktningen blir til filosofi. Enkelte myter var fortellinger ment å gi forklaring på hvordan verden og dens skapninger i den oppsto i sin nåværende form, om menneskets eksistens, livets oppbygning, mål og mening, samt de store kreftene, som blant annet lyset og mørket, det gode og det onde. En myte var som oftest en muntlig tradisjon, overlevert fra generasjon til generasjon. Som begrep har myte likevel flere betydninger. I religiøs sammenheng er myter fortellinger som skal avdekke en dypere eller høyere virkelighet. Akademisk bruk av begrepet setter ikke et skille om fortellingen er sann eller falsk. I dagligtale brukes begrepet "myte" vanligvis i betydningen illusjon eller usannhet. Andre betydninger Begrepet mytologi betegner studien av de mytiske forestillinger eller et folks samlede myter, eksempelvis gresk mytologi. Samtidig er mytologi også en betegnelse på den vitenskap som utforsker og forklarer mytene. I religionsvitenskapen og antropologien betegner en myte en religiøs fortelling som forklarer noe om virkelighetens innrettning (se etiologi). I motsetning til et sagn eller en legende foregår en myte (liksom et eventyr) som regel utenfor tid og rom. Psykologien Psykologen Carl Gustav Jung så mytene som konkrete synlige uttrykk for de universale arketypene, de symbolske uttrykk for sjelens indre og det kollektivt ubevisste. Jung fester seg ved det som utmerker seg ved hver fortelling sammenlignet med andre fortellinger. Betydningen oppstår altså hos hvert symbol i relasjon til en bakenfor struktur. Forfatteren og mytologen Joseph Campbell var enig med Jung angående dette, og mente at myter var uttrykk for de generelle tanker og sannheter som preger menneskelige samfunn og at de fortalte om, og ga uttrykk for den samme bevisstheten, som Campbell mente var direkte uvitelig. Strukturalismen Innenfor strukturalismen er likheten mellom systemet av myter og språkstrukturen av viktighet. Claude Lévi-Strauss fokuserte isteden på regler og sammenfall i mytologien. Fortellinger og deler av en fortelling får mening når de settes opp i sammenheng med hverandre. En fortelling må deles opp i mytem – betydningsbærende elementer i andre fortellinger som settes sammen i en diskurs. «Som enhver lingvistisk helhet består myten av konstitutive enheter», skriver Lévi-Strauss, «som medfører tilstedeværelsen av de enheter som vanligvis opptrer i språkstrukturen, nemlig fonemer, morfemer og semantemer. Hver adskiller seg fra den foregående ved en høyere grad av kompleksitet. Av denne grunn vil vi kalle de elementer som er særegne for myten (og som er de mest komplekse av alle) for store, konstitutive enheter.» Myter i fiksjon og «mytisk» litteratur Enkelte lands myter har gitt rike litterære uttrykk og virket som en inspirasjonskilde for diktere i senere tidsaldre, eksempelvis de greske, de norrøne og de keltiske myter. J.R.R. Tolkien er en forfatter som har lånt fra rikt mytisk materiale, blant annet den norrøne, for sin diktning. Selv om det enkelte ganger blir kalt slik, så er fiksjon slik som Ringenes herre og Narnia-bøkene ikke mytologi, og Tolkien oppfant ordet «legendarium» for å beskrive sine litterære verker. Historievitenskap Etter at historiefaget ble gjort til vitenskap ved hjelp av kravet om at påstander om fortiden skulle være belagt i kilder og at sannhetsgehalten av disse skulle analyseres ved hjelp av en kildekritiske metode ble det lagt ned et stort arbeid i å sortere kunnskap om fortiden som henholdsvis sannsynlige påstander og «myter». Fokus var da på å ‘rekonstruere’ fortiden for å finne ut hva som var trolig var korrekte påstander om fortiden. Dette ser da bort ifra at myter enten er metahistoriske, «hensides historie», eller foregår i tider før historisk tid. I de siste 30 årene har en gått bort fra å se på «myter» som annenrangs. Innen nyere kulturhistorie er en mer opptatt av hva mytene kan fortelle om samfunnet som har skapt og videreformidlet dem. Internasjonalt har særlig Robert Darnton og Carlo Ginzburg brukt myter som kilder til å forstå fortidens samfunn uten å legge vekt på spørsmålet om mytenes sannhetsgehalt. I Norge har spesielt Anne Eriksen brakt etnologisk innsikt inn i historieforskningen. I underholdningsverden har TV-programmet MythBusters en semi-vitenskapelig tilnærming til å teste ut vandrehistorier og populære myter. Eksempel på myter Skapelsesmyter Fruktbarhetsmyter Myten om Gilgamesh Verdenstreet Yggdrasil i norrøn mytologi Isis og Osiris i egyptisk mytologi Orfeus og Eurydike i gresk mytologi Se også Mytologi Sagn Legende Litteratur Eventyr Fabel Litteratur Moe, M.: Det mytiske tænkesæt, 1909 Schadewaldt, W.: Diktningens ord: Mythos og Logos, Litteraturforståelse, Ide og tanke, bd. 3, 1961 Barthes, Roland: Mythen des Alltags, Frankfurt, 1964 Lévi-Strauss, Claude: Mythos und Bedeutung Eksterne lenker Myter og legender fra hele verden (på engelsk) Andrej Korotajev: Myths and Genes Sjangre Mytologi Folkeminne Historie


source: wikipedia

text: Sagn (av det norrøne verbet segja, «å fortelle noe», altså «sagn» som i «utsagn») er en kort, ofte enepisodisk, muntlig fortelling nært knyttet til folketroen. Sagnene er gjenfortalt (tradert) folkediktning. Fortellinger om fortellerens egne møter med det overnaturlige kalles memorat. Sagn forekommer i flere varianter og kan kategoriseres etter innhold i naturmytiske sagn, historiske sagn, opphavssagn og nåtidssagn eller moderne sagn. Sagnet forteller om krefter mennesket ikke kan kontrollere, og som det bør passe seg for. I motsetning til eventyret, der helten seirer over motstanderen, ender sagnet stort sett med nederlag for hovedpersonen. Sagn skiller seg fra eventyr ved at fortellinger utgir seg for å være sanne. Det betyr ikke at fortelleren nødvendigvis tror på innholdet, men han må gå god for det i fortellersituasjonen. Mens eventyr ikke er knyttet til bestemte steder og dertil foregår i en ubestemmelig tid, forsterkes sagnenes virkelighetstilknytning ved at begivenhetene ofte oppgis å ha foregått på et navngitt sted med navngitte personer. På denne måten underbygges fortellingens troverdighet. Ikke desto mindre finner vi ofte samme fortelling knyttet til mange forskjellige steder. Dette kaller vi vandresagn i motsetning til lokalsagn som bare finnes på ett sted. Fortellinger som er mindre enn en episode kalles sagnnotis. Naturmytiske sagn De naturmytiske sagnene handler om møter mellom mennesker og underjordiske eller overnaturlige makter. Sagn om underjordsfolk er svært tallrike og utbredt over hele landet. Bergtakingsmytene hører inn under disse, likesåvel som alle fortellinger om møter med nissen, troll, draug eller andre vette. En del av disse sagnene ble fortalt som formaninger og advarsler. Det var for eksempel lettere å forklare barn at de skulle holde seg unna tjernet hvis en kunne skremme dem med nøkken. Eksempel på naturmytiske sagn. (ML) refererer til typenummer i Reidar Th. Christiansens sagnkatalog The Migratory Legends (1958): Sagn om Ukyndig bruk av svarteboka (ML 3020) Sagn om å ha Varulven til ektemann (ML 4005). Gift med mara (ML 4010). Sagnet om Draugen i Vallarhaugen eller Hornransagnet (ML 6045) Sagn om Oskoreia. Historiske sagn Denne gruppen kan vi dele i to: Rikshistoriske- og lokalhistoriske sagn. Eksempler på rikshistoriske er sagnene om Sankt Olav, svartedauden eller sagn fra krigene mot svenskene. Lokalhistoriske sagn knytter seg gjerne til bestemte hendelser eller kjente personer (Personalhistoriske sagn). Disse sagnene er lettere å etterspore, og kan i flere tilfelle gå tilbake på et memorat. Her finner vi ofte fortellinger om lokale helter, kjempekarer, kloke koner, eller beryktede slagsmål, som i fortellingen om Fanitullen. I de siste tilfellene kan man ofte finne sagnets historiske kjerne i et rettsreferat, som dermed tidfester hendelsen. I årenes løp vil hendelsen trekke til seg vandresagnstoff fra andre kilder, og dette stoffet vil forsterke fortellingens dramaturgi, men også tilsløre den opprinnelige hendelsen. Flere avhandlinger er skrevet om historisitet i sagn. Som historiske kilder til faktiske hendelser er sagnene som regel dårlige kilder, men de er mer pålitelige når det gjelder holdninger til det som skjedde. Eksempler på sagn om historiske personer: Sagnet om Olav Mannslagar (Telemark). Sagn om Dyre Vaa og trollet (Telemark) Sagn om Per Gynt (Gudbrandsdalen). Sagn om Olav den hellige (hele landet), men de fleste Olavssagnene er opphavssagn. Sagn om spelemannen Jørn Hilme eller andre spelemenn. Sagn om ulike kjempekarer, for eksempel Villandskarene, Storegut eller Sterke-Nils. Sagn om Petter Dass (ML 5005). Eksempler på historiske hendelser som har skapt grobunn for sagn: Svartedauden – Pestsagnene, eksempelvis sagn om Jostedalsrypa. Napoleonskrigen og hungersnøden 1808–1814. Andre kriger, slike som den store nordiske krig. Storofsen 1789. Opphavssagn Sagn som forklarer naturlige fenomener og formasjoner – eller bakgrunnen for en bestemt skikk. Er nært beslektet med det historiske sagnet. En bestemt steinur i Telemark skal slik sett ha blitt til fordi Olav den hellige en gang fikk kløvd berget akkurat der. Eksempler på sagn om steder og gjenstander: Sagnet om Dragen i Akersberget Sagnet om St. Olavs gris på Godøy Sagnet om Byggingen av Heddal Stavkirke Sagnet om Hedalen Stavkirke «Kast etter kyrkja» Moderne sagn Vandrehistorier er moderne hverdagsfortellinger med et humoristisk eller skremmende poeng som fortelles som om de er sanne, men som vanligvis ikke er det. Slike vandrehistorier kalles på engelsk «urban legends» («bylegender» eller «urbane sagn») og har flere likhetstrekk med gamle sagn og folkeeventyr. De spres oftest muntlig, og gjerne som om de skal ha skjedd en bekjent, men den samme vandrehistorien kan opptre over hele verden. Vandrehistorier om folk som mener seg bortført av romvesener viser stort slektskap med de naturmytiske bergtakingssagnene. Mange av disse moderne vandresagnene likner også på tradisjonelle spøkelseshistorier. Når en usann vandrehistorie gjengis som sann i en avis, kalles den ofte avisand. Utbredelsen av halvsanne anekdoter og rykter har økt stort med internett og e-post og de fleste vandrehistorier spres slik i dag. Oftest er det rein underholdning, men de kan også fungere som lærestykker med tydelig moral. Se også Vandresagn Sagnnotis Legende Memorat Myte Eventyr Fabel Vandrehistorie Folkediktning Eksterne lenker Kart som viser plassering av stedet et nordisk sagn kommer fra Vandresagnkatalogen ved Norsk Folkeminnesamling (besøkt 04.08.2008) Flere hundre sagn fra hele Norge Sagn; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil) Folkeminne Folkediktning Sagn nl:Legende


text: James Oliver Rigney, Jr., bedre kjent under pseudonymet Robert Jordan (født 17. oktober 1948 i Charleston, South Carolina, død 16. september 2007) var best kjent som forfatter av bestselgerserien Tidshjulet (engelsk: The Wheel of Time), som er en fantasy-serie. Jordan hadde grunnfag i fysikk fra The Citadel, militærhøyskolen i Sør-Carolina. Han avtjente to turer til Vietnam med U.S. Army. Der gjorde han seg fortjent til flere medaljer og utmerkelser, blant annet to vietnamesiske tapperhetsmedaljer. Han har skrevet siden 1977. Den 26. mars 2006 kom Robert Jordan med er erklæring der han sa at han at han hadde fått diagnosen amyloidosis. Han gikk bort av sykdommen 16. september 2007. Bibliografi Fallon-serien (Utgitt under pseudonymet Reagan O'Neal) The Fallon Legacy (1981) The Fallon Pride (1982) The Fallon Blood (1995) Conan-serien Conan the Defender (1982) Conan the Invincible (1982) Conan the Triumphant (1983) Conan the Unconquered (1983) Conan the Destroyer (1984) Conan the Magnificent (1984) Conan the Victorious (1984) King of Thieves (1984) Tidshjulet-serien (The Wheel of Time) Verdens øye (The Eye of the World) (1990) Den store jakten (The Great Hunt) (1990) Den gjenfødte dragen (The Dragon Reborn) (1991) Skyggen stiger (The Shadow Rising) (1992) Himmelens flammer (The Fires of Heaven) (1993) Kaosets herre (Lord of Chaos) (1994) Sverdkronen (A Crown of Swords) (1996) Dolkenes vei (The Path of Daggers) (1998) Vinterens hjerte (Winter's Heart) (2000) Skumringens korsvei (Crossroads of Twilight) (2003) Ung vår (A New Spring) (2004) Drømmenes kniv (Knife of Dreams) (2005) Ufullendte bøker i Tidshjulet-serien A Memory of Light: The gathering storm (første del ble utgitt 27.oktober 2009) Mannen som har fått ansvaret for å fullføre boken er Brandon Sanderson, en forholdsvis ny og ukjent fantasy-forfatter. Av hensyn til bokens lengde skal den deles i tre deler, og Jordans enke og redaktør, Harriet McDougal, vil fortsatt være redaktøren for den nye boken. Første del har fått navnet The Gathering Storm. Infinity of Heaven Robert Jordan uttalte flere ganger at han planla en ny fantasy-serie satt til en annen verden. Han har sagt at den ville bli en Shogun-aktig serie som handler om en mann i tredveårene som forliser på en ukjent verden med en ukjent kultur. Bøkene skulle handle om hans eventyr der og skulle bli kalt Infinity of Heaven. Han har sagt at han skulle begynne på denne serien etter at han var ferdig med hovedbøkene i Tidshjulet-serien. Jordan sa at «Infinity of Heaven vil bli skrevet før Prologene, selv om jeg kanskje kommer til å lage dem mellom Infinity-bøkene.» Arbeidet med denne serien skulle ikke starte før tidligst 2008. Jordan presiserte selv at denne serien ville være betydelig kortere enn Tidshjulet-serien (rundt seks bøker lang, delt på to trilogier), selv med den resulterende ironien i seriens tittel. I og med Jordans død kommer denne serien ikke til å bli realisert. Diverse Cheyenne Riders (1982, under pseudonymet Jackson O'Reilly) The World of Robert Jordan's the Wheel of Time (1997, med Teresa Patterson) Referanser Eksterne lenker Tidshjulet.net Silk Lantern Dragonmount Forfattere av fantastisk litteratur fra USA Personer fra Charleston i Sør-Carolina


text: Fantastisk litteratur eller fantasy betegner en skjønnlitterær sjanger som omfatter både romaner og noveller. Også filmer og tegneserier benytter sjangeren, ofte som fantasy. Begrepet fantastisk eller fantasy kan også referere til en sjanger innenfor ulike rollespill. Fantastisk litteratur har handling i et tenkt og imaginært univers, ofte, men ikke alltid uten noen form for lokalisering, hendelser, eller figurer fra den virkelige verden. Magi, det overnaturlige og magiske vesener er vanlige trekk i disse imaginære verdener. Fantastisk litteratur er en undersjanger av spekulativ fiksjon og er adskilt fra sjangre som science-fiction og skrekklitteratur (engelsk: horror) ved fravær av henholdsvis vitenskapelige eller makabre temaer, skjønt disse sjangrene kan overlappe: alle disse tre sjangrene har elementer av det fantastiske, hvor man forlater virkeligheten eller spekulerer i hvordan virkeligheten kunne ha vært eller blitt. Historisk er de fleste verker av fantastisk litteratur som er skrevet kommet siden 1960-årene. Et voksende segment av fantastisk litteratur har kommet i form av filmer, fjernsynsfilmer, tegneserier (grafiske romaner), videospill, musikk og annen kunst. Et antall romaner innen fantastisk litteratur som ble opprinnelig skrevet for barn, eksempelvis Alice i Eventyrland (1865) og Hobbiten (1937), har også skaffet seg et voksent publikum. Etymologi og definisjon En kortfattet definisjon på fantastisk litteratur er fantasilitteratur. «Fantastisk» er fra slutten av 1300-tallet i betydningen «eksisterer kun i fantasien», fra mellomfransk fantastique (1300-tallet), fra middelalderlatin fantasticus, fra senlatin phantasticus, «imaginært, tenkt», igjen fra gresk phantastikos «istand til å tenke seg», phantazein, «gjøre synlig», det samme greske ordet som har gitt oss ordet fantasi. Sistnevnte begrep fantasi har betydningen «forestillingsevne», «innbilningskraft» og «virkelighetsfjern forestilling». Negativ oppfattet defineres fantasi som ren innbilning eller virkelighetsflukt, men positivt som en ’indre’ opplevelse av ’ytre’ begivenheter som kan gi en samlet (eller i det minste et nyansert) bilde av virkeligheten. Lest psykologisk er fantasiens kilde det ubevisste og dens uttrykksform kan således være symbolpreget og metaforisk. Vurdert i et bredt perspektiv kan sjangeren fantastiske fortellinger stort sett dekke alle (fiktive) tekster som beskriver den irrasjonelle eller overnaturlige verden. I denne definisjonen vil alle tekster som benytter seg av eksempelvis myter, sagn, legender, fabler, eventyr eller science-fiction (framtidsfabler) tilhøre eller komme inn under fantastisk litteratur. Av praktiske årsaker skilles således eventyr, science-fiction, skrekk og lignende ut i egne undersjangrer. Fantastisk litteratur adskiller seg fra science-fiction ved sannsynligheten i de narrative elementene. En fortellingen innen science-fiction er usannsynlig, men tilsynelatende mulig via logisk vitenskapelig eller teknologisk ekstrapolering, hvor fantastisk fortellinger ikke trenger å være vitenskapelig mulig. Fantastisk litteratur er således definert av dens fantasi-elementene, ved å henspille på en mer eller mindre realistisk forestilling om en tenkt, fantasiverden hinsides denne verden. Dens handling kan ikke eksistere i denne verden da dens handlingsgang som regel involverer trolldom eller magi. Dens samlede tema er en kombinasjon av teknologi, arkitektur og språk som kan minne om den europeiske middelalderen, men som er befolket av ikke-historiske, urealistiske og mytiske vesener, inkludert dyr som kan snakke og oppføre seg som mennesker. Stil Symbolisme spiller ofte en betydelig rolle i fantastisk litteratur, ofte ved bruk av arketypeiske figurer inspirert av eldre tiders tekster eller folkeminne. Det kan argumenteres at fantastisk litteratur og dens arketyper oppfyller en funksjon for enkeltindivider og samfunnet, og budskapet er jevnlig oppdatert for det eksisterende samfunn. Ursula K. Le Guin presenterte i sitt essay «From Elfland to Poughkeepsie» ideen at språket er det mest avgjørende elementet i fantastisk litteratur ettersom det skaper en følelse av sted, eller tilstedeværelse. Hun analyserte feilaktig anvendelse av en formell, gammeldags skrivestil og påpekte at det var en farlig felle for forfattere som skrev fantastisk litteratur ettersom det var latterlig eller meningsløst når det ble brukt feil. Hun advarte forfattere om å holde seg unna å basere deres skrivestil på tidligere mester som lord Dunsany og E.R. Eddison, framhevet at om språket er altfor mildt eller forenklet skaper det inntrykket at den fantastiske settingen er kun den moderne verden i forkledning. Isteden presenterte hun eksempler på klar, effektiv fantastisk beskrivelse basert på korte utdrag fra Tolkien og Evangeline Walton. Michael Moorcock observerte at mange forfattere benyttet et arkaisk språk for dets klang og i det håp at det ville gi farge til en ellers livløs fortelling. Brian Peters skrev at i ulike former for eventyrlige fantastiske fortellinger kunne selv skurkens språk være upassende om det var for vulgært. Ved inngangen til 2000-tallet oppnådde bøkene om Harry Potter et enorm popularitet ved å kombinere det fantastiske med realisme, og utforsket et mangfold av samtidige temaer, inkludert å vokse opp, fordommer, tap av uskyldighet, forestående krig, politisk korrupsjon, døde, depresjon, kjærlighet, tap og diskriminering. Historie Begynnelsen Fortellinger som involverer magi og fryktelige uhyrer har eksistert i muntlig form før skrevet og trykt litteratur. Antikkens greske og romerske mytologi er fylt opp med fantastiske fortellinger og figurer, den best kjente (og kanskje mest relevant til moderne fantastisk litteratur) er de greske verkene til Homer og de latinske til Vergil. Bidragene fra den gresk-romerske verden til den fantastiske litteraturen er omfattende og inkluderer blant følgende opplegg: den utvalgte helt; heltens reise; den magiske gave donert til vinneren (inkludert maktens ring som i fortellingen om Gyge, som omtalt i Platons filosofiske Staten); profetier og spådommer (orakelet i Delfi); fantasimonstre og fryktelige udyr (særlig drager); trollmenn og hekser som kan bruke magi og trolldom. Platons filosofi fikk en stor innflytelse på fantastisk litteratur generelt. I den kristne platoniske tradisjonen virkeligheten av andre verdener (enn denne), og en omfattende struktur over det hele stor metafysisk og moralsk betydning, har lånt substans til de fantastiske verdener i moderne verker. Den magiske verden er i stor grad forbundet med den senere gresk-romerske verden. Empedokles (ca. 490 – ca. 430 f.Kr.) er den første som sammenstilte alle de fire elementene, eller røtter som Empedokles selv benevner dem: Jord, Vann, Luft og Ild. I fantastisk litteratur er de ofte framstilt som personifiseringer av naturens krefter. Annet som angikk det magiske inkluderte bruken av mystiske redskaper som hadde særskilt kraft (septer = tryllestav); bruken av en sjelden urt eller plante; en gudommelig figur som avslører hemmeligheten til en magisk handling. India har en lang tradisjon med fantastiske fortellinger og figurer som er datert tilbake til vedisk mytologi. Dyrefablene i Panchatantra («Fem prinsipper»), som kan være datert tilbake til 200-tallet f.Kr., men er antagelig basert på eldre muntlig tradisjon, «dyrefabler som er like gamle som vi er i stand til å forestille oss.» Denne tradisjonen synes å ha hatt bred innflytelse, også vestover til Midtøsten og Europa. Panchatantra benyttet en rekke fabler og magiske fortellinger med dyr i hovedrollene for å illustrere indiske prinsipper om politisk lære (datidens statsvitenskap). Menneskelignende, snakkede dyr har blitt vanlig kjennetegn på moderne fantastisk litteratur. Baital Pachisi en indisk samling med fantastiske fortellinger innenfor en rammefortelling, er det litterære grepet som synes indirekte å ha inspirert Det gyldne esel som ble skrevet av Apuleius på 200-tallet e.Kr., og som kulminerte med Tusen og en natt, en samling av arabiske eventyr og fantastiske fortellinger fra middelalderen. I samme litterære tradisjon befant Giovanni Boccaccio seg med da han i 1350-årene forfattet og utga Dekameronen, en samling med hundre fortellinger av til dels erotisk tilsnitt innenfor en rammefortelling. En annen italiensk samling av fantastiske fortellinger av ulikt slag, Pentamerone, av Giambattista Basile (1634,1636), var i sitt vesen eventyrfortellinger, samlet og bearbeidet av forfatteren (og hans søster). Fortellingenes stil er barokke og med utstrakt bruk av metaforer. Den norrøne sagalitteraturen, som hadde opphav i den muntlige tradisjonen, blant annet skadekvad, kom til å påvirke den tyske romantikken og sammenfalt med Weimarklassisismen på slutten av 1700-tallet, men påvirket også William Morris og senere J.R.R. Tolkien. Det angelsaksiske episke diktet Beowulf fra rundt 800, fikk en dyp innflytelse på den senere fantastiske litteraturen. Diktet forteller om heltens kamp mot det store uhyret Grendel og uhyrets mor. Selv om diktet var ukjent i århundret og således ikke videreutviklet i middelalderens legender og romanser, har flere moderne forfattere innen sjangeren forsøkt å gjenfortelle historien, blant annet John Gardners Grendel (1971). Keltisk folkeminne og legender har vært en inspirasjon for mange moderne verker innen fantastisk litteratur. Den walisiske tradisjonen har vært særlig innflytelsesrik grunnet dens forbindelse til mytene om kong Arthur og dens samling i et enkelt verk, eposet Mabinogion. En kjent gjenfortelling ble gjort av den amerikanske forfatteren Evangeline Walton i fire romaner mellom 1970 og 1974. Den irske Ulster-syklusen og Fenian-syklusen har også gitt mange fortellinger og temaer til moderne fantastisk litteratur. Den største innflytelsen har imidlertid vært indirekte ved å være en betydelig kilde for den arthurianske syklus av ridderromanser, det vil si middelalderens høviske litteratur i form av britiske emner (Matière de Bretagne). Selv om emnet ble tungt omarbeidet av forfattere, utviklet disse romansene seg meget da de gjorde seg uavhengige av de opprinnelige keltiske folkeminnene, og ble et viktig stadium i utviklingen av den moderne fantastiske litteratur. Fra 1200-tallet Middelalderens romanser eller høvisk litteratur er en form fortellinger i prosa og poesi som var populære i aristokratiske sirkler i høymiddelalderen og tidlig moderne tid i Europa. De var fantastiske fortellinger om underverker og opplevelser, ofte en ridder med heroiske kvaliteter som drar på en søken eller leting, dog er det «vektlegging på kjærlighet og høvisk oppførsel som adskiller det fra chanson de geste og andre former for epikk hvor maskulin militær heltemot er framherskende.» Populærlitteraturen lånte også fra romansenes temaer, men behandlet dem med ironi, satire, eller burlesk hensikt. Romansene omarbeidet legendene, eventyrene og historien slik at de var tilpasset lesernes og tilhørernes smak og behag, men omtrentlig ved år 1600 var de ikke lenger på moten, og spanske Miguel de Cervantes’ behandlet dem på burlesk vis i hans roman Don Quijote. Her er hovedpersonen ikke en helt og en høvisk ridder, men i fortellingen omtales han som «ridderen av den bedrøvelige skikkelse». I overført betydning kan betegnelsen brukes spøkefullt om en latterlig idealist eller drømmer med manglende virkelighetssans. Den moderne oppfatningen av «middelaldersk» er mer påvirket av romansen enn av noen annen litterær sjanger fra middelalderen. Selve ordet «middelaldersk» vekker i dag til live forestillinger om riddere, jomfruer i nød, drager og andre romantiske troper. Renessansen Ved renessansen som tidsepoke var romansen fortsatt populær. Tendensen gikk mot mer fantastiske fortellinger. Det engelske prosaverket Le Morte d'Arthur (1485) av Thomas Malory kom til å dominere Arthur-litteraturen. Arthurianske motiver har opptrådt jevnlig i litteraturen siden denne boken ble utgitt. Malory omskrev og videreutviklet tidligere fortellinger og la en god del selv. Andre bøker som fulgte var en blanding av fantastiske og ikke-fantastiske. Le Morte d'Arthur og den portugisiske ridderromanen Amadis de Gaula (1508) ble meget populære over hele Europa, og fikk mange imitatorer. Sjangeren førte også til mesterverker innen renessansepoesi som Ludovico Ariostos Orlando furioso (Den rasende Orlando) og Torquato Tassos La Gerusalemme Liberata (Det befridde Jerusalem). Ariostos fortelling med dens mange underverker og eventyr, ble inspirasjon og kildetekst for mange andre, tilsvarende fantastiske fortellinger. I løpet av renessansen skrev og utga Giovanni Francesco Straparola i tidsrommet 1550-1553 en samling i to bind med korte fortellinger, Le piacevoli notti («Frydefulle netter»). Den besto av 73 fortellinger, hvorav 29 var eventyr slik vi kjenner dem, basert på muntlig kilde. Disse ble oversatt til dansk via tysk oversettelse i 1818 under tittelen Staparolas eventyr. Det var den første samling av dette slag som senere ble kjent som eventyrsamlinger, og ble begynnelsen på tradisjonen, men kom også til å påvirke fantastisk litteratur da mange eventyr har overnaturlige, magiske eller merkelige emner. William Shakespeares En midtsommernattsdrøm (1594/1595), de trolske søstrene i Macbeth, og figuren Prospero i Stormen hadde stor påvirkning på senere verker innen fantastisk litteratur. I et verk om alkymi fra 1500-tallet, identifiserte legen Paracelsus fire typer av vesener med alkymiens fire elementer: gnomer, elementærånder; undiner, vannånder; sylfer, luftånder; og salamandere, ildånder. De fleste av disse vesener er funnet i folkeminnet foruten også knyttet til alymien; deres navn er ofte benyttet omvekslende med tilsvarende vesener fra folkeminne. Opplysningstiden Litterære eventyrfortellinger, slike som ble diktet og skrevet av Charles Perrault og Marie-Catherine d’Aulnoy på 1600-tallet ble meget populære i begynnelsen av opplysningstiden. Mange av Perraults fortellinger ble råstoff for eventyrfortellinger og påvirket senere fantastiske fortellinger. Da madame d'Aulnoy betegnet sine fortellinger for contes de fée, «eventyrfortellinger», ga hun navn til det som nå er sjanger og således adskilte slike fortellinger fra de som ikke besto av underverker. Det påvirket senere forfattere som tok for seg eventyrfortellinger på samme vis i romantikken. Flere fantastiske fortellinger beregnet på et voksent publikum ble også utgitt i Frankrike på 1700-tallet, inkludert Voltaires contes philosophique, («filosofiske fiksjon): «Prinsessen fra Babylon» (1768) og «Den hvite oksen» (1774). Denne tidsepoken, opplysningen og fornuftens tidsalder, var ellers fiendtlig innstilt til fantastiske fortellinger. Forfattere som skrev den nye skjønnlitteratur, slike som Daniel Defoe, Samuel Richardson, og Henry Fielding i England, hadde en realistisk tilnærming i sine forfatterskap, og mange tidlige realistiske verker var naturlig nok kritiske til fantastiske elementer i litteraturen. Romantikken Romantikken, en litterær og kulturell bevegelse på slutten av 1700-tallet og begynnelsen av 1800-tallet, var en dramatisk reaksjon til opplysningstidens rasjonalisme, og utfordret å sette fornuften framfor følelsene i høysetet. Romantikerne fremmet viktigheten av åndelighet og fantasi. Dens suksess i å rehabilitere fantasien var viktig for utviklingen av den fantastiske litteraturen og romantikkens interesse i middelalderens romanser skaffet mange motiver til den moderne fantastiske litteraturen. Romantikerne påkalte middelalderromansene som rettferdiggjøring for det verker som de ønsket å skrive til forskjell for de realistiske tekstene fra opplysningstiden. Romantikernes tekster var dog ikke alltid fantastiske i sitt vesen, tidvis var handlingsgangen usannsynlig for å ha kunne være mulig å skje. Et av de første litterære resultatene for den nye fascinasjonen var den gotiske roman, en litterær sjanger som begynte i England med The Castle of Otranto (1764) av Horace Walpole. Den ble forløperen til både den moderne fantastiske litteraturen og til den moderne skrekklitteraturen. «Gotisk» her hadde betydningen mørkt, forskrekkelig og gruoppvekkende, og typiske trekk for en gotisk roman er mystikk, det overnaturlige, spøkelser, hjemsøkte bygninger, slott, dommedag, død, forfall, galskap, arvelige forbannelser og så videre. En kjent gotisk roman som også inneholdt en god del fantastiske elementer (avledet fra Tusen og en natt) var Vathek (1786), skrevet av William Beckford. Senere i romantikken førte reaksjonen på opplysningstiden at folkeminnesamlere til eventyr, episke dikt og ballader ble samlet inn og utgitt i trykte utgaver. Brødrene Grimm i Tyskland var inspirert av den tyske romantiske bevegelse til å utgi samlingen Kinder- und Hausmärchen, på norsk kalt for Brødrene Grimms eventyr, i tidsrommet 1812–1815. Mange andre samlinger var inspirert av brødrene Grimm, blant annet Norske Folkeeventyr (fra 1842) av Peter Christen Asbjørnsen og Jørgen Moe. Motivene for disse, i Norge og andre steder i Europa, var ikke utelukkende av romantikken, men den romantiske nasjonalisme som inspirerte til samle inn og redde den nasjonale kulturarv: tidvis, som med finske Kalevala (første versjon i 1835), ble det samlet inn folkelige fortellinger og folkeminne som omgjort til et epos som skulle være motstykke til andre nasjoner nasjonalepos; andre ganger, som med Ossian (1760) var det fabrikkert folkeminne, og som fikk enorm popularitet inntil det ble avslørt at det var egentlig forfattet av James Macpherson, og interessen falt som en stein. Disse verkene, enten det var eventyr, ballader, eller episke folkeminne, ble en betydelig kilde for senere fantastiske litteratur. Romantikernes interesse i middelalderen førte også til en ny interesse i den litterære eventyrfortellingen. Tradisjonen begynte med Giovanni Francesco Straparola og Giambattista Basile på 1500-tallet i Italia, og ble utviklet av Charles Perrault på 1600-tallet og en franske litterære stilen preciositeten, og ble gjenopptatt av den tyske romantiske bevegelsen. Tyske Friedrich de la Motte Fouqué (av fransk hugenottisk opprinnelse) skrev oppdiktede fortellinger med setting i middelalderen, slik som Undine (1811), et eventyr i formen, men med fantastiske elementer. Det handlet om en vannånd ved navn Undine, og som giftet seg med ridderen Huldebrand for å bli tildelt en sjel. I sitt essay «The Fantastic Imagination» (1895) skrev George MacDonald: «Om jeg ble spurt, hva er et eventyr? Jeg vil da svare, les Undine. Det er et eventyr ... av alle eventyr jeg kjenner, mener jeg Undine er det aller vakreste.» En senere bok, Sintram og hans følge (1815) kom senere til å inspirere britiske forfattere som William Morris og George MacDonald. E.T.A. Hoffmanns fortellinger, som Gullskålen (1814) og Nøtteknekkeren og musekongen (1816) er kjente tillegg til kanon innen tysk fantastisk litteratur. Ludwig Tiecks Phantasus var en samling med sagn, fortellinger og skuespill utkom i tre bind i årene 1812–1816. En av de korte eventyrfortellingene her var «Alvene». I Frankrike var en av fremste forfattere av conte fantastique (fantastisk litteratur), gotiske romaner og vampyrfortellinger i den romantiske tidsalder Charles Nodier med Smarra (1821) og Trilby (1822). En annen var Théophile Gautier med fortellinger som Omphale (1834) og Une nuit de Cléopâtre (1838), og den senere romanen Spirite (1866). Viktoriatiden Fantastisk litteratur i Storbritannia var populær i viktoriatiden med verkene til forfattere som Mary Shelley, William Morris og George MacDonald, og ikke minst Charles Dodgson, forfatteren av Alice i Eventyrland (1865). Danske H.C. Andersen innledet en ny stil for eventyrfortellinger, det vil si kunsteventyr fortalt i fullt alvor, og skrevet like mye for voksne som for barn. Fra denne opprinnelsen skrev John Ruskin The King of the Golden River (1851), et eventyr som benyttet nye nivåer for litterære egenskaper, som «Sørvestvinden», en personifisering av vinden, en hissig og oppfarende, men vennlig figur med skjegg og spiss hatt som kan minne om Tolkiens figur Gandalv. Historien til moderne fantastisk litteratur begynte med skotske George MacDonald, forfatter av romaner som The Princess and the Goblin (1868) og Phantastes (1868). Sistnevnte fortellingen handlet om en ung mann som ble trukket inn i en drømmelignende verden hvor han jakter på sin ideal for kvinnelig skjønnhet, legemliggjort av «Marmorkvinnen». Boken er blitt anerkjent som den første fantastiske roman som ble skrevet for voksne, og han ble en betydelig innflytelse og inspirasjon for både J.R.R. Tolkien og C.S. Lewis. MacDonald skrev også et av de første kritiske essay om fantastisk litteratur som en sjanger, «The Fantastic Imagination», i sin bok A Dish of Orts (1893). En annen betydelig forfatter i samme sjanger i denne tidsepoken var William Morris, sosialist, beundrer av middelalderen, og fornyer av britisk kunsthåndverk, foruten også poet som skrev flere fantastiske romanser og romaner. Den mest kjent var The Well at the World's End (1896). Han var dypt inspirert av middelalderens romanser og norrøne sagaer; hans stil var bevisst arkaisk for å kunne etterligne middelalderens tone og stemningen. Morris var en viktig milepæl innen fantastisk litteratur ettersom at andre forfattere skrev om fremmede land eller drømmeland, var Morris’ bøker de første som hadde handlingsgang helt og holdent plassert i oppdiktet, fantastisk verden. Forfattere som Edgar Allan Poe og Oscar Wilde med Bildet av Dorian Gray (1890) utviklet også fantastisk litteratur ved å skrive grøssere og skrekkfortellinger, en adskilt gren av fantastisk litteratur som fikk stor innflytelse på H.P. Lovecraft og andre forfattere som fokuserte på mørk fantastisk litteratur. Oscar Wilde skrev også en rekke fantastiske fortellinger rettet mot barn, samlet i The Happy Prince and Other Stories (1888) og A House of Pomegranates (1891). H. Rider Haggard utviklet konvensjonene for undersjangeren Den tapte verden med romanen Kong Salomos miner (1885), som tidvis inkluderte fantastisk litteratur som med Haggards She, utgitt først som føljetong i et magasin fra 1886 til 1887. Da Afrika fortsatt var ukjent for europeiske forfattere, tilbød kontinentet omfang og spillerom for fortellinger av denne typen. Andre forfattere som Edgar Rice Burroughs og Abraham Merritt bygde på denne konvensjonen. Flere klassiske fantastiske fortellinger for barn ble etablert på denne tiden, slik som Lewis Carrolls Alice i Eventyrland (1865), J.M. Barries Peter Pan (1906), Lyman Frank Baums Trollmannen fra Oz (1900), foruten også bøkene til Edith Nesbit og Frank R. Stockton. C.S. Lewis merket seg at i den første delen av 1900-tallet var fantastisk litteratur mer akseptert i barne- og ungdomslitteraturen, og en forfatter interessert i fantastisk litteratur skrev derfor ofte barne- og ungdomsbøker for å få et publikum, til tross for opplegg og konsepter som kunne ha utgjort et litterært verk for et voksent publikum. På denne tiden hadde terminologien for sjangeren ennå ikke blitt etablert. Mange fantastiske fortellinger i denne tiden ble betegnet som eventyr, selv Max Beerbohms The Happy Hypocrite (1896) og MacDonalds Phantastes. Det var ikke før 1923 at begrepet «fantast» ble benyttet for å beskrive en forfatter (i dette tilfellet Oscar Wilde) som skrev fantastisk litteratur. Betegnelsen «fantastisk» ble ikke utviklet før senere, og selv så sent som Tolkiens Hobbiten (1937) ble begrepet «eventyr» fortsatt benyttet. 1900-tallet En viktig faktor i utviklingen av den fantastiske sjanger var spredningen av magasiner viet for denne typen populær litteratur. Det første av slike publikasjoner var det tyske magasinet Der Orchideengarten som ble utgitt i tiden 1919-1921. I 1923 kom det første engelskspråklige magasinet for fantastiske fortellinger, Weird Tales, og mange andre tilsvarende magasiner fulgte. Disse populære fortellingene i kioskmagasinene, på engelsk kalt for «pulp» etter det treholdige papiret som ble benyttet, var på høyden av sin tid i mellomkrigstiden og bidro til å gjøre fantastiske fortellinger populære både i USA og i Storbritannia. Slike magasiner spilte en større rolle i framveksten av science-fiction, og det var på denne tiden at de to sjangrene begynte å bli assosiert med hverandre. Flere av sjangerens mest framtredende forfattere begynte deres karriere i slike billige magasiner spredt for et stort publikum, blant annet Clark Ashton Smith, Fritz Leiber, Ray Bradbury og H.P. Lovecraft. H.P. Lovecraft var meget inspirert av Edgar Allan Poe og til viss grad også av lord Dunsany; med sine Cthulhu Mythos-fortellinger fikk Lovecraft stor innflytelse på skrekk- og fantastisk litteratur på begynnelsen av 1900-tallet. Lovecraft fremmet «kosmisk skrekk», tanken om at livet er ubegripelig for menneskene, som er små ubetydelig sammenlignet med skremmende kosmiske urvesener, og glemte guder. Til tross for MacDonalds framtidige innflytelse og Morris’ popularitet i sin tid, var det ikke før på begynnelsen av 1900-tallet at fantastisk litteratur begynte å nå et stort publikum med forfattere som lord Dunsany som ved å følge Morris’ eksempel ved skrive fantastiske romaner, men også noveller. Han var særskilt kjent for sin fantasifulle og stemningsfulle stil. Hans stil påvirket mange forfattere, men ikke alltid positivt; Ursula K. Le Guin i hennes essay om stil i fantastisk litteratur, «From Elfland to Poughkeepsie», refererte skjevt til Dunsany som «First Terrible Fate that Awaiteth Unwary Beginners in Fantasy», og antydet at unge forfattere som forsøkte å skrive i lord Dunsanys stil ville få problemer grunnet språkets kompleksitet. I henhold til kritikeren S.T. Joshi hadde Dunsanys forfatterskap en segregerende effekten på den fantastisk sjangeren — en måte hvor forfatteren skapte sitt eget rike fra ren fantasi — fra overnaturlig skrekk. Fra dette grunnlaget som han etablerte kom de senere forfatterskapet til E.R. Eddison, Mervyn Peake, og J.R.R. Tolkien. I Storbritannia, i kjølvannet av den første verdenskrig, ble det utgitt et stort antall av fantastiske bøker rettet mot et voksent publikum, blant annet Living Alone (1919) av Stella Benson, A Voyage to Arcturus (1920) av David Lindsay, og som kombinerte det fantastiske med science-fiction og filosofi, Lady into Fox (1922) av David Garnett, om en ektemann som opplever at hans ektefelle brått ble forvandlet til en rev, Lud-in-the-Mist (1926) av Hope Mirrlees, og Lolly Willowes (1926) av Sylvia Townsend Warner. E.R. Eddison var en annen innflytelsesrik forfatter i denne tiden. Han lot seg inspirere av hva han forsto av norrøne sagaer fra middelalderen, slik også Morris hadde blitt, men hans prosa var anakronistisk modellert på elisabetansk grammatikk fra tudortiden, og hans fortellinger var fylt opp med energiske figurer i ærerike eventyr. Hans mest kjente bok er The Worm Ouroboros (1922), en lang, heroisk fantasi med handlingsgang på en oppdiktet versjon av planeten Merkur. Litteraturvitere og kritikere begynte å interesse seg for fantastisk litteratur som en seriøs litterær sjanger. Herbert Read benyttet et kapittel av sin bok English Prose Style (1928) for å diskutere «fantasy» som et aspekt av skjønnlitteraturen. Han argumenterte at det ikke var rettferdig å betrakte sjangeren som kun egnet for barn: «Vesten synes ikke å ha forstått nødvendigheten av eventyrfortellinger for voksne.» I 1938 med utgivelsen av The Sword in the Stone av T.H. White, innførte han den komiske roman innen den fantastiske sjangeren. Den fortalte om legendariske kong Arthurs barndom, og kombinerte legender, historie, det fantastiske og komedie. Det var denne romanen som Walt Disneys selskap gjorde om til en animert film, Sverdet i stenen (1963). BBC adopterte historien til radiohørespill i 1939 med musikk av komponisten Benjamin Britten. J.R.R. Tolkien spilte en stor rolle i å gjøre fantastisk litteratur populær ved sin meget vellykte utgivelser av Hobbiten (1937) og Ringenes herre (1954–1955); sistnevnte ble delt opp i seks deler, utgitt i tre bind: Ringens brorskap (bok I og II), To tårn (bok III og IV), og Atter en konge (bok V og VI). Tolkien var i stor grad påvirket av oldtidsmanuskriptene av angelsaksiske myter og mytologi, særskilt eposet Beowulf, foruten også av E.R. Eddisons roman fra 1922, The Worm Ouroboros. Tolkiens nær venn, C.S. Lewis, forfatter av Narnia-serien (1950-1956), var også en professor i engelsk med tilsvarende interesse i oldtidens mytologier og fantastisk litteratur. Tradisjonen som ble etablert av disse forgjengerne på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet har fortsatt å blomstre og er blitt fortsatt og til dels videreutviklet av nye generasjoner av forfattere. Innflytelsen fra Tolkiens bøker har særlig ført til en reaksjon. Verker innen den fantastisk sjanger med metafysisk tilsnitt ble utgitt på slutten av 1900-tallet og som selvbevisst hentyder til sjangerens historie og litterære konvensjoner, blant disse er Terry Pratchetts humoristiske og parodiske bokserie Skiveverdenen (1983-2015), og Neil Gaimans Stardust (1999). Sistnevnte har en stil som skiller seg fra det meste av Gaimans øvrige prosa, og bevisst skrevet i tradisjonen fra før Tolkien, og følger således direkte i forsporene til forfattere som lord Dunsany og Hope Mirrlees. Ved slutten av 1900-tallet og inn i 2000-tallet fikk romanene om Harry Potter, en ung trollmann som sammen med sine venner er elever ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Romanenes drama handler om Harrys kamp mot den onde Voldemort, men underveis er det en livlig og detaljert skildring av Harrys ungdoms år på skolen, inkludert hans sportslige aktiviteter i rumpeldunk og begynnende seksualitet. J.K. Rowling oppnådde en enorm suksess med bokserien som har per 2013 solgt i mer enn 500 millioner kopier verden over på over 70 forskjellige språk. Det er ikke uvanlig at fantastiske romaner havner på bestselgerlisten til New York Times, og en del har tatt førsteplassen på listen, blant annet Brandon Sanderson i 2014, George R.R. Martin i 2011, Neil Gaiman i 2013, Terry Goodkind i 2006, og Patrick Rothfuss i 2011. Referanser Se også Forfattere av fantastisk litteratur på Wikipedia Eventyr Grøsser Science fiction Gotisk roman Eksterne lenker Fantasylitteratur; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil) Hva skal til for at fantasy blir religion? Religionsoraklene.https://religionsoraklene.no/hva-skal-til-for-at-fantasy-blir-religion/ Litterære sjangre


text: Clive Staples Lewis, mer kjent som C.S. Lewis, (født 29. november 1898 i Belfast i Nord-Irland, død 22. november 1963 i Oxford) var en britisk forfatter og litteraturviter. Han er kjent for sin kristne essaystikk og for flere skjønnlitterære verk, særlig Legenden om Narnia. Biografi C.S. Lewis ble født i Belfast i Irland (nå Nord-Irland). Hans foreldre var Albert James Lewis og Flora Augusta Hamilton Lewis. Han hadde en tre år eldre bror, Warren Hamilton Lewis («Warnie»). Som fireåring, kort tid etter at hans hund Jacksie hadde blitt overkjørt av en bil, annonserte han at han fra da av het Jacksie. I begynnelsen nektet han å svare når han ble kalt ved andre navn, men etter hvert godtok han Jacks, som tilslutt ble Jack, et kallenavn han hadde resten av livet blant venner og familie. I Belfast gikk han på Campbell College. I 1908 døde hans mor, og Lewis ble sendt til flere forskjellige skoler i England. Som ung gutt var han interessert i «påkledde dyr», som han særlig fant i Beatrix Potters historier. Han begynte selv å skrive historier om dyr. Sammen med broren skapte han verdenen Boxen, som var bebodd og styrt av dyr. Han elsket å lese, og siden farens hus var fullt av bøker, var det lett å finne nytt lesestoff. Som barn hadde han sterk angst for edderkopper og insekter, som ofte hjemsøkte ham i drømme. I tenårene ble han fascinert av Richard Wagner og nordiske legender og sanger. De intensiverte en lengsel han hadde i seg, en dyp trang som han senere beskrev som «glede». Han lærte å elske naturen, og fant i den ting som minte ham om legendene, og i legendene påminnelser om naturen. Han begynte å gå bort fra å skrive om Boxen, og prøvde ut forskjellige former, både poesi og opera, for å forsøke å få ned på papiret sin nye interesse for norrøn mytologi og naturen. I 1916 vant han et stipend til University College ved University of Oxford. Ettersom han var irsk, var han unntatt fra verneplikt, men mot sin fars ønske lot han seg likevel verve i 1917 til British Army. Han ble tatt inn som offiser i tredje bataljon, Somerset Light Infantry. På sin nittenårsdag kom han til fronten ved Somme i Frankrike, hvor han møtte en annen ire, Paddy Moore. Moore og Lewis ble enige om at hvis en av dem falt, skulle den andre ta hånd om hans familie. Moore falt i kamp i 1918, og Lewis holdt sitt løfte. Etter krigens slutt reiste han til Paddys mor, Janie Moore, og sørget for at hun fikk flytte inn hos ham. Senere betalte han for stell av henne inntil hennes død i 1951, omtrent på det tidspunkt hvor han begynte å skrive Narnia-serien. Paddys søster Maureen (1906–1997) bodde også hos Lewis. Senere tok hun tittelen Lady Dunbar of Hempriggs. Mange forskere mener at Paddys mor er bakgrunnen for «Pasientens mor» i The Screwtape Letters og Mrs. Macready i Narnia-bøkene. Lewis hadde selv blitt såret under slaget ved Arras, og led av depresjoner. Noe av tungsinnet skyldtes savnet av hjemmet i Irland. Da han kom seg, ble han satt i tjeneste i England. I desember 1918 ble han dimittert, og gikk tilbake til studiene. Han fikk en First (beste karakter) på Honour Moderations (gresk og latinsk litteratur) i 1920, en First i Literae Humaniores (filosofi og antikkens historie) i 1922 og en First i engelsk i 1923. Akademiker og forfatter Han underviste som ansatt ved Magdalen College i University of Oxford i nærmere tretti år. Senere ble han den første professoren innen middelalder- og renessanselitteratur ved University of Cambridge, og ansatt ved Magdalene College der. Med dette utgangspunktet hevdet han at det ikke fantes noe som kunne kalles engelsk renessanse. Det meste av hans akademiske arbeid fokuserte på senmiddelalderen, og især dens bruk av allegori. Hans The Allegory of Love (1936) skapte nytt liv i seriøse studier av senmiddelalderfortellinger som Roman de la Rose. Hans senere arbeid The Discarded Image, an Introduction to Medieval and Renaissance Literature (1964) er en utmerket oppsummering av middelalderens syn på verden, det «forkastede bildet» av universet fra tittelen. Han var en produktiv forfatter, og medlem av den litterære klubben The Inklings, sammen med sine nære venner J.R.R. Tolkien, Charles Williams og Owen Barfield. Lewis giftet seg i voksen alder med en amerikansk beundrer, forfatterinnen Joy Gresham, som kort tid etter døde av beinkreft. Lewis' bok A Grief Observed beskriver hans opplevelser av tapet. Filmen Shadowlands, der Anthony Hopkins spiller rollen som Lewis, er en skildring av kjærlighetsforholdet deres. Konvertering til kristendommen Lewis ble oppdratt som kristen, men ble tidlig ateist, antagelig omkring 13-årsalderen. Han skrev senere en beretning om sin omvendelse til kristendommen, Surprised by Joy, hvor han forteller at han var «svært sint på Gud for at han ikke eksisterte». Dette har blitt tolket dithen at han ikke egentlig avviste Guds eksistens, men at han hadde et dypt sinne mot Gud på grunn av verdens urettferdighet. Samtidig finnes det tegn på en klar ateisme i et brev til en venn, hvor han skrev: «Alle religioner, nei, mytologier for å kalle dem ved deres rette navn, er uten noe som helst bevis!» Muligens representerer det første sitatet starten på den utvikling han gjennomgikk i sitt åndsliv. Det var særlig to kilder til denne utviklingen. Dels var det G.K. Chestertons bok The Everlasting Man, og dels diskusjonene han hadde med kollegaen J.R.R. Tolkien. I 1929 hadde han nådd det punkt at han sa at han trodde på Gud. Han skrev senere at «i Trinity Term 1929 gav jeg etter, og innrømmet at Gud er Gud, og knelte og bad». Han beskrev seg selv som «den mest nedslåtte og motvillige konvertitten i hele England». I 1931, etter å ha hatt en lengre diskusjon med Tolkien og en annen nær venn, reverterte han formelt til kristendommen. Til katolikken Tolkiens ergrelse valgte han Den engelske kirke. Lewis skrev om prosessen at han «kom sparkende og skrikende inn i kristendommen». Essaystikk og skjønnlitteratur I tillegg til hans akademiske karriere skrev Lewis også en rekke bøker om kristen tro. Mest utbredt er Se det i øynene (Mere Christianity). Lewis ble igjen en troende kristen i voksen alder, og er opptatt av å presentere en fornuftig fremstilling av sannheten i kristendommen, såkalt apologetikk. Mere Christianity, The Problem of Pain og Miracles var alle opptatt i mer eller mindre grad i å imøtegå populære innvendinger mot kristendommen. I sin selvbiografi, med tittelen Surprised by Joy, beskriver han sin gjenoppdagelse av den kristne tro. Til tross for det åpenbare ordspillet, ble boken skrevet før han møtte sin kone, Joy Gresham. Den store skilsmissen (The Great Divorce) er en kort roman om tenkte samtaler i Himmelen mellom de frelste og de fordømte. I romanen er det tilsynelatende de fordømte som dømmer seg selv, i den forstand at det er ingenting som hindrer dem i å reise til Himmelen og forbli der, hvis de ønsker det. Men noen av dem finner forandringene, som Himmelen påfører dem, truende og ubehagelige, og velger derfor å reise derfra. Fortelleren har den skotske forfatteren George MacDonald som anstand. En annen kort roman, Djevelen dypper pennen (The Screwtape Letters), er en samling brev med råd fra en eldre demon til hans nevø. I brevene instruerer Screwtape sin nevø Wormwood om hvordan han best kan garantere fordømmelsen til et spesielt menneske. Boken ble fulgt av Djevelen hever glasset (Screwtape proposes a toast). Narnia-serien i sju bind er utvilsomt den mest kjente av hans arbeider. Løven, Heksa og Klesskapet var den første publiserte og mest populære av bøkene i serien. Historien om Narnia låner både fra gresk og romersk mytologi, og tradisjonelle engelske og irske eventyr. Hovedtemaet i Narnia-bøkene er likevel kristendommen, slik denne arter seg i en annen verden. Lewis påberoper seg inspirasjon fra vennen og kollegaen George MacDonald, og i The Great Divorce blir fortelleren eskortert i himmelen av MacDonald. På samme måte blander Lewis' Perelandra-trilogi tradisjonelle science fiction-elementer med utforskingen av de bibelske temaene synd, syndefall og bot. Space Trilogy bestod av Reisen til Malacandra (Out of the Silent Planet), Perelandra (engelsk: Perelandra, eller Voyage to Venus) og That Hideous Strength. Den siste er ikke oversatt til norsk. Lewis' siste roman var Till We Have Faces. Mange hevder (som han selv gjorde) at dette var hans mest modne skjønnlitterære verk, men den ble aldri noen suksess. Det er en gjenfortelling av myten om Cupid og Psyche, sett fra det uvanlige ståstedet Psyches søster. På ny berører det religiøse temaer, men forbindelsene til detaljene ved hans kristne tro er ikke like fremtredende. Lewis' død og arven etter ham Lewis døde 22. november 1963 i hjemmet han delte med sin bror, Warnie (Warren Lewis). Han er gravlagt på Headington Quarry Churchyard, Oxford, England. Nyheten om hans død ble overskygget av drapet på president John F. Kennedy som skjedde samme dag. Samme dag døde også den engelske forfatteren Aldous Huxley. Interessen for Lewis' liv og forfatterskap har avfødt flere biografier, og den biografiske filmen Shadowlands (1993), med Anthony Hopkins i rollen som Lewis og Debra Winger som Joy Gresham. Serien om Narnia har vært skoledannende for senere fantasy-fortellinger for barn og unge. Også andre bøker har blitt inspirert av Lewis, inkludert A Severe Mercy som ble skrevet av hans brevvenn Sheldon Vanauken. Bibliografi (utvalg) 1919 Spirits in Bondage (diktsamling; utgitt under psevdonymet Clive Hamilton) 1926 Dymer (diktsamling; utgitt under psevdonymet Clive Hamilton) 1933 The Pilgrim's Regress (roman) 1936 The Allegory of Love: A Study in Medieval Tradition (sakprosa) Perelandra-trilogien 1938 Out of the Silent Planet; handlingen er for det meste lagt til planeten Mars (norsk: Reisen til Malacandra) 1943 Perelandra; også utgitt som Voyage to Venus). Handlingen er for det meste lagt til Venus (norsk: Perelandra) 1945 That Hideous Strength; i 1958 kom en forkortet utgave på forlaget Avon, The Tortured Planet, som er en tredel kortere. Handlingen utspiller seg på Jorden (norsk: Thulcandra) 1942 The Screwtape Letters (norsk: Djevelen dypper pennen) (roman) 1945 The Great Divorce (roman) Legenden om Narnia-serien (7 bøker; oppført i den rekkefølgen handlingen i bøkene utspiller seg i) 1955 The Magician's Nephew (norsk: Drømmen om Narnia) 1950 The Lion, the Witch and the Wardrobe (norsk: Legenden om Narnia – Løven, heksa og klesskapet) 1951 The Horse and His Boy (norsk: Hesten og hans gutt) 1951 Prince Caspian (norsk: Prins Caspian) 1952 The Voyage of the Dawn Treader (norsk: Reisen til det ytterste hav) 1953 The Silver Chair (norsk: Sølvstolen) 1956 The Last Battle (norsk: Den siste striden) 1956 Till We Have Faces (roman) Priser og utmerkelser (utvalg) Carnegie Medal 1956 for Den siste striden Litteratur Skarsaune, Oskar (1995): Myte og virkelighet: En innføring i C.S. Lewis' liv og forfatterskap, Credo Forlag, Oslo Skarsaune, Oskar (2008): «C.S. Lewis» i: Ståle Johannes Kristiansen og Svein Rise (red.): Moderne teologi: Tradisjon og nytenkning hos det 20. århundrets teologer, Kristiansand: Høyskoleforlaget, s. 710-720 Referanser Eksterne lenker SnakkOmTro.no: En oversikt over C. S. Lewis' forfatterskap og norske utgivelser. Britiske forfattere Britiske barnebokforfattere Britiske forfattere av fantastisk litteratur Britiske science fiction-forfattere Engelskspråklige forfattere Narnia Personer fra Belfast Anglo-irer Carnegie Medal in Literature


text: 22. november er den 326. dagen i året og den 327. i skuddår. Det er 39 dager igjen av året. Navnedag Cecilie, Silje, Sissel Navnedagen er etter kirkemusikkens og sangens skytshelgen, St. Cecilia, som døde som martyr i 230 Historie 1573 – Byen Niterói i delstaten Rio de Janeiro i Brasil blir grunnlagt. 1776 – Slaget ved Fort Cumberland i Den amerikanske uavhengighetskrigen starter. 1823 – Den mellomamerikanske føderasjon (bestående av dagens Guatemala, El Salvador, Honduras, Nicaragua og Costa Rica) grunnlegges. 1830 – Charles Grey blir statsminister i Storbritannia. 1914 – Første verdenskrig: Det første slaget om Ieper tar slutt. 1922 – Howard Carter åpner Tutankhamons grav. 1943 – Andre verdenskrig: Kairokonferansen – Den amerikanske presidenten Franklin D. Roosevelt, den britiske statsministeren Winston Churchill og den kinesiske lederen Chiang Kai-shek møtes i Kairo for å diskutere hvordan de skal bekjempe Japan. 1943 – Libanon blir uavhengige fra Frankrike. 1956 – De 17. olympiske sommerleker blir åpnet i Melbourne i Australia. 1963 – Den amerikanske presidenten John F. Kennedy blir skutt og drept i Dallas i Texas, mens guvernøren John Connally blir hardt skadd. Visepresident Lyndon B. Johnson overtar som president. 1963 – The Beatles gir ut albumet With The Beatles. 1968 – The Beatles gir ut albumet The Beatles. 1972 – Vietnamkrigen: USA mister sitt første B-52 Stratofortress bombefly. 1975 – Juan Carlos I blir konge av Spania. 1976 – Israelske styrker tar oppstilling ved grensen til Libanon. 1986 – Mike Tyson blir den yngste verdensmesteren i tungvektsboksing noensinne, bare 20 år og 4 måneder gammel. 1989 – Den libanesiske presidenten Rene Moawad blir drept av en bombe i Beirut. 1990 – Margaret Thatcher går av som Storbritannias statsminister. 2005 – Microsoft lanserer spillkonsollen Xbox 360 i USA. 2005 – 12-punktsavtalen mellom Sjupartialliansen for demokrati i Nepal og Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk) blir undertekna i Delhi i India. Avtalen førte til at kong Gyanendra av Nepals diktatur blei styrta i april 2006. 2013 – Magnus Carlsen blir verdensmester i sjakk etter å ha vunnet VM i India. Norsk historie 1911 – Spitsbergen radio/LFG begynner å sende fra Svalbard. 1943 – Andre verdenskrig: Den norske ubåten Ula senker det norske handelsskipet Arcturus, som går i lastefart for tyskerne. Fem personer omkommer. 1973 – Oljekrisen: Regjeringen vedtar helgestengning av alle bensinstasjoner, samt etter kl. 19:00 alle ukedager. Leveranser av parafin og fyringsolje skal reduseres med 25 % i fyringssesongen 1973–74. 1987 – Mongstad-saken: Statoils administrerende direktør Arve Johnsen går av som følge av overskridelser ved utbyggingen av oljeraffineriet på Mongstad. 1997 – Norsk organisasjon for studiet av utenomjordisk intelligens ble grunnlagt. Fødsler Se flere som er født 22. november i :Kategori:Fødsler 22. november. 1518 – Guido Ascanio Sforza, katolsk kardinal (d. 1564) 1721 – Marcantonio Marcolini, katolsk kardinal (d. 1782) 1746 – Bernt Anker, norsk forretningsmann (d. 1805) 1787 – Rasmus Rask, dansk språkviter (d. 1832) 1805 – Mariano Benito Barrio Fernández, katolsk kardinal og erkebiskop (d. 1876) 1808 – Thomas Cook, britisk reisebyrågrunnlegger (d. 1892) 1812 – Johanne Luise Heiberg, dansk skuespiller (d. 1890) 1830 – Léon Feer, fransk språkforsker (d. 1902) 1838 – Ludvig Aubert, norsk jurist (d. 1896) 1853 – Klemens von Ketteler, tysk diplomat (d. 1900) 1868 – John N. Garner, USAs 32. visepresident (d. 1967) 1869 – André Gide, fransk forfatter og vinner av nobelprisen i litteratur i 1947 (d. 1951) 1876 – Pierre-André-Charles Petit de Julleville, katolsk kardinal og erkebiskop (d. 1947) 1877 – Cecilio Apostol, filippinsk dikter og forfatter (d. 1929) 1890 – Charles de Gaulle, fransk president (d. 1970) 1906 – Jørgen Juve, norsk fotballspiller (d. 1983) 1913 – Benjamin Britten, britisk komponist og dirigent (d. 1976) 1920 – Paul Erickson, britisk manusforfatter (d. 1991) 1924 – Geraldine Page, amerikansk skuespiller (d. 1987) 1929 – Lev Jasjin, sovjetisk fotballspiller (d. 1990) 1930 – Ferdinand von Bismarck, tysk fyrste (d. 2019) 1934 – Östen Warnerbring, svensk musiker (d. 2006) 1940 – Terry Gilliam, britisk–amerikansk regissør 1943 – Torill Thorstad Hauger, norsk forfatter og illustratør (d. 2014) 1943 – Billie Jean King, amerikansk tennisspiller 1947 – Terje Rød-Larsen, norsk politiker og visegeneralsekretær i FN 1948 – Trond Bakkevig, norsk luthersk prest 1950 – Steven Van Zandt, amerikansk musiker, sanger, plateprodusent og skuespiller 1953 – Ellen Stensrud, norsk fagforeningssekretær 1955 – Sverre Knudsen, norsk forfatter og musiker 1957 – Jan Egeland, norsk politiker og diplomat 1958 – Jamie Lee Curtis, amerikansk skuespiller 1962 – Jim Matheos, amerikansk gitarist og låtskriver 1965 – Mads Mikkelsen, dansk skuespiller 1967 – Boris Becker, tysk tennisspiller 1967 – Bart Veldkamp, belgisk (oppr. nederlandsk) skøyteløper 1968 – Sidse Babett Knudsen, dansk skuespiller 1969 – Åge Sten Nilsen, norsk musiker (Wig Wam – under navnet «Glam») 1971 – Gunnar Wærness, norsk lyriker 1973 – Souleymanou Hamidou, kamerunsk fotballspiller 1976 – Torsten Frings, tysk fotballspiller 1976 – Ville Valo, finsk musiker 1977 – Colin Hanks, amerikansk skuespiller 1978 – Sicco Janmaat, nederlandsk skøyteløper 1978 – Francis Obikwelu, portugisisk friidrettsutøver 1981 – Ben Adams, britisk musiker 1983 – Seira Yamamoto, japansk fekter 1985 – Asamoah Gyan, ghanesisk fotballspiller 1996 – Linn Therese Solem, norsk popartist Dødsfall Se flere som døde 22. november i :Kategori:Dødsfall 22. november. 1523 – Achille Grassi, katolsk kardinal (f. 1456) 1653 – Francesco Maria Macchiavelli, katolsk kardinal og erkebiskop (f. 1608) 1718 – Edward Teach, «Blackbeard», engelsk pirat (f. ca. 1680) 1847 – Placido Maria Tadini, katolsk kardinal og erkebiskop (f. 1759) 1875 – Henry Wilson, USAs 18. visepresident (f. 1812) 1893 – Anders Fredrik Almgren, svensk-norsk gartner (f. 1833) 1896 – George Washington Gale Ferris jr., amerikansk ingeniør (f. 1859) 1900 – Arthur Sullivan, britisk komponist (f. 1842) 1900 – Philip Weilbach, dansk forfatter og kunsthistoriker (f. 1834) 1901 – Paul von Hatzfeld zu Trachenberg, tysk diplomat og politiker (f. 1831) 1902 – Friedrich Alfred Krupp, tysk industriherre (f. 1854) 1902 – Gaetano Aloisi Masella, italiensk katolsk kardinal (f. 1826) 1906 – Ernst Josephson, svensk maler og dikter (f. 1851) 1907 – Asaph Hall, amerikansk astronom (f. 1829) 1930 – August Heisenberg, tysk bysantinist (f. 1869) 1959 – Molla Mallory, norsk tennisspiller (f. 1884) 1959 – Gérard Philipe, fransk skuespiller (f. 1922) 1961 – Ole Hallesby, norsk teolog (f. 1879) 1963 – John F. Kennedy, amerikansk president (f. 1917) 1963 – Aldous Huxley, britisk forfatter (f. 1894) 1963 – C. S. Lewis, britisk forfatter og filolog (f. 1898) 1971 – Rolf Gerhardsen, presse- og etterretningsmann tilknyttet Ap (f. 1902) 1977 – Luigi Traglia, katolsk kardinal (f. 1895) 1980 – Mae West, amerikansk skuespiller, dramatiker og sanger (f. 1893) 1995 – Elinborg Lützen, færøysk grafiker (f. 1919) 1998 – Stu Ungar, amerikansk pokerspiller (f. 1953) 1999 – Ibrahim Böhme, tysk politiker (f. 1944) 2000 – Emil Zátopek, tsjekkoslovakisk friidrettsutøver (f. 1922) 2007 – Verity Lambert, britisk TV- og filmprodusent (f. 1935) 2011 – Svetlana Allilujeva, Josef Stalins datter (f. 1926) 2011 – Lynn Margulis, amerikansk biolog (f. 1938) Dager i november


text: 29. november er den 333. dagen i året og den 334. i skuddår. Det er 32 dager igjen av året. Navnedag Sofie, Sonja Historie 1798 – Kong Ferdinand IV av Napoli erklærer krig mot Frankrike og okkuperer Roma 1877 – Thomas Edison demonstrerer fonografen for første gang. 1944 – Andre verdenskrig: Albania blir frigjort fra den tyske okkupasjonen. 1947 – FNs generalforsamling stemmer over delingen av Palestina mellom jøder og arabere. 1955 – Sovjetunionen detonerer sin første hydrogenbombe. 1963 – En Douglas DC-8 styrter etter avgang fra Montréal-Dorval lufthavn i Montréal. 1987 – Korean Air flight 858 eksploderer over den thailandsk-burmesiske grensen. Alle de 115 ombord omkommer, og det blir senere klart at Nord-Korea sto bak. Norsk historie 1916 – Austråttborgen brenner natten mellom 28. og 29. november. 1924 – Raumabanen blir offisielt åpnet av kong Håkon. 1969 – NRK sendte sin første tippekamp: Wolverhampton–Sunderland 1-0. Fødsler Se flere som er født 29. november i :Kategori:Fødsler 29. november. 1632 – Jean-Baptiste Lully, fransk komponist, danser og fiolinist (d. 1687) 1813 – Franz Miklosich, slovensk språkforsker (d. 1891) 1822 – François-Ferdinand Tagliabue, fransk katolsk biskop og misjonær (d. 1890) 1825 – Hans Peter Børresen, dansk misjonær (d. 1901) 1825 – Jean-Martin Charcot, fransk nevrolog (d. 1893) 1835 – Cixi, kinesisk regent (d. 1908) 1841 – Paul Christian Eugen Holmsen, norsk politimann, forfatter og oversetter (d. 1892) 1843 – Peter Birch-Reichenwald, norsk politiker (d. 1898) 1849 – Edward Aveling – britisk marxist og politisk aktivist (d. 1898) 1849 – John Ambrose Fleming, britisk elektroingeniør og fysiker, (d. 1945) 1856 – Theobald von Bethmann Hollweg, tysk rikskansler (d. 1921) 1874 – Antonio Caetano de Abreu Freire Egas Moniz, portugisisk lege, nobelprisvinner (d. 1955) 1877 – Elsa Laula Renberg, samisk politiker og organisator (d. 1931) 1898 – C. S. Lewis, britisk forfatter (d. 1963) 1915 – Oscar Reutersvärd, svensk kunstner og professor i kunsthistorie (d. 2002) 1919 – Aksel Fossen, norsk politiker (d. 2009) 1932 – Jacques Chirac, fransk president (d. 2019) 1933 – James Rosenquist, amerikansk kunstner (d. 2017) 1936 – Torild Skard, norsk politiker 1937 – Johan Jørgen Holst, norsk politiker og statsråd (d. 1994) 1939 – Meco, amerikansk musiker og plateprodusent (d. 2023) 1946 – Vuk Drašković, serbisk utenriksminister 1948 – Ingar Pettersen, norsk fotballspiller 1948 – Geir Ellingsrud, norsk rektor ved Universitetet i Oslo 1949 – Jerry Lawler, amerikansk fribryter 1950 – Juliane Freifrau von Friesen, tysk politiker 1954 – Joel Coen, amerikansk regissør 1954 – Peter N. Myhre, norsk politiker 1956 – Pavel Pegov, sovjetisk skøyteløper 1957 – Janet Napolitano, amerikansk guvernør 1961 – Brit Pettersen, norsk langrennsløper 1962 – Petter Stordalen, norsk forretningsmann 1964 – Don Cheadle, amerikansk skuespiller 1966 – John Bradshaw Layfield, amerikansk fribryter 1969 – Lars Håvard Haugen, norsk musiker 1969 – Tomas Brolin, svensk fotballspiller 1969 – Anniken Huitfeldt, norsk politiker 1971 – Gerard van Velde, nederlandsk skøyteløper 1972 – Andreas Goldberger, østerriksk skihopper 1973 – Ryan Giggs, walisisk fotballspiller 1974 – Cyril Dessel, fransk syklist 1979 – The Game, amerikansk rapper 1979 – Vincenzo Iaquinta, italiensk fotballspiller 1982 – John Mensah, ghanesisk fotballspiller 1982 – Marthe Valle, norsk sanger og låtskriver 1983 – Albert Bunjaku, sveitsisk fotballspiller 1987 – Leif Kristian Haugen, norsk alpinist Dødsfall Se flere som døde 29. november i :Kategori:Dødsfall 29. november. 1891 – H.C. Stilling, dansk arkitekt (f. 1815) 1894 – Zeferino González y Díaz Tuñón, spansk katolsk kardinal (f. 1831) 1894 – Juan N. Méndez, meksikansk president og general (f. 1820) 1897 – James Legge, britisk sinolog (f. 1815) 1944 – Edvard Tallaksen, norsk motstandsmann og fenrik i Kompani Linge under andre verdenskrig (f. 1917) 1986 – Cary Grant, britisk skuespiller (f. 1904) 1992 – Lawrence Trevor Picachy, indisk kardinal (f. 1916) 2001 – George Harrison, britisk musiker (The Beatles) (f. 1943) 2007 – Knut Berg, norsk kunsthistoriker (f. 1925) 2008 – Jørn Utzon, dansk arkitekt (f. 1918) 2009 – Alexandre av Belgia, belgisk prins (f. 1942) 2010 – Bella Akhmadulina, russisk forfatter (f. 1937) 2010 – Irvin Kershner, amerikansk regissør (f. 1923) 2010 – Mario Monicelli, italiensk forfatter og regissør (f. 1915) Merkedager Var nasjonaldag for Serbia og Montenegro Dager i november


text: Bokn er en øy-kommune i Rogaland som består av tre bebodde øyer (Ognøy, Austre Bokn og Vestre Bokn) og 123 småøyer og holmer. Kommunen har Karmøy vest og nord for seg, Tysvær i nord, Stavanger i øst, og Kvitsøy i sør. Høyeste punkt er Boknafjellet på 294 moh. I Bokn har næringslivet tidligere bestått hovedsakelig av jordbruk og fiske. Dei står fremdelses sterkt, men nå er det også to store bedrifter, HighComp som lager komposittprodukter og Grieg seafood som har oppdrettsanlegg og smoltproduksjon i tillegg til mange mindre bedrifter. To bygder, Føresvik og Alvestadkroken, som begge ligger på Veste Bokn. Lokalt blir de to Boknøyene bare omtalt som Austre og Vestre. Bokn har egen barnehage, barne- og ungdomsskole, bibliotek og en matvarebutikk. Bokn har bruforbindelse mot nordfylket Rogaland og fergesamband mot sør, dette gjør at Bokn er en ferdselsåre for alle som kommer nordfra og kjører sørover langs vestkysten. Politikk Kommunestyrevalget 2019 Kommunestyrevalget 2015 Tusenårssted Kommunens tusenårssted er et sted ved en historisk kvednabekk. Der er det oppført et kvernhus slik det stod i gamle dager. Det var tidligere mange kvernhus langs bekken, som går fra Boknabergsvatnet og ut i Boknasundet. Kommunens tusenårstre er plantet på plassen. Kommunen arrangerte en åpen folkeavstemning for innbyggerne som avgjorde plassen, og formålet var å gjenskape et historisk miljø. Kommunen har også en tomt på den ene sida av bekken, som er tiltenkt museumsformål, som bl.a. innebærer flytting av bygdemuseet. Det er en intensjon om å utvikle forskjellige aktiviteter i dette miljøet, bl.a. for Den kulturelle skolesekken, og stedet har hatt sporadiske aktiviteter opp igjennom, med bl.a. skoleklasser og pensjonister som har vist hvordan de laga mel før i tida. Kommunikasjon E39 går over alle de tre hovedøyene, og ekspressbussene gir god forbindelse nordover til Haugesund og Bergen, samt sørover til Stavanger. Ferge Arsvågen-Mortavika. Kommunen har to campingplasser, en på Vestre Bokn og en like ved E39 på Austre Bokn. For båtfolket er det ny gjestehavn i Føresvik med bunkringsmuligheter og butikk/post samt kafe. Kjente personer fra Bokn Nils Trosner (1685-1734), matros og dagbokskribent Asbjørn Kloster (1823-1876), avholdsforkjemper Daniel Danielsen Grønnestad (1879-1912), Titanic-offer Lars Elisæus Vatnaland (1892-1983), stortingsrepresentant (Sp) 1945-1961 Eksterne lenker Bygdabladet for Bokn


text: Ekteskap er en sosial institusjon som befester og regulerer samlivet mellom personer. Ekteskapet kan være en religiøs og rituell forening eller en juridisk kontrakt som etablerer rettigheter og plikter mellom ektefeller, mellom dem og deres barn, og mellom dem og deres familier. I Norge reguleres ekteskapets form av ekteskapslovgivningen. Ekteskap er regnet som en form for samliv som finnes i alle samfunn og kulturer. Ekteskapsinstitusjonens sammensetning og omfang varierer over kulturer og kan bestå av to personer, eller være en anordning mellom flere personer. Ekteskap med mer enn to personer omtales med en fellesbetegnelse for polygami. Antropologer peker ofte mot ikke-vestlige samfunn hvor flere ulike ekteskapsformer med mer enn to personer kan gjenspeile spesielle samfunnsmessige forhold, økologiske tilpasninger eller religiøse doktriner. Innenfor de abrahamittiske religionene ligger ulike fortolkninger av religiøse skrifter til grunn for gjeldende syn på polygami og ulike religiøse fortolkninger innen islam og enkelte kristne sekter tillater flerkoneri, som kan være i konflikt med gjeldende nasjonale lover. Polyandri hvor én kvinne er gift med flere menn forkommer noen steder i Nepal, men er ikke vanlig i andre steder i verden. I de fleste vestlige land er det i dag ikke anledning til å være gift med flere personer samtidig og bigami kan være grunnlag for straffeforfølgning, mens i andre samfunn kan flerkoneri være akseptert og tillatt under nasjonale lover. I Norge er det forbud mot polygami og bigami, men det er anledning til å inngå i ikke-regulerte samlivsformer med flere personer samtidig. Ekteskapsinngåelse i Norge Tradisjonelt har ekteskap I Norge bare vært lovlig inngått mellom en mann og en kvinne. Fra 2001 har ekteskapslovgivningen i ti land, blant dem Norge, innført lover som tillater par av samme kjønn å inngå ekteskap. Ekteskapet er en juridisk bindende avtale, og i tillegg har selve seremonien ofte en religiøs ramme. Bokmålsordboka definerer ekteskap som samliv mellom mann og kvinne eller to av samme kjønn, bygd på en rettslig bindende overenskomst, og der eventuelle barn blir anerkjent som begge parters avkom. I henhold til lov om inngåelse og oppløsning av ekteskap kan ekteskapet inngås gjennom ektevigsel eller borgerlig vigsel i nærvær av to vitner; oftest i form av én forlover for hver part. Ved vigselen skal brudefolkene samtidig være nærværende, og norsk lov kjenner ingen unntak fra denne betingelsen. De skal hver for seg på spørsmål fra vigsleren gi til kjenne at de samtykker til ekteskapet. Vigsleren skal deretter forklare at de er ektemaker. Vigsler kan være en prest i Den norske kirke, eller en prest eller forstander i et registrert trossamfunn, eventuelt seremonileder i et livssynssamfunn, som har vigselsrett; notarius publicus; norsk utenrikstjenestemann; eller særskilt vigsler oppnevnt av departementet under spesielle omstendigheter. Det er vanlig at personer i ekteskap bor sammen, men dette er ikke noe krav fra lovens side. I folkeregisteret må ektefeller normalt være registrert på én og samme adresse. Ønsker man å inngå et juridisk ekteskap i Norge må eventuelle tidligere inngåtte ekteskap være opphørt ved skilsmisse, død eller annullering. Til 1973 måtte ekteskap annonseres offentlig (lyses) i Norsk Lysingsblad, blant annet for å unngå bigami. Vilkår i ekteskapsloven Den som er under 18 år får ikke inngå ekteskap uten tillatelse fra statsforvalteren i det fylke der personen bor. Ekteskap får ikke inngås mellom dem som er i slekt med hverandre i rett opp- og nedstigende ledd eller hel- eller halvsøsken (se incest). Ekteskap mellom søskenbarn er imidlertid tillatt. Den som er gift eller partner i et registrert partnerskap får ikke inngå ekteskap, men eksisterende registrerte partnerskap kan etter 1. januar 2009 med partenes samtykke omgjøres til ekteskap. 11. juni 2008 vedtok Odelstinget å endre den norske ekteskapsloven slik at også personer av samme kjønn kan gifte seg. Norge er det sjette landet i verden som vedtar en såkalt kjønnsnøytral ekteskapslov. Endringene Lov om ekteskap trådte i kraft 1. januar 2009, se Ekteskapsloven. Trossamfunn Enkelte trossamfunn aksepterer i utgangspunktet ikke gjengifte når tidligere ektefelle lever (for eksempel Den katolske kirke), eller lar det være opp til den enkelte vigsler om han/hun vil vie i slike tilfeller (for eksempel Den norske kirke og Den anglikanske kirke). Adgangen til å nekte å vie i slikt tilfelle er nedfelt i ekteskapslovens §13 Det kan også finnes andre regler innen de enkelte trossamfunn, blant annet for minstealder og grad av slektskap. I enkelte tilfeller vil en vigsler velge å ikke vie selv om det ikke er lovmessig adgang til det. Det er også mulig å vie personer uten å innberette ekteskapet til myndighetene. Dette gjøres i enkelte tilfeller der det er ønskelig å oppfylle religiøse krav, men hvor norsk lov ikke aksepterer ekteskapet som gyldig. Krav som stilles av trossamfunn kommer ikke foran norsk lov i tvister. Brudd på kravene kan av enkelte religiøse samfunn brukes som grunnlag for å disiplinere eller ekskludere medlemmer. Historie Former for ekteskap har siden forhistoriske tider blitt sett på som en ramme for samliv mellom mann og kvinne, orientert mot ektefellenes gjensidige hjelp og støtte, ikke minst ved fødsel og barneoppdragelse. Noen steder har man praktisert polygami. Vanligvis har det da vært snakk om at en mann har flere koner (polygyni). At en kone har flere menn (polyandri) er mye mer sjeldent, men forekommer i Asia og hos noen inuitter. Men også på steder hvor polygami praktiseres, har et ekteskap mellom én mann og én kvinne vært utgangspunktet for ekteskapsordningen, og det har vanligvis ikke vært noe krav at man skal ha mer enn én ektefelle. Gruppeekteskap har som samlivsform forekommet i flere historiske utopiske og motkulturelle samfunn. I vestlige land kan det sies at «seriemonogami» er utbredt: Folk har bare én partner om gangen, men flere etter hverandre. I mange samfunn har det vært vanlig å inngå ekteskap som en allianse mellom to slekter eller to stammer. Ekteskap kunne tjene til å bevare eiendommer i slekten, eller få slått sammen to gårder, styrke politiske allianser eller utvide kongehus. Derfor benyttet man seg av arrangerte ekteskap. Dog har det vært vanlig at de som skal gifte seg, har fått godta eller avslå det foreslåtte ekteskapet. Men tvangsekteskap forekommer og er derfor blitt forbudt etter norsk lov. Mye av ekteskapets stabilitet har basert seg på kvinnens avhengighet av mannens arbeid og inntekt, samt mannens fysiske overlegenhet over kvinnen, da normer og lovverk ikke beskyttet kvinner like godt som i dag, eller til og med diskriminerte kvinner. Dette forandret seg i stor grad etter at det på 1900-tallet ble vanlig at kvinner fikk stemmerett og bedre utsikter til en arbeidsinntakt som kunne forsørge en familie. Det moderne ekteskapet kan være mer basert på romantisk kjærlighet enn på sosial og økonomisk avhengighet, derav en stor økning i antallet skilsmisser i forbindelse med kvinnefrigjøring. Det er også blitt vanligere å leve «papirløst» i samboerskap. Opprinnelig var et ekteskap en avtale mellom ætter. I middelalderen ble det et religiøst sakrament, men også en nødvendighet hvis partene skulle oppfylle samfunnets verdslige lover. I dag er det for mange først og fremst en ren juridisk kontrakt, som under romerretten. Etter Tolvtavleloven var kvinnen sin manns eiendom. Hennes far solgte henne til ektemannen, og hvis ikke noe salg ble gjennomført, ble hun - etter loven om løsøre - etter et års forløp sin manns eiendom ved hevd. Dermed kunne ikke romerske kvinner råde over noen eiendom selv, og ved skilsmisse var de ille ute. Dette problemet løste romerske jurister ved å anbefale gifte kvinner å være hjemmefra tre dager i strekk hvert år. Da ble det ikke opparbeidet hevd, og dermed kunne kvinnen selv styre sin formue og eiendom. Rundt 1140 kom kirkens lovgivning som tillot to som ønsket å gifte seg, å love hverandre dette med Gud som vitne - ute på et jorde, om så var. Diskusjonen hadde gått høyt i kirken om hva som definerer et ekteskap: Blir det til ved samleiet eller ved partenes samtykke? Det var pave Aleksander III (1159–81) som gjorde den siste løsningen til kirkens offisielle lære. Ifølge Paulus i Efeserbrevet 5,23-24 er nemlig ekteskapet et bilde på forholdet mellom Kristus og kirken - og derved et sakrament og altså uoppløselig, med mindre det var inngått på feile premisser, som ved for nært slektskap eller impotens. Men i og med at ekteskapet gikk over fra å være en bindende avtale mellom to parter til å bli et kirkelig sakrament, var det mer passende å definere det gjennom en åndelig handling (samtykke) enn en fysisk handling (samleie). Samtykket ble dermed tilstrekkelig - verken kirkelig vielse, samtykke fra slekten eller løfte avlagt i vitners nærvær, var lenger nødvendig. Noen menn spekulerte i dette og lovet kvinnen ekteskap lørdagskvelden, for så i etterkant å benekte hele saken. Særlig i Bergen ses eksempler på slike ekteskap, fordi rettsdokumentene er bevart. Fra 1200-tallet anerkjente kirken ikke lenger festemål som tilstrekkelig grunnlag for ekteskap. Først gjennom lysning i kirken og etterfølgende bryllup ble ekteskapet lovlig og sikret eventuelle barn full arverett. I tillegg kunne paret få kirkelig vielse, men dette ble ikke obligatorisk før i 1589, altså lenge etter reformasjonen. Men frem til 1215 hadde kirken gjort det svært vanskelig for folk i små bygdesamfunn å finne lovlige partnere. Kirkens regler gjorde det til incest å gifte seg med slektninger i inntil sjette ledd, altså seksmenninger – et enormt antall mennesker, som det også er vanskelig å holde oversikt over. Dette skyldtes imidlertid en misforståelse ved oversettelsen av reglene, for sjette ledd i romersk regning tilsvarer bare tredje ledd – altså tremenninger – etter germansk regning. Fra 1200-tallet fikk man ekteskapsbestemmelser også i verdslig lovgivning, blant annet står det at kvinner som inngår ekteskap uten sine foreldres samtykke, kan gjøres arveløse. På 1300-tallet fulgte de første spor til skikken med nattefrieri, der et par ble regnet som forlovet om mannen stadig tilbrakte lørdagsnatten hos den samme kvinnen. Kirken nådde ikke frem med sin kritikk av skikken, og på begynnelsen av 1700-tallet var to tredeler av brudene i Hallingdal, Rendalen og Ringerike gravide eller hadde født barn. I middelalderen fikk adelen behov for et troverdig system for å holde orden på arverekker, noe bare kirkelig vielse kunne tilby. Ekteskap ble dermed et kirkelig anliggende, og vielsene ble derfor flyttet til kirkebakken og senere inn i kirkerommet. Innen senmiddelalderen hadde kirken overtatt jurisdiksjonen over ekteskapet, og dagens kirkelige vigsel er en videreføring av dette. Se også Ektevigsel Borgerlig vigsel Vigsel Likekjønnet ekteskap Morganatisk ekteskap Registrert partnerskap Konkubinat Arrangert ekteskap Samboerskap Polygami Ekteskapsbrudd Leiermål Hor Bryllup Medgift Sølibat Familierett Ekteskap i swahilikulturen Referanser Eksterne lenker Fakta om ekteskap Lov om ekteskap Historikk m.m. Oppslagsordet «ægteskab» i Ordbog over det danske sprog «Äktenskap» i Nordisk familjebok fra 1890-tallet «Ekteskap» i Pax leksikon fra 1976-82 «Ægteskab» i det danske Leksikon for det 21. århundrede Ingenting var viktigere enn ekteskapet, om ekteskapet i Norge i tidlig moderne tid, artikkel hos norgeshistorie.no Familierett Antropologi Katolske sakramenter 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Ektevigsel er en offentlig handling i forbindelse med inngåelse av et ekteskap. En ektevigsel foretas vanligvis av de som gifter seg sammen med en viglsler og parets forlovere. I forbindelse med handlingen kan det også være musikk og taler av flere personer. Norge Ektevigselsseremonien blir normalt styrt av en viglser som enten er en representant for styresmaktene i en borgerlig vigsel, en prest i en kirkelig vigsel eller av en godkjent seremonileder fra et livssyns- eller trossamfunn. Begge de kommende ektefellene må være til stede under seremonien, og i tillegg må to myndige vitner, foruten vigsleren være til stede under seremonien. De blivende ektefolk erklærer at de ønsker å inngå ekteskap med hverandre. En godkjent vigselsperson skal erklære at ekteskapet gyldig. Til slutt undertegnes vigselsprotokollen. Vigselen er det ritual som symboliserer inngåelsen av ekteskapet og blir ofte etterfulgt av en privat bryllupsfest. En borgerlig vigsel er ytre sett en ren juridisk handling som utføres av vigsler som kan være en dommer hos byfogden eller tingretten. En kirkelig vigsel er en religiøs seremoni og kan bli utført av ordinerte prester. Par som er borgerlig viet kan i tillegg få en kirkelig forbønnsgudstjeneste for ekteskapet i de fleste trossamfunn. Et trossamfunn, Unitarforbundet, kan vie etter både religiøs og borgerlig seremoni. Globalt Det er forskjellige lovbestemmelser rundt om i verden om hvordan en ektevigsel skal foregå og hvem som kan være vigsler. I USA er det forskjellige bestemmelser i forskjellige stater. I noen land kan viglsleren være en hvilken som helst forstander eller taler i et religiøst samfunn, mens andre steder må vedkommende ha en lisens. Noen steder kreves det at selve den juridiske vigselen skal foretas av en embedsmann og være adskilt fra religiøse handlinger. Tradisjon Flere tradisjoner blir ofte fulgt i forbindelse med en ektevigsel. En tradisjon er at faren til bruden, eller en annen mannlig slektning hvis faren er fraværende, leier henne inn. Det kan også være slik at paret kommer gående inn sammen. Det er også vanlig at brudepiker og brudesvenner deltar. De har ofte på seg lignende klær som bruden og brudgommen. En ektevigsel har ofte et religiøst tilsnitt dersom paret er religiøse. I mange land er det tradisjon for at vigselen finner sted i en kirke og at vigsleren er en prest. Dersom en ektevigsel ikke er religiøs, er det gjerne en embedsmann eller en dommer som er vigsler. Se også Borgerlig vigsel Unitarisk vigsel Humanistisk vigsel Ekteskap Bryllup Referanser Eksterne lenker Ekteskapsloven Veiviser i det offentlige om ekteskap Vigsel på Domstol.no Ekteskapsinngåelse i den norske kirke Godkjenning av vigselsritual (Bufdir: Barne- ungdoms- og familiedirektoratet) Ekteskap Seremonier nn:Vigsel


text: Aust-Agder er et landskap og tidligere fylke i Norge og nåværende valgkrets til Stortingsvalg som utgjør den østlige delen av Agder fylke fra 1. januar 2020. Aust-Agder grenser mot Rogaland og de tidligere fylkene Telemark og Vest-Agder. Kystlinjen grenser mot Skagerrak. Fylkesadministrasjonen holdt til i Arendal kommune. Aust-Agder fylke tilsvarte i alt vesentlig det området som inntil 1918 hadde navnet Nedenes amt. Navnet Agder har grunnbetydningen «utstikker» og det finnes øvrige navn i Europa dannet med samme rot for eksempel i navnet Cap d'Agde (= Kapp Agder) på Frankrikes middelhavskyst. Dette skyldes at ordet har rot i felles, nedarvet indoeuropeisk grunnlag. Grekerne oppfattet navnet som Agathe, og fra Hecataeus' geografiske beskrivelser fra 500-tallet f.Kr, vet vi at den greske kolonien ved Cap d'Agde het nettopp Agathe. Historie Folk begynte å bosette seg i Aust-Agder for 10 000 år siden, da isen fra istiden hadde begynt å forsvinne fra kystpartiene. På slutten av 1500-tallet skjedde det en stor befolkningsvekst da tømmereksport, jernverksproduksjon og skipsfart startet for fullt. I de neste 200 årene vokste tettstedene Risør, Tvedestrand, Arendal, Grimstad og Lillesand frem til å bli de tettstedene der flest folk bosatte seg. Geografi Aust-Agder grenser i øst til Telemark fylke og i vest og nordvest til fylkene Vest-Agder og Rogaland. Naturen er svært variert fra kystens skjærgård i sør, til jord- og skogbruksområder i midtfylket og høyfjell i Setesdal i nord. Aust-Agder fylke er 9 212&nbersp;km2 stort og har 111 495 innbyggere (1. januar 2012). Fylkeshovedstaden er Arendal. Vest for Setesdal ligger Setesdal Vesthei-Ryfylkeheiene med noen få tydelig oppstikkende, avgrensede fjelltopper over 1.500 moh. Øst for Setesdalen dekker Setesdal Austhei et areal på 2.370 km2, og deles i to av Bjørnevatnveien (Riksvei 45 Valle-Tokke) hvor Nordområdet på 770 km2 har mye høyfjell på 1000-1500 meter, mens Sørområdet på 1.645 km2 er lavere og mer rolig topografisk. I lavere områder ned mot kysten dominerer nord-sør-gående elvedaler med barskog og mye innslag av elg og rådyr. Disse skogsområdene ligger i grunnfjellsområdet det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, med sur jord og lite jordbruk. Langs kysten har innlandsisen lagt igjen mer omfattende grus- og løssmasser med særlig fruktbart jordbruk rundt Grimstad. Kysten domineres av skjærgård, og det store norske raet når inn til land på Tromøya ved Arendal. Kommuner Aust-Agder var inndelt i 15 kommuner: Sammenslåing av Aust-Agder og Vest-Agder Kristiansand har siden 1681 vært landsdelshovedstad for Agder-fylkene. Byen ligger nær fylkesgrensa mellom Aust-Agder og Vest-Agder, og byregionen omkring Kristiansand strekker seg langt inn i Aust-Agder. Spørsmålet om sammenslåing av fylkene har derfor dukket opp med jevne mellomrom, og initiativet til debatten kommer da fra kommunene som ligger innenfor eller nær byregionen Kristiansand. Motstanden mot sammenslåing er alltid sterkest øst i Aust-Agder, der avstandene til Kristiansand er størst, og der tilknytningen til Østlandet er sterkest. I forbindelse med kommune- og fylkestingsvalget 2011 ble det avholdt folkeavstemning i Aust-Agder om sammenslåing av Aust-Agder og Vest-Agder. Dette var vedtatt i Fylkestinget i Aust-Agder, mens Fylkestinget i Vest-Agder besluttet å gjennomføre en eventuell fylkessammenslåing uten folkeavstemning. Det var i forkant gjort en avtale mellom de to fylkestingene om fordelingen av felles institusjoner og embeder ved en eventuell sammenslåing av fylkene til et samlet Agder. Motstanderne av fylkessammenslåing organiserte seg i La Aust-Agder leve! Nei til ett Agder!. Det ble argumentert med at alle fellesfunksjoner ville havne i Kristiansand, det var lite å spare på å slå sammen fylkene, og et samlet Agder ville redusere sin innflytelse ved at det bare ville bli en Agderstemme i motsetning til to med begge fylkene intakte. Sykehusstriden i Agder ble brukt som eksempel på at ressursene ville bli samlet i Kristiansand, selv om dette ikke har noe med samlingen av fylkene å gjøre . Vest i Aust-Agder fylke var stemningen motsatt; kommunene vest i Agder ønsket fylkessammenslåing. Tilhengerne var organisert i foreningen Ett Agder og hadde som hovedargument at ett samlet Agder ville stå sterkere i Stortinget og få bedre gjennomslag i regjeringen, dobbeltarbeid i to fylker ville unngås og derved penger spares. I tillegg ble det pekt på at flere kommuner ønsket å flytte over uansett utfall av resultatet. Disse kommunene, Lillesand, Birkenes og Iveland, avholdt samtidig avstemning om de skulle søke overføring til Vest-Agder ved et nei til sammenslåing i Aust-Agder. Kommunestyret i Evje og Hornnes vedtatt å søke overgang hvis det ikke blir sammenslåing (uten egen folkeavstemning). Resultatet av folkeavstemningen var klart, i fylket som helhet stemte 2 av 3 nei til sammenslåing, men det var meget tydelig at meningen i befolkningen var delt. I Østre Agder var hele 76 % imot sammenslåing, mens det i den vestlige delen av fylket var kun 25 % imot. I de tre kommunene som holdt egne folkeavstemninger om overgang til Vest-Agder var resultatene også veldig klare: Lillesand 76 %, Birkenes 60 % og Iveland 68 % for overgang. I den felles folkeavstemningen i hele fylke var resultatet imidlertid enda klarere i Arendal og østover. I Arendal var 80 % mot sammenslåing. I oktober 2011 søkte fire grensekommuner i Aust-Agder: Lillesand, Iveland, Birkenes og Evje og Hornnes, om å bli overflyttet fra Aust-Agder til Vest-Agder som et resultat av denne problemstillingen. Disse kommunene har ca. 19 000 av Aust-Agders 110 000 innbyggere. Søknadene ble behandlet i Kommunaldepartementet, og alle kommunene fikk svaret nei på sine søknader. I 2017 vedtok regjeringen at fylkene Aust- og Vest-Agder skal slås sammen til den nye regionen Agder, med virkning fra 1. januar 2020. Byer, tettsteder og tettbygde strøk Liste over byer i Aust-Agder Tettsteder i Aust-Agder Liste over steder i Aust-Agder Bilder av kirker i Aust-Agder Administrative inndelinger Næringsregioner Aust-Agder består av næringsregionene Østre Agder, Setesdal og Sørlandet. Regionråd Østre Agder regionråd: Arendal, Froland, Gjerstad, Grimstad, Risør, Tvedestrand, Vegårshei, Åmli. Setesdal Regionråd: Bygland, Bykle, Evje og Hornnes, Valle. Sørlandet regionråd: Birkenes, Iveland, Lillesand. Dessuten Kristiansand, Songdalen, Søgne og Vennesla kommuner i Vest-Agder fylke. Prostier, under Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke: Aust-Nedenes prosti: Gjerstad, Risør, Tvedestrand, Vegårshei, Åmli. Arendal prosti: Arendal, Froland. Otredal prosti: Bygland, Bykle, Evje og Hornnes, Iveland, Valle. Dessuten Vennesla kommune i Vest-Agder fylke. Vest-Nedenes prosti: Birkenes, Grimstad, Lillesand. Tingretter, under Agder lagdømme: Aust-Agder tingrett: Arendal, Froland, Gjerstad, Grimstad, Risør, Tvedestrand, Vegårshei, Åmli. Kristiansand tingrett: Birkenes, Bygland, Bykle, Evje og Hornnes, Iveland, Lillesand, Valle. Dessuten Audnedal, Kristiansand, Lindesnes, Mandal, Marnardal, Songdalen, Søgne, Vennesla og Åseral kommuner i Vest-Agder fylke. Politidistrikter: Agder politidistrikt: hele fylket. Dessuten samtlige kommuner i Vest-Agder fylke. Helsedistrikter, under Helseregion Sørøst: Helse Sørlandet: hele fylket, samt hele Vest-Agder fylke. Veidistrikter, under Veiregion Sør: Aust-Agder veidistrikt: hele fylket. Tidligere fogderier: Nedenæs fogderi: Arendal, Birkenes, Froland, Gjerstad, Grimstad, Lillesand, Risør, Tvedestrand, Vegårshei, Åmli. Sætersdalen fogderi: Bygland, Bykle, Evje og Hornnes, Iveland, Valle. Politikk Fylkestingsvalget 2015 Tabellen angir valgresultatet i fylkestingsvalget i ulike deler av fylket. Kolonnen "andel" angir områdets del av fylkets avgitte stemmer totalt. Kilde: Regjeringen: Fylkestingsvalget 2011 Aust-Agder Fylkestinget 2015-2019 Fylkeskommunen styres etter formannskapsmodellen. Fylkestinget har 35 representanter. Gro Bråten (Ap) er fylkesordfører og Jon-Olav Strand (KrF) er fylkesvaraordfører. (Tellef Inge Mørland (Ap) var fylkesordfører 2015-2017). Stortingsrepresentanter Aust-Agder har fire stortingsrepresentanter i perioden 2017–2021: Se også Stortingsvalget 2017 i Aust-Agder. Historisk representasjon på Stortinget fra Aust-Agder siden 1973: Partioppslutning Historisk prosentvis partioppslutning ved stortingsvalg i Aust-Agder siden 1973: Fet skrift markerer blokkene (Venstresiden Ap+SV. Sentrum KrF+V+Sp. Høyresiden H+Frp). M = Antall mandater innvalgt på Stortinget. Reiseliv og turisme I Aust-Agder finnes det flere skjærgårdsperler mellom Risør og Blindleia i Lillesand. Lengre vest og nord, i skogs- og heibeltet mellom kysten og fjellet, ligger tur- og rekreasjonsområder. I Setesdalen, nord i fylket, ligger flere hytteområder, og på Brokke i Valle og Hovden i Bykle er vintersportsområder bygget ut. Arrangement Hovefestivalen blir arrangert på Tromøy i Arendal. Risør kammermusikkfest arrangeres i Risør. Kortfilmfestivalen arrangeres i Grimstad. Dialekt Se også Aust-Agder fylkeskommunes kunstnerstipend Aust-Agder fylkeskulturpris Relaterte regioner Distrikter i Norge Agder Sørlandet Setesdal Østre Agder Kristiansandregionen Litteratur Jens Vevstad: Aust-Agder fylke gjennom 100 år. 1837 – 1937. Arendal 1943. Referanser Eksterne lenker Hovedside Aust-Agder fylkeskommune Lokalhistorie fra Aust-Agder Aust-Agder museum og arkiv Tidligere fylker i Norge Valgdistrikter ved Stortingsvalg