text: Nirvana var et amerikansk Grunge-band fra Aberdeen, Washington. Med hiten «Smells Like Teen Spirit» og albumet Nevermind ble de verdenskjente i 1991. Musikken kan beskrives som en blanding mellom hardrock/metal, indie/alternativ rock og blues med punkens «gjør-det-selv»-ideologi i bunnen, og ble kalt grunge. Grunge betyr rett og slett «grums» og beskriver den karakteristiske, «grumsete» gitarlyden flere av Seattle-banda hadde. Andre Seattle-baserte grungeband som Alice in Chains, Pearl Jam og Soundgarden økte også i popularitet, og alternativ rock ble en populær musikksjanger fra tidlig på 1990-tallet og utover. Som Nirvanas vokalist og frontfigur ble Kurt Cobain betegnet som talspersonen for den såkalte generasjon X. Cobain likte ikke oppmerksomheten, og prøvde å skifte fokuset over til bandets musikk. Med tredjealbumet In Utero utfordret han og bandet sitt publikum; produksjonen var mer upolert og mindre «mainstream». Mens Nirvanas popularitet dalte noe i månedene før lanseringen, hyllet kjernepublikumet bandets mørkere side, ikke minst etter MTV Unplugged-konserten i 1993. Etter Kurt Cobains død i 1994 ble Nirvana oppløst, men bandets popularitet har økt i årene etter. Åtte år etter Cobains død ble «You Know You're Right» lansert. Det er Nirvanas siste studioinnspilling, spilt inn bare to måneder før det tragiske dødsfallet inntraff. Denne sangen toppet spillelistene på radiokanaler verden rundt. Siden debuten har Nirvana solgt over 50 millioner album, inkludert ti millioner av Nevermind i USA. Tidlige år Cobain og Krist Novoselic møtte hverandre i 1985. De var begge fans av Melvins, og overvar ofte øvingene deres. Etter noen mislykkede forsøk på å starte sitt eget band, fikk de med seg trommeslageren Aaron Burckhard. Dette var den første spede begynnelsen på det som senere ble Nirvana. Cobain har i ettertid beskrevet bandets lyd som en kopi av Gang of Four og Scratch Acid. I månedene etter jobbet duoen med flere trommeslagere, deriblant Dale Crover fra Melvins, som spilte på deres første demoer. Senere var Dave Foster trommeslageren deres i en periode. Samtidig skiftet bandet navn flere ganger, og kalte seg blant annet Skid Row, Pen Cap Chew og Ted Ed Fred, før de i februar 1988 endte opp med Nirvana. Noen måneder senere ble Chad Channing bandets trommeslager. Nirvanas første offisielle lansering var singelen Love Buzz/Big Cheese i 1988. I 1989 ble førstealbumet Bleach lansert på Sub Pop Records. Albumet hadde et begrenset førsteopplag på 1000 hvite vinylplater, som ble solgt i Seattle i august 1989. Bleach var inspirert av The Melvins, av hardrock-bandet Mudhoney, og av 1970-tallsbandene Black Sabbath og Led Zeppelin. Novoselic sa i et intervju med Rolling Stone at bandet på en turné hadde spilt en kassett med The Smithereens på den ene siden og black metal-bandet Celtic Frost på den andre. Han uttalte at også dette kan ha inspirert dem. Bleach ble populær på USAs college-radiostasjoner, men ga få indikasjoner på hvordan bandet skulle komme til å lyde to år senere. Innspillingen av Bleach, som ifølge omslaget kostet 606,17 amerikanske dollar, var betalt av Jason Everman. Everman ble introdusert for Cobain av Dylan Carlson, men hadde kjent Channing siden femteklasse. Everman begynte å omgås med bandmedlemmene, og han tilbød dem å låne penger til en plateinnspilling. Selv om han ikke medvirket på albumet, ble han kreditert for å ha spilt gitar. Ifølge Novoselic ble dette gjort for at han skulle føle seg hjemme i bandet. Etter at Bleach var ferdig innspilt var Everman i en periode Nirvanas andregitarist, men dette varte bare frem til bandets første USA-turné. Ikke lenge etter spilte han bass for Soundgarden, før han ble med i bandet Mind Funk. Tidlig på 1990-tallet startet bandet å samarbeide med produsenten Butch Vig om en oppfølger til Bleach. Under innspillingene fant Kurt Cobain og Krist Novoselic ut at Chad Channing ikke passet som deres trommeslager, så han måtte forlate bandet da innspillingsrunden var ferdig. Dale Crover fra The Melvins ble deretter for andre gang bandets trommeslager, men etter bare noen uker ble han byttet ut med Mudhoney-trommeslageren Dan Peters. Nirvana spilte så inn sangen «Sliver» med Peters på trommer. Senere samme år introduserte Buzz Osbourne fra The Melvins dem for Dave Grohl, som lette etter et band å spille trommer for. Han hadde tidligere spilt for hardcorepunkbandet Scream fra Washington D.C. Fra det tidspunktet ble Grohl Nirvanas faste trommeslager. Nevermind David Geffen ga Nirvana platekontrakt hos DGC Records i 1990, etter anbefalinger fra Sonic Youths Kim Gordon. Bandet begynte straks å jobbe med sitt første album for et større plateselskap. Resultatet, Nevermind, blir sett på som en klassiker. Bandet bestemte seg for å fortsette samarbeidet med Vig. I stedet for å spille inn i Vigs lydstudio i Madison, som de hadde brukt i 1990, valgte de Sound City Studios i Los Angeles. I to måneder jobbet de seg gjennom diverse sanger i katalogen. Noen av dem, som «In Bloom» og «Breed», hadde eksistert i flere år, mens andre, som «On a Plain» og «Stay Away», hadde ikke ferdige tekster før midt under innspillingsprosessen. Etter at innspillingene var ferdig, begynte Vig og bandet å mikse materialet. Men etter noen dager fant både Vig og bandet ut at de ikke var fornøyd med resultatene. De bestemte seg derfor for å få noen andre til å overta. DGC gav dem en liste med produsenter, der de blant annet fant Scott Litt (kjent for å ha produsert for R.E.M.) og Ed Stasium (kjent for å ha produsert for The Smithereens). Kurt Cobain fryktet imidlertid at å bruke en kjent mikser ville få albumet til å høres ut som noe man har hørt før. Han bestemte seg for å velge den nederste på listen, Andy Wallace, som tidligere hadde produsert for Slayer. (Wallace var med på å produsere Slayer-albumet Seasons in the Abyss fra 1990.) Wallace tilførte Nevermind en annerledes tenkemåte, og brukte studiotriks for å gi albumet et langt glattere lydbilde. Et par måneder etter albumlanseringen kommenterte Cobain til pressen at Wallace hadde gjort albumet for glatt, selv om Wallace var hans eget valg og bandet var involvert i miksearbeidet. Wallace hadde tonet ned Nirvanas indierocktendenser og laget et kommersielt rockelydbilde som andre senere har prøvd å kopiere. DGC Records håpet å selge 250 000 eksemplarer av Nevermind, som var omtrent det Sonic Youths Goo hadde solgt. I stedet oppnådde albumet trippel platina, som tilsvarer et salg på tre millioner eksemplarer, på mindre enn seks måneder i USA. Musikkvideoen til «Smells Like Teen Spirit» ble ofte spilt på MTV, noe som bidro til at grungesjangeren ble populær. Mange mener at Nevermind er årsaken til at såkalt glam metal gikk av moten og at alternativ rock ble populært. I januar 1992 toppet albumet Billboards albumliste. Michael Jackson-albumet Dangerous, som hadde vært på førsteplass i ukene før, måtte nøye seg med en andreplass. Denne listeplasseringen blir ofte referert til som symbolet på det øyeblikket da alternativ musikk ble større enn pop. Til tross for suksessen valgte Nirvana ikke å dra på en ny USA-turné i forbindelse med Nevermind, men de spilte likevel flere konserter senere samme år. I februar 1992, etter Nirvanas Australia-turne, giftet Cobain seg med Courtney Love på Hawaii. I juni samme år spilte de sin eneste konsert i Norge, på Kalvøyafestivalen 28. juni. I august ble datteren Frances Bean født. Noen dager etter fødselen spilte Nirvana en av sine mest kjente konserter, på Reading Festival. Cobain kom inn på scenen i rullestol, noe som var ment som en spøk. Han reiste seg opp, og det ble spilt både nye og gamle sanger fra bandets katalog. Under showet pratet Cobain om sin nyfødte datter, og fikk publikummet til å rope «We love you, Courtney!» i kor. I radioprogrammet Loveline i 2005 sa Dave Grohl at de hadde vært bekymret for at konserten kunne bli en katastrofe, med tanke på alt som hadde skjedd de siste månedene, og at de ikke hadde øvd på seks måneder. Konserten endte imidlertid opp med å bli en av deres beste. Litt under to uker senere opptrådte Nirvana på MTV Video Music Awards. MTV ønsket at de skulle spille «Smells Like Teen Spirit», men bandet ville heller spille en ny sang som het «Rape Me» (norsk oversettelse: voldta meg). MTV godtok ikke dette, men kunne gå med på at bandet i stedet spilte sin nyeste singel «Lithium». Da Nirvana begynte sin opptreden fremførte de først de første strofene fra «Rape Me», før de begynte på «Lithium». Mot slutten av sangen bestemte Novoselic seg for å kaste bassen i været for å få en dramatisk effekt. Han feilberegnet og bassen endte i pannen hans, hvorpå han forlot scenen. Samtidig ødela Cobain utstyret deres, og Grohl sa i mikrofonen «Hi, Axl!» til Axl Rose, vokalisten i Guns N' Roses. I desember 1992 ble Incesticide lansert. Det var en samling av B-sider, ulanserte låter og andre rariteter. Dette albumet ble utgitt blant annet for å begrense såkalte bootlegs som sirkulerte. Albumet bestod av sanger som «Sliver», «Dive», «Been a Son», «Aneurysm» og tre coversanger av The Vaselines, et band Cobain var fan av. In Utero Steve Albini ble hyret inn for å produsere tredjealbumet In Utero. Han er kanskje best kjent for arbeidet med Pixies-albumet Surfer Rosa, et av Cobains favorittalbum. Innspillingen av In Utero ble gjort svært raskt; den første versjonen var ferdig innspilt og mikset etter bare to uker. Det tok til sammenligning flere måneder før Nevermind ble ferdig. Albini gav Nirvana et råere og mindre glatt lydbilde. Bandet ønsket å distansere seg fra mainstream-publikummet, som ikke likte de alternative, obskure og eksperimentelle bandene Nirvana var inspirert av. Cobain uttalte at han alltid hadde ønsket seg Albinis lydbilde: en naturlig lyd uten lag på lag med studiotriks. Likevel var de ikke helt fornøyd med miksingen til Albini. De syntes spesielt at bassen var noe for lav, og Cobain syntes heller ikke «Heart-Shaped Box» og «All Apologies» hørtes «perfekte» ut. R.E.M.-produsenten Scott Litt ble hyret inn for å hjelpe til med å remixe disse to sangene, og Cobain la på mer vokal og gitarspill. Litt remixet også «Pennyroyal Tea», men Albinis versjon ble brukt på albumet. DCG planla å lansere Litts versjon som singel. Med In Utero fikk Nirvana også oppleve å bli sensurert. Butikk-kjedene Kmart og Wal-Mart nektet å selge albumet, siden det inneholdt den kontroversielle sangen «Rape Me» og hadde et noe kontroversielt cover. Bandet bestemte seg derfor for å lage en «ren» versjon, med nytt cover og «Rape Me» omdøpt til «Waif Me». Musikken var derimot den samme, bortsett fra at «Pennyroyal Tea» var Scott Litts miks. Kurt Cobain ble spurt om hva han syntes om å bli sensurert. Han svarte at de hadde lansert den alternative album-versjonen av hensyn til folk fra små steder, som bare kunne kjøpe musikk hos Kmart og Walmart. «Heart-Shaped Box» ble godt mottatt av både alternative og kommersielle radiokanaler, og In Utero debuterte som nummer én på Billboards albumliste. Men albumet fikk ikke den samme suksessen som Nevermind hadde hatt. Da bandet dro på USA-turne, den første siden suksessen med «Smells Like Teen Spirit», spilte de som oftest på bare halvfulle arenaer. På turneen hadde de også med seg Pat Smear, fra punkbandet The Germs, som andregitarist. I november 1993 bestemte bandet seg for å forandre retning, og opptrådte på MTV Unplugged. Konserten viste dybden i Cobains låtskriving, som til da kanskje hadde blitt overskygget av den støyende musikken. Den viste også litt av bredden i Cobains musikalske smak, og publikum fikk høre coverlåter av David Bowie, The Vaselines og Leadbelly. Meat Puppets var dessuten gjesteartister, og det ble spilt tre låter fra deres album II. MTV Unplugged-Konserten regnes som et av høydepunktene i Nirvanas historie. Tidlig i 1994 dro bandet på Europa-turné. Turneen begynte greit, men opptredenene ble gradvis dårligere, og Cobain virket distrahert. I München 1. mars fikk Cobain diagnosene bronkitt og halsbetennelse, derfor ble showet neste dag avlyst. I Roma 4. mars ble Cobain funnet bevisstløs av Courtney Love og sendt til sykehuset. Det ble holdt pressekonferanse, der det kom fra at Cobain hadde tatt en overdose med Rohypnol og alkohol. Som følge av dette ble resten av turneen avlyst. I ukene etter ble Cobains heroinavhengighet kjent, og han ble innlagt til behandling. Etter mindre enn én ukes opphold klarte han å hoppe over gjerdet. Deretter fløy han hjem til Seattle. En uke senere, fredag 8. april 1994, ble Cobain funnet død i sin garasje av en elektriker, etter å ha ligget død i tre dager. Han ble funnet med en hagle ved siden av seg og skuddsår i hodet. Hendelsen førte til at Nirvana ble oppløst. Etter Cobains død Det har blitt utgitt flere Nirvana-album siden Kurt Cobains død. Det første kom i november 1994, i forbindelse med premiervisningen av bandets opptreden for MTV Unplugged, MTV Unplugged in New York. To uker etter Unplugged in New York kom en videosamling med navnet Live! Tonight! Sold Out!!. Cobain medvirket selv i store deler av videoen, som dokumenterte mye av Nevermind-turneen. Blant de minneverdige øyeblikkene på videoen er en lite kjent hendelse med en utkaster på en Texas-klubb i oktober 1991, samt bandets framføring av «Dive» i kjoler på the Hollywood Rock Festival i Rio de Janeiro i Brasil i januar 1993. Den opprinnelige planen var å lansere MTV Unplugged in New York sammen med en elektrisk live-del. Men de gjenlevende bandmedlemmene maktet ikke å sortere ut aktuelle Nirvana-innspillinger så kort tid etter Cobains død. I oktober 1996 ble en CD med elektriske live-innspillingerer endelig gitt ut. Denne fikk navnet From the Muddy Banks of the Wishkah. I august 1997 skrev musikksiden Wall of Sound at Grohl og Novoselic jobbet med en CD-boks med Nirvana-rariteter. Fire år senere annonserte Nirvanas plateselskap at CD-boksen var ferdig og ville bli lansert i september, til Neverminds tiårsjubileum. Men like før lanseringen forsøkte Love å få stoppet CD-boksen ved å saksøke Grohl og Novoselic. Hun hevdet de ville utnytte Nirvanas arv for deres egne interesser. Mye av rettstvisten dreide seg om den ulanserte sangen «You Know You're Right», bandets siste studioinnspilling. Grohl og Novoselic ville inkludere sangen på CD-boksen og lansere alle raritetene på én gang. Love syntes sangen var viktigere enn å bare være en raritet blant mange rariteter, og ville heller ha den med på en greatest hits-samling. Etter mer enn ett år med rettsforhandlinger, kom partene til enighet, og «You Know You're Right» skulle bli med på en greatest hits-CD som skulle hete Nirvana. Til gjengjeld skulle Love gi bort kassettdemoer til bruk på CD-boksen. Nirvana-fansens første smakebit av «You Know You're Right» kom tidlig i 1995, da Love spilte en versjon av sangen med bandet hennes Hole på MTV Unplugged. Deres versjon kalte de «You've Got No Right». En liveversjon av «You Know You're Right», fremført av Nirvana i oktober 1993 på the Aragon Ballroom i Chicago, sirkulerte blant Nirvana-bootlegere et par måneder senere. I årene som fulgte gikk det rykter om en studioversjon av «You Know You're Right», og disse ryktene fikk nærmest mytiske proporsjoner. Den første skikkelige bekreftelsen på studioversjonens eksistens kom i november 2001, da TV-programmet Access Hollywood sendte et ti sekunders klipp av sangen. Det ble gjort i forbindelse med et intervju med Love. I mai 2002 dukket flere lengre klipp opp på Internett via en ukjent kilde, som påstod han han hadde planer om å lansere hele sangen. Men kilden trakk seg tilbake som følge av rettslige trusler. Mens rettstvisten nærmet seg slutten i september 2002, ble sangen uventet lekket på Internett, dager før annonseringen av greatest hits-samlingen Nirvana. Selv om studioversjonen viste seg å være et røft utdrag med uferdige tekster, var det mange, både blant Nirvana-fans og andre, som fikk sansen for sangen. «You Know You're Right» ble den mest spilte sangen på alternative radiokaneler både i 2002 og i 2003. Nirvana ble lansert 29. oktober 2002. I tillegg til «You Know You're Right» besto albumet av hitsingler fra bandets tre studioalbum, samt andre velkjente Nirvana-sanger. Mange Nirvana-fans var misfornøyd med sangutvalget, og savnet sanger som «Sappy», «Love Buzz», «Drain You», «Aneurysm» og «Where Did You Sleep Last Night». Sistnevnte kom med på internasjonale utgaver av albumet, hvilket inkluderer Norge. CD-en hadde hatt plass til langt flere sanger. Mange likte heller ikke at «Been a Son» var fra EP-en Blew, som ikke var versjonen bandet foretrakk, samt på at «All Apologies» var hentet fra Unplugged in New York i stedet for In Utero. Dessuten ville mange at «About a Girl» skulle være fra Unplugged in New York i stedet for Bleach, siden Unplugged in New York-versjonen var en populær singel i 1994. CD-boksen, som ble hetende With the Lights Out, ble endelig lansert i november 2004. Den bestod av et bredt utvalg av Cobains tidlige demoer, røffe prøveinnspillinger og liveopptak gjennom bandets historie. Uferdige studioopptak av sangene «Old Age» og «Verse Chorus Verse», som ble spilt inn samtidig med Nevermind. En annen sang det er verdt å merke seg, er det akustiske demoopptaket av «Do Re Mi», en sang som ble spilt inn på Cobains soverom. Sangen viste at Cobain til og med i hans siste dager hadde melodisans, hvilket han tidligere hadde vist i sanger som «About a Girl». En CD med de påstått beste sangene fra CD-boksen ble lansert høsten 2005, under navnet Sliver: The Best of the Box. Den bestod av 19 sanger fra With the Lights Out, i tillegg til tre tidligere ulanserte sanger, inkludert en demo av «Spank Thru» fra 1985. Ifølge musikkbladet Rolling Stone var det Cobains datter Frances Bean som valgte albumets tittel og cover. I et intervju fra 2002 med Jim DeRogatis pratet Love om utallige demoer, prøveinnspillinger og soveromsinnspillinger som var etterlatt etter Cobains død. Blant disse var et firesporsopptak av «Do Re Mi», med Cobain på trommer, Pat Smear på gitar og Eric Erlandson på bass. Om noe ulansert senere vil bli utgitt, gjenstår å se. Post-Nirvana I årene etter Nirvanas oppløsning har begge bandmedlemmene vært musikalsk aktive. Ikke lenge etter Cobains død spilte Grohl inn flere demoer, som ble endte opp som Foo Fighters debutalbum. Per i dag har Foo Fighters lansert fem kommersielt suksessfulle album. Albumet, In Your Honor, inneholder en sang som heter «Friend of a Friend», som Grohl skrev i 1990. Den handler om hans første møter med Cobain og Novoselic. I tillegg til å ha drevet med Foo Fighters har Grohl også spilt trommer i band som Tom Petty and the Heartbreakers, Mike Watt, Queens of the Stone Age, Tenacious D, Nine Inch Nails, Garbage, Killing Joke og Cat Power. Han har også spilt inn et album med metalsanger, som inneholder mange av hans favoritter fra 1980-tallet. Dette gjorde han under navnet Probot. Etter at Nirvana ble oppløst dannet Novoselic gruppen Sweet 75. Mer nylig dannet han gruppen Eyes Adrift sammen med Curt Kirkwood (tidligere medlem av the Meat Puppets) og Bud Gaugh (tidligere medlem av Sublime). Han har også deltatt i et band som het No WTO Combo, med Kim Thayil fra Soundgarden og Jello Biafra fra Dead Kennedys. Det skjedde i forbindelse med WTO-møtet i 1999. Novoselic er også kreditert for å ha spilt bass på en sang fremført av Johnny Cash på et hyllingsalbum til Willie Nelson, som het «Twisted Willie» og ble lansert i 1996, og han er kreditert for å ha spilt farfisaorgel på «Against the 70s» på Mike Watts-albumet Ball-Hog or Tugboat?, som kom i 1995. Novoselic ble også politisk aktivist, og han grunnla den politiske handlingskomiteen JAMPAC for å ivareta musikeres rettigheter. I 1994 lanserte han boken Of Grunge and Government: Let's Fix This Broken Democracy, som fortalte om hans musikalske fortid såvel som hans politiske meninger. Under presidentkampanjen i 1994 opptrådte Novoselic og Grohl sammen for å støtte John Kerry. Mens Nirvana fikk en brå slutt ikke lenge etter deres siste show i München, gav de gjenlevende medlemmene av bandet (inkludert Pat Smear) et bittersøtt farvel til bandets fans. På slutten av Foo Fighters opptreden på Bumbershoot-festivalen i Seattle i 1997, var Grohl bak trommesettet og Novoselic på scenen med bassgitar. Trioen spilte covere av Princes «Purple Rain» og Led Zeppelins «Communication Breakdown». Den korte opptredenen virket som et godhjertet (og støyende) nikk til Seattle og alle som fulgte Nirvana gjennom dets korte, stormende og uforglemmelige historie. Courtney Love og Nirvana-eierskapene 13. april 2006 annonserte Love at hun skulle selge 25 prosent av hennes andel i Nirvanas sangkatalog, i en avtale som var verdt 50 millioner amerikanske dollar. Kjøperen var Larry Mestel, en av de tidligere sjefene for Virgin Record og nåværende sjef for Primary Wave Music Publishing. Siden Love kontrollerte 97 prosent av Nirvanas katalog, har Mestel en langt større andel enn Novoselic og Grohl til sammen. For å berolige fans som var bekymret for overkommersialisering av Nirvanas musikk, forsikret Love at musikken ikke bare ville bli solgt til den med høyest bud. Hun uttalte: «Vi skal fortsatt være smakfulle og tro mot Nirvanas ånd, mens vi tar musikken til steder den aldri før har vært». Utvalgt Diskografi Studioalbum Referanser Eksterne lenker Live Nirvana The Internet Nirvana Fan Club Nirvana Live Guide Alternative rockegrupper Grammy Award-vinnere Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame Band etablert i 1987


source: wikipedia

text: Nystogs er et band fra Byrte i Tokke kommune i Telemark. Gruppa, som opptrer med en uhøytidelig blanding av gammeldans, country og dansemusikk, ga ut syv kassetter på 1980-tallet. Besetningen har variert, men Lars Gardsteig og Kåre Nystog har hele tiden utgjort stammen i orkesteret. De spiller fortsatt til dans rundt om i Sør-Norge, og i dag (2005) består gruppa av følgende medlemmer; Lars Gardsteig (sang og gitar) Kåre Nystog (trekkspill) Per Arne Myrvold (trommer) Svein Jon Listaul (Bass) Torleif Sletta (gitar) Diskografi Nystogs spiller nygammelt (1981) Spilledilla - liv & lyst (1983) Full fart - trivelig med Nystogs (1983) Den femte & på'n igjen (1986) På vegen att... (2002) Kilder Om Nystogs på rockipedia.no Norske musikkgrupper


text: Melodi Grand Prix, forkortet MGP, er en årlig norsk musikkonkurranse som arrangeres av NRK. I konkurransen deltar et utvalg originale sanger, og vinneren får representere Norge i Eurovision Song Contest. Melodi Grand Prix er et av Norges største og lengstlevende tv-show, og har lansert karrierer til artister som Jahn Teigen, Hanne Krogh, Anita Skorgan, Karoline Krüger og Alexander Rybak. Den første utgaven ble arrangert i 1960, og siden har over 700 låter deltatt i konkurransen. Flere av dem har blitt store hiter og bitt seg fast i den nasjonale hukommelsen, blant andre «Voi-voi» (1960), «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» (1969), «Mil etter mil» (1978), «Samiid ædnan» (1980), «La det swinge» (1985), «Optimist» (1989), «Fairytale» (2009) og «Fallen Angel» (2021). Konkurransen har produsert tre vinnere i Eurovision Song Contest: «La det swinge» (1985), «Nocturne» (1995) og «Fairytale» (2009). I tillegg vant 2019-vinneren, «Spirit in the Sky», seeravstemningen i Eurovision Song Contest 2019. Siden starten i 1960 har konkurransen blitt arrangert hvert år, med tre unntak: I 1970, da NRK boikottet Eurovision Song Contest; i 1991, da NRK avlyste konkurransen; og i 2002, da Norge ikke var kvalifisert til Eurovision Song Contest. Melodi Grand Prix er det offisielle navnet på den norske konkurransen, men i Norge har Melodi Grand Prix og Grand Prix ofte blitt brukt om Eurovision Song Contest også. Melodi Grand Prix har siden starten vært et omdiskutert og til tider utskjelt program. Konkurransen har vært omtalt som «programmet alle hater å elske» og har flere ganger opp gjennom historien blitt møtt med flengende kritikk og krav om nedleggelse. Tross kritikken er Melodi Grand Prix blant de mest sette tv-programmene i Norge, og finalen har de siste par tiårene samlet rundt 1 million seere årlig. Melodi Grand Prix skaper også stort engasjement hos seerne, selv mer enn 60 år etter starten. Under finalen i 2020 brøt avstemningssystemet sammen, noe som utløste en voldsom klagestorm fra seere og media. De påfølgende dagene fikk NRK inn rekordmange 948 klager fra sinte og frustrerte seere, og Kringkastingsrådet måtte til slutt behandle saken. Starten I 1950-årene var Europa fremdeles preget av ettervirkningene fra andre verdenskrig. Etter forslag fra den sveitsiske fjernsynsmannen Marcel Bezençon ønsket derfor Den europeiske kringkastingsunion å skape et samlende, felleseuropeisk tv-program som kunne promotere organisasjonen. Kringkastingsunionen vurderte flere ulike forslag og alternativer, men til slutt falt valget på en internasjonal sangkonkurranse, inspirert av den italienske Sanremo-festivalen. Den første finalen ble arrangert i Lugano i 1956 med syv deltakende land. I Norge startet NRK opp med regulære tv-prøvesendinger først i 1958, og året etter startet norsk Melodi Grand Prix-historie. I en utlysning i norske aviser desember 1959 het det: Til sammen fikk NRK inn 303 bidrag fra norske musikere og låtskrivere. Navnet «Melodi Grand Prix» var hentet fra danskenes nasjonale konkurranse, som igjen var inspirert av den internasjonale finalen, da kalt Eurovision Grand Prix. Norges første Melodi Grand Prix-sending gikk torsdag 4. februar 1960 på NRK Radio. Det var en semifinale der en timannsjury skulle vurdere elleve sanger og plukke ut seks av dem til finalen. Artistene Jens Book-Jenssen og Inger Jacobsen delte på å synge de elleve semifinalistene, og de seks beste sangene gikk til finalen i Store Studio i Oslo lørdag 20. februar 1960. Finalen ble sendt både på radio og fjernsyn, til tross for at det ennå var et halvt år igjen til fjernsynets offisielle åpning i Norge. Vinneren ble Georg Elgaaens «Voi-voi», fremført av Nora Brockstedt. Dette ble dermed Norges første bidrag til Eurovision Song Contest. Der endte Brockstedt på en fjerdeplass, som fremdeles er en av Norges beste plasseringer i konkurransen. Format Melodi Grand Prix har vanligvis blitt arrangert som en enkelt finalesending i Oslo en lørdagskveld i februar eller mars. Men det har vært flere unntak. Enkelte år har NRK arrangert semifinaler i forkant av finalen: 1960, 1977, 1982, 1988, 1995, 2006–2014 og fra 2020. I årene 2006–2013 gjorde NRK konkurransen om til en turné med delfinaler på ulike steder i landet, etter modell fra svenske Melodifestivalen. Finalen har stort sett blitt holdt i Osloområdet, med fire unntak: i 1986 og 1989 gikk finalene fra Stavanger Forum, og i 2020 og 2023 fra Trondheim Spektrum. Med 20 finaler har Oslo Spektrum huset flest finaler opp gjennom årene (1992, 1994, 2001 og 2003–2019). Sistesjansen I perioden 2006–2011 og 2021–22 avholdt NRK en «siste sjanse»-runde hvor artister som har blitt slått ut i delfinalen, fikk en ny sjanse til å få plass i finalen. Vinnere av sistesjansen «Rocket Ride» fra 2007 har gjort det best av sistesjanse-deltakerne, med en andreplass. «Yes Man» fra 2010 har blitt den største hiten. To versjoner Deltakerantallet i konkurransen har variert mellom 5 og 26 sanger, og finalefeltet mellom 5 og 12 sanger. I årene 1961–1968 og 1972–1976 ble også finalebidragene fremført i to versjoner: Først én gang med et lite orkester eller band, deretter i en ny versjon med stort orkester, vanligvis Kringkastingsorkestret. Det var i tillegg forskjellige artister som fremførte de ulike versjonene. Bakgrunnen var at NRK ville organisere konkurransen som resten av Norden. I tillegg skulle jurymedlemmene få et bredere beslutningsgrunnlag når de skulle vurdere låtene. I konkurransens første år var det NRK selv som plukket artistene som skulle fremføre melodiene. I 1963 ble vinnerbidraget fremført i den internasjonale finalen av en som ikke hadde fremført den i den norske. I 1962 og 1966 ble vinnersangen fremført av artisten som sang den med lite orkester, i øvrige av artisten som sang den med stort orkester. I 1960- og 1970-årene varte sendingene vanligvis mellom tre kvarter og en time, mens sendingene etter 2015 har vært nærmere 2,5 timer lange. Den korteste finalen var i 1965, på 34 minutter. Frem til 1980-årene ble finalene som regel spilt inn om ettermiddagen og sendt i opptak på fjernsyn og radio samme kveld. Dette for å kunne redigere bort tekniske feil og eventuelle andre problemer. Først fra 1982 av ble finalen sendt direkte. Den første finalen i farger ble sendt i 1975, og to år etter ble den første finalen sendt med stereolyd på radio. Fra show til seriøsitet Opp gjennom årene har NRK forsøkt en rekke konsepter for konkurransen. I 1961–1964 ble bidragene fremført mer eller mindre som shownumre, med innlagt koreografi og scenografi etter tematikk og tekst i sangen. I 1964 ble bidragene for eksempel fremført med en gruppe dansere som danset til hvert nummer. Over dem var ansiktet til den syngende artisten klippet inn for å skape en særegen effekt. Også levende dyr har blitt tatt i bruk som effekter – i 1962 hadde Laila Dalseth med seg en hundevalp på scenen da hun sang vinnerlåten «Kom sol, kom regn». Fra midten av 1960-årene gikk NRK bort fra showkonseptet, og bidragene fikk en langt mer nedtonet fremføring uten særlig staffasje og koreografi. Dette varte store deler av 1970-årene, og i 1979 gikk NRK så langt at de fjernet publikum, glitter og dekor og lot i stedet artistene fremføre bidragene iført hverdagsklær. Poenget var å rette oppmerksomheten mot melodien, ikke «innpakningen» – en tankegang som var gjennomgående i NRK i 1960- og 1970-årene. Showet gjør retur Først i 1980-årene fikk de norske finalene og sangene et mer kommersielt preg, med lettere låter og mer fokus på kostymer og koreografi. Samtidig begynte resultatene å bedre seg i Eurovision Song Contest, først med en tolvteplass i 1982 og en niendeplass i 1983. To år senere fikk Norge omsider sin første seier, da Bobbysocks vant med «La det swinge». I årene 1992–1994 gjorde NRK konkurransen om til temafester: sirkus, varieté og OL-fest. Dette hadde varierende suksess, og fra 1995 droppet NRK tema-konseptet. Avlysninger og endringer Siden 1960 har det vært tre år uten en norsk Melodi Grand Prix-finale. I 1970 trakk NRK seg fra Eurovision Song Contest for ett år. Bakgrunnen var en økende misnøye og kritikk mot konkurransen i Norge, samt at fire land delte seieren i Eurovision Song Contest 1969. I 1991 avlyste NRK den norske finalen og begrunnet det med «lav kvalitet og manglende originalitet» blant de 140 innsendte bidragene. I stedet fikk NRK spesialskrevet sangen «Mrs. Thompson», som ble Norges bidrag til Eurovision Song Contest 1991. I 2002 var det heller ingen norsk finale, siden Norge måtte stå over den internasjonale finalen etter å ha kommet sist året før. To ganger har også en norsk vinnerlåt ikke fått representere Norge i Eurovision Song Contest. I 1968 trakk låtskriver Kari Diesen d.y. vinnerlåten «Jeg har aldri vært så glad i noen som deg» etter plagiatanklager. I stedet fikk andreplassen «Stress» representere Norge i den internasjonale finalen. I 2020 vant Ulrikke Brandstorp med låten «Attention». Dette året ble imidlertid Eurovision Song Contest avlyst på grunn av koronapandemien. Dette var første gang en utgave av Eurovision Song Contest måtte avlyses. Pandemien fikk også konsekvenser for de to neste årene, da NRK besluttet at sendingene skulle gå uten publikum på grunn av smittevern. Finalen i 2021 var den første siden 1979 uten publikum. I 2022 gikk delfinalene uten publikum, mens finalen hadde 500 publikummere. I 2023 gikk den 61. utgaven av Melodi Grand Prix av stabelen, og Norge skal delta i Eurovision Song Contest for 61. gang. Valg av bidrag De fleste årene har NRK invitert både profesjonelle komponister og amatører til å sende inn bidrag til en åpen konkurranse. I tillegg pleier NRK å spesialinvitere utvalgte komponister og musikere til å bidra. Opprinnelig var konkurransen bare åpen for norske låtskrivere, men artistene kunne være utlendinger. I 2003 åpnet NRK konkurransen for alle. Året etter kom den første vinnerlåten som ikke var skrevet av en nordmann. De øvrige reglene for Melodi Grand Prix har stort sett vært de samme som for Eurovision Song Contest. Det innebærer blant annet at sangen må ikke ha vært utgitt tidligere og være på maksimalt tre minutter. Frem til 1973 fikk heller ikke grupper delta. Siden har flere regler kommet til, blant annet at artisten må ha fylt 16 år. Inntil 1998 måtte også bidragene fremføres på norsk. NRK åpnet imidlertid for at enkelte strofer og ord kunne være på fremmede språk, noe som forklarer titler som «Inkululeko» og «Je ne sais pas» fra henholdsvis 1986 og 1988. Språkregelen ble opphevet i 1998, og allerede året etter hadde alle finalelåtene engelsk tekst. Siden 1998 har det bare vært én vinner med norsk tekst i Melodi Grand Prix – «Alvedansen» fra 2006. Vinneren fra 2021, «Fallen Angel» med TIX, var opprinnelig på norsk, men ble fremført på engelsk i finalen. Antall innsendte bidrag til den åpne konkurransen har variert fra 120 sanger i 1975 til nærmere 1200 bidrag i 2018. Spesialjuryer har lyttet gjennom bidragene og plukket ut en håndfull av dem til finalen. Ved flere anledninger, som i 1976, 1985 og 1998–2001, har NRK droppet en åpen konkurranse. I stedet har kringkasteren henvendt seg direkte til profesjonelle og erfarne musikere og bedt dem levere bidrag til den norske finalen. Frem til 1971 ble også alle komponister og tekstforfattere hemmeligholdt til etter at resultatet var klart. Dette ble gjort for å unngå at jurymedlemmene skulle påvirkes av navnene bak sangene. Avstemning En rekke ulike metoder har blitt brukt for å kåre vinnerne i Melodi Grand Prix. De første årene var det som regel en mannsdominert timannsjury som ga fra 1 til 10 poeng til hver sang. De satt vanligvis i et nabostudio og avleverte stemmene sine derfra. I 1960 var timannsjuryen forsterket med to tilfeldig utvalgte publikummere i Store Studio. Alle dommerne satt bak en vegg og viste poengene sine gjennom hull i veggen, for ikke å la seg påvirke av hverandre. Fra 1962 til 1964 besto juryene av fem Oslo-journalister – med sine respektive fruer, for «gi sitt votum ut fra et mer ikke-faglig synspunkt», som Aftenposten bemerket. Postkort og eksperter I 1965 fikk folket for første gang kåre vinneren, da ved å sende inn postkort med nummeret på favorittmelodien. Året etter innførte NRK et system med ti regionale juryer, et system som ble brukt til 1969. I årene 1971–1974 ble vinneren kåret av 14 musikkinteresserte seere fra ulike steder i landet. Halvparten av dem var under 25 år, og hvert medlem bedømte hver sang fra 1 til 5 poeng. Jurymedlemmene satt i et nabostudio og avleverte sine poeng for åpen skjerm. I 1975 og 1978–1981 var folkedommerne byttet ut med profesjonelle musikere. De regionale jurygruppene kom tilbake i 1976 og 1977, og for fullt igjen fra 1982. I 1984 var det imidlertid ingen regionale juryer, men aldersdelte jurygrupper som satt i salen og stemte. Et lignende konsept ble brukt i 1989. Lotto og telefon Utover i 1990-årene gjorde moderne teknologi det mulig for tv-seerne å si sin mening. I 1994 ble allmennheten invitert til å stemme, for første gang siden postkort-avstemningen i 1965. Det ble gjort ved å gå til nærmeste lottokommisjonær og stemme via Norsk Tippings datasystem i dagene før finalen. I 1995 kunne seerne for første gang stemme over telefon, men da bare i uken før finalen og like frem til sendingen startet. I 1997 fikk seerne for første gang stemme under selve finalen. Interessen var så enorm at telefonnettet i en rekke norske byer ble kraftig overbelastet, og en telefonsentral i Oslo brøt sammen. Trolig prøvde rundt å avgi sin stemme, men bare kom gjennom. Først i 1999 ble telefonavstemningen gjennomført uten problemer. Fra 1997 til 2001 ble vinneren kåret av seernes stemmer i kombinasjon med fagjuryer, men i 2003 ble fagjuryene fjernet, og seerne avgjorde hele resultatet alene. Fagjuryene ble gjeninnført i årene 2007–2013, men i 2014–2016 og 2020–2022 ble vinneren igjen ene og alene kåret av seerne. Under finalen i 2020 måtte Imidlertid NRK bruke en reservejury ved den første avstemningsrunden, siden stemmesystemet brøt sammen. Seerne avgjorde imidlertid resultatet i gullfinalen. I 2023 gjeninnførte NRK de internasjonale fagjuryene. Internasjonale juryer I 2017–2019 og 2023 var ti internasjonale jurygrupper med på å avgjøre resultatet sammen med seerne – etter samme modell som svenske Melodifestivalen. Målet var at de internasjonale juryene skulle hjelpe Norge med å velge en låt som kan vinne Eurovision Song Contest. Også to ganger før 2017 hentet NRK inn ekspertise fra utlandet – uten at det var noen stor suksess. I 1985 kåret fire internasjonale musikkfolk og fem norske distriktsjuryer vinneren. De internasjonale jurymedlemmene gikk for «Karma», mens distriktsjuryene ville ha «La det swinge». I 1995 var en irsk musikerjury i Dublin med på å velge den norske vinneren. Heller ikke den gang bidro de til å velge rett låt: irene ga like mange stemmer til andreplassen «La oss feire livet» som til «Nocturne», mens folket hadde «Nocturne» som klar favoritt. Både «La det swinge» og «Nocturne» vant senere de internasjonale finalene for Norge. I 2019 hadde de internasjonale juryene D'Sound og «Mr. Unicorn» som favoritt, mens seerne gikk for KEiiNO og «Spirit in the Sky». Sistnevnte vant konkurransen og gikk senere hen og vant telefonavstemningen i den internasjonale finalen i Tel Aviv. Artister og komponister Melodi Grand Prix har tradisjonelt hatt et litt frynsete rykte i deler av norsk kulturliv, og enkelte artister har opplevd å miste spilleoppdrag etter å ha deltatt i konkurransen. Likevel har Melodi Grand Prix vært med på å fremme norske artister og norsk musikk siden starten i 1960, og konkurransen har skapt en rekke slagere og hiter i Norge. Konkurransen har også bidratt til å lansere nasjonale karrierer til artister som Hanne Krogh, Jahn Teigen, Anita Skorgan, Karoline Krüger og Alexander Rybak. I 1960- og 1970-årene valgte NRK selv en håndfull kjente artister til å fremføre bidragene. Utover i 1980-årene kom stadig flere nye og ukjente artister inn i konkurransen, og fra 1990-årene og utover har flertallet av artistene vært relativt ukjente for tv-seerne. Det har vært år med unntak, blant annet i 2010, da en rekke kjente artister deltok. Kjente navn Opp gjennom årene har en rekke folkekjære og populære artister stått på Melodi Grand Prix-scenen. Blant dem er navn som Nora Brockstedt, Jens Book-Jenssen, Per Asplin, Wenche Myhre, Lill-Babs, Inger Lise Rypdal, Hanne Krogh, Jahn Teigen, Anita Skorgan, Dizzie Tunes, Øystein Sunde, Åge Aleksandersen, Halvdan Sivertsen, Finn Kalvik, Tor Endresen, Elisabeth Andreassen og Maria Haukaas Mittet. Men også artister fra en rekke andre musikksjangere har deltatt, blant andre Karin Krog, Radka Toneff, Tramteatret, Kari Bremnes, Marius Müller, Bjørn Eidsvåg, Silje Nergaard, Jørn Hoel, Claudia Scott, Sigvart Dagsland, Surferosa, Helene Bøksle, metallbandet Keep of Kalessin og Kristian Valen. Blant låtskriverne opp gjennom finnes også kjente navn som Alf Prøysen, Einar Skjæraasen, Arne Paasche Aasen, Rolv Wesenlund, Terje Rypdal, Herodes Falsk, Ole Paus, Henning Sommerro, Ketil Bjørnstad, Jan Eggum, Lars Mjøen, Terje Formoe, Lars Kilevold, Lage Fosheim, Eivind Rølles, Anne Grete Preus, Jonas Fjeld, Arne Lindtner Næss, Erik Hillestad, Tore W. Aas, Eyvind Skeie, Trygve Hoff, Jan Vincents Johannessen, Christian Ingebrigtsen, Mira Craig, Simone Larsen, Christine Dancke, Samsaya og Ina Wroldsen. Arne Bendiksen, Benny Borg og Ove Thue har vært både låtskriver og utøver av andres låter. Flest, eldst, yngst En rekke artister har deltatt flere ganger, men rekorden har Jahn Teigen med 14 norske finaler. Han deltok første gang i 1974 og siste gang i 2005. I tillegg medvirket han i enda flere finaler, siste gang som pauseunderholder i 2008 og 2016.Tor Endresen har deltatt nest flest ganger med tolv norske finaler. Han var første gang med i 1987 og hittil siste gang i 2015. Like bak ham følger Inger Lise Rypdal med elleve finaler, mens Kirsti Sparboe har deltatt i åtte finaler. Sparboe er også den artisten som har vunnet flest finaler, med fire seire: 1965, 1967, 1968 og 1969. Rekorden deler hun med Jahn Teigen, som vant i 1974, 1978, 1982 og 1983. Rett bak kommer Nora Brockstedt, Anne-Karine Strøm, Elisabeth Andreassen og Hanne Krogh med tre seire hver. Den eldste artisten som noen gang har deltatt i Melodi Grand Prix, er countryartisten Bobby Bare, som var 76 år da han deltok i 2012. Den yngste artisten i Melodi Grand Prix var Anita Hegerland, som bare var 9 år da hun deltok i 1971. Elleve dager etter finalen fylte hun 10 år. Den yngste vinneren er Hanne Krogh, som bare var 15 år da hun vant i 1971. Etter hvert måtte artistene være 16 år for å delta i Melodi Grand Prix, og Hegerland forblir dermed den yngste artisten som noen gang har deltatt, mens Krogh forblir den yngste vinneren. Kritisert og elsket Utover i 1960-årene vokste det frem en økende kritikk mot konkurransen og kvaliteten på sangene. Særlig var skepsisen stor i deler av pressen og den etablerte musikerstanden. Fra tid til annen diskuterte både pressen og NRK også om Norge skulle trekke seg fra Eurovision Song Contest, slik Danmark gjorde i årene 1967–1977. Programmet fikk fort merkelapper som «årets mest utskjelte» og «programmet alle elsker å hate, men hater å elske». Tross kritikken valgte NRK likevel å delta. Juryene møter kritikk Etter finalen i 1964 var sinnet stort da storslageren «La meg være ung» endte på en tredjeplass. «Man må undre seg over at en jury av journalister har så lite greie på hva som vil kunne hevde seg i finalen», skrev en skuffet leser i et innlegg i Aftenposten. Uken etter finalen i 1966 sendte fjernsynet programmet Tema med variasjoner – De refusertes Melodi Grand Prix. Her ble ti melodier som ikke nådde finalen, presentert. Poenget var å vise hvor «mye eiendommelig musikk juryen hadde å velge mellom, og imøtekomme den årlige kritikken om det virkelig var de beste melodiene som nådde finalen.» Bråket i 1969 I 1969 nådde kritikken sitt toppunkt, da Arne Bendiksens «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli» vant den norske finalen. Samme kveld var Bendiksen og artisten Kirsti Sparboe gjester i tv-programmet Her og nå!. Der ble de møtt av den danske universitetslektoren Erling Nielsen som regelrett slaktet sangteksten. Dette førte igjen til klagestorm mot NRK og flere påfølgende debattprogrammer med høy temperatur. Komikerlegenden Rolv Wesenlund mente debatten hadde utløst «et engasjement som overskrider ‘Biafra-grensen’, som skulle være det maksimale engasjement når det gjelder opprørthet i Norge.» Den intense debatten var trolig en medvirkende årsak til at NRK trakk seg fra Eurovision Song Contest året etter. Dette er første og eneste gang Norge frivillig har stått utenfor konkurransen. 1970-årenes kulturkritikk Norge var tilbake i konkurransen igjen i 1971, men utover i 1970-årene fortsatte kritikken mot Melodi Grand Prix. Få sanger ble husket etter de norske finalene, og perioden 1967–1982 var en elendig tid resultatmessig for Norge i Eurovision Song Contest. Norge kom på sisteplass fem ganger, to ganger uten poeng. Bare én gang kom Norge blant de ti beste, da Bendik Singers sang Norge inn til en syvendeplass i 1973. De svake resultatene ga grobunn for kritikk fra deler av Kultur-Norge. Komponisten Egil Monn-Iversen mente konkurransen hadde fjernet seg fra sin grunntanke og hadde i flere år allerede kjempet for at NRK skulle avlyse Melodi Grand Prix. NRKs redaksjonssekretær Sverre Christophersen var derimot en ivrig forkjemper og sammenlignet Melodi Grand Prix og Eurovision Song Contest med et reptilshow: Folk «vil se slangene, men gyser ved synet!». Aftenpostens Mona Levin samlet Monn-Iversen og Christophersen til en diskusjon i november 1974. Her argumenterte Monn-Iversen for at sangene måtte bedømmes av profesjonelle musikere, og ikke lekfolk. Christophersen parerte med at «Vi må ikke ta Grand Prix så gravalvorlig». Til dette kommenterte Monn-Iversen: «Men tenk så mye fin populærmusikk som kunne fremkommet med en faglig vurdering. Gershwins musikk f.eks. har kvaliteter som alle musikere ville akseptere» – hvorpå Christophersen svarte: «Spørsmålet er om Gershwin ville vært god nok til Melodi Grand Prix i 1975!» Rett før den internasjonale finalen i 1975 gikk deler av norsk kulturliv til aksjon mot norsk deltakelse. De krevde at NRK trakk seg fra konkurransen, siden grand prix-musikken hadde utviklet seg til en «egen genre i musikk og tekst som ikke har noen naturlig plass i norsk musikkliv». Blant de mange som hadde signert kampanjen, var organisasjoner som Det Norske Studentersamfund, Norsk jazzforbund, plateselskapet MAI, foreningen NyMusikk og personer som Lillebjørn Nilsen, Finn Ludt, Lars Klevstrand, Erling Nielsen og Synne Skouen. Nok en gang måtte programsekretær Sverre Christophersen rykke ut og ta konkurransen i forsvar: «Man kan ikke se bort fra at det faktisk er det mest populære programmet vi sender i året – på godt og vondt (...) Det er uhyre sjelden vi støter på dem som ikke gidder å se.» Tross kritikken fra deler av norsk kultur- og musikkliv, holdt NRK fast ved Melodi Grand Prix. I stedet prøvde kringkasteren å møte kritikken fra kulturlivet med å innta en ikke-kommersiell innstilling til konkurransen utover i 1970-årene. Som regel ble finalelåtene kun bedømt av fagfolk, og i 1979 fjernet NRK all dekor og pynt fra studio. I stedet stilte artister, jury og orkester i hverdagslige klær og opptrådte uten koreografi. Norges svake innsats og låtenes manglende suksess ble forklart på flere ulike måter. I 1975 uttalte Terje Rypdal til VG: «På meg kan det virke som om folk binder seg fullstendig når det blir snakk om Melodi Grand Prix. Da tenker man akkurat som man har gjort de siste årene. Nytenkning virker nesten uhørt.» sa Rypdal. Veteranen Kirsti Sparboe mente arrangøren selv måtte ta skylden: «NRK vet ikke hva Norge vil. Vingler og vakler, leter etter løsninger.» Hun mente også at fagjuryene var motvillige og forutinntatte: «Det er for publikum melodiene lages, ikke for jurymedlemmer med varierende bakgrunn og interesse ... og antipatier», fortalte hun i sin biografi fra 1984. Melodi Grand Prix-ekspert Kato M. Hansen mener det var de norske ekspertjuryene som var skyld for Norges dårlige plasseringer i 1970-årene. Han siktet til at de norske fagjuryene bedømte de norske sangene ut fra sine ekspertpremisser: «Det var hovedgrunnen til at Norge gjorde det så dårlig utover på 1970-tallet. Ikke at bidragene i seg selv var dårlige, men de ble kastet til ulvene når de så kom ut i Europa og skulle konkurrere på helt andre premisser enn i Norge», sa Hansen i NRK-programmet Tidsvitne i 2013. Vendepunktet og seieren I 1977, da Anita Skorgan vant med «Casanova», begynte situasjonen så smått å endres. «Casanova» ble en salgssuksess, lå 14 uker på VG-lista og banet vei for en videre karriere for Skorgan. Året etter gjorde Jahn Teigen enda større kommersiell suksess med «Mil etter mil». Han fikk ikke et eneste poeng i den internasjonale finalen, men låten og det påfølgende albumet This Year’s Loser er likevel blant de største salgssuksessene i norsk Melodi Grand Prix-historie. Utover i 1980-årene begynte de norske finalene og sangene gradvis å få et mer kommersielt preg. I 1980 og 1981 spesialinviterte NRK etablerte komponister og musikere til å delta. Samtidig ble de norske finalene mer showpreget enn tidligere. I 1982 gikk finalen direkte for første gang på mange år, og i 1984 flyttet NRK sendingen ut av Marienlyst for første gang på elleve år. I 1985 var mediainteressen på topp, og med Bobbysocks' «La det swinge» lyktes det omsider Norge å gå helt til topps i Eurovision Song Contest. Den norske finalen i 1986 var den største til da, med 4000 publikummere i salen og en rekke kjente artister og låtskrivere på scenen. Svingende interesse Mot slutten av 1980-årene og i 1990-årene dalte interessen igjen, og etablerte artister ble stadig sjeldnere å se på scenen. I 1990 hadde NRK problemer med å få etablerte artister til å stille, og i 1991 avlyste NRK hele konkurransen og begrunnet det med at de innsendte låtene var for dårlige. Tross den labre interessen hjemme, lyktes det likevel Norge å få én seier og én andreplass i den europeiske finalen ved Secret Garden og Elisabeth Andreassen i henholdsvis 1995 og 1996. Fra årtusenskiftet har NRK gradvis modernisert konkurransen, blant annet ved å innføre delfinaler og hente inn profesjonelle låtskrivere og musikere. Dette resulterte i flere store salgssuksesser og ikke minst Alexander Rybaks Eurovision-seier i 2009. Stemmekollapsen i 2020 At Melodi Grand Prix også engasjerer i den nye medievirkeligheten etter 2010, ble konkurransen i 2020 et bevis på. Under finalen fikk NRK inn over 38 millioner emojier, såkalte øyeblikksreaksjoner fra seerne. Engasjementet var så høyt at stemmesystemet brøt sammen og seerne ikke fikk stemt i første runde av finalen. I stedet brukte NRK en reservejury på 30 personer, noe som førte til en massiv proteststorm fra seere, deltakere og media. I løpet av finalehelgen mottok Kringkastingsrådet 842 klager, mens NRKs publikumstjeneste ble nedringt av rekordmange sinte og skuffede seere. NRK ble møtt av ord som «katastrofe» og «skandale» og mulige erstatningskrav fra flere av deltakerne. Dagen etter finalen måtte prosjektleder Stig Karlsen stille opp på en ekstraordinær pressekonferanse, mens stemmekollapsen var tema i flere debatter, artikler, reportasjer – og satireprogrammer i dagene etter. Totalt fikk NRK inn 948 klager, og Kringkastingsrådet måtte til slutt behandle saken under sitt møte i april 2020. Seertall Tross kritikken og svingende medieinteresse har Melodi Grand Prix alltid vært blant de mest sette programmene på norsk fjernsyn. Under en tv-debatt i 1969 uttalte den danske universitetslektoren Erling Nielsen: Telefonundersøkelser i 1980-årene antyder at de norske finalene ble sett av opptil 2,5 millioner. I 1992 kom moderne målinger med et mer presist bilde av nordmenns tv-vaner. Siden da har seertallene for finalen stort sett ligget godt over millionen. Rekorden ble satt i 2009 med drøye 1,5 millioner seere. Med nye målemetoder fra 2018 har seertallet ligget like under millionen. Slagere og hiter Fra 1960 og til og med 2023 har 709 sanger blitt fremført i semifinaler og finaler i Melodi Grand Prix – 710 hvis man inkluderer «Mrs. Thompson», som ble internt valgt av NRK. De fleste bidragene har blitt raskt glemt, men noen har blitt værende igjen i den nasjonale hukommelsen: «Voi-voi», «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli», «Mil etter mil», «Sámiid ædnan», «Aldri i livet», «La det swinge» og «Fairytale» er noen av vinnerne som har blitt store hiter i Norge. Vinnerne som ble hiter Tabellen under baserer seg på plasseringer på den offisielle norske singellisten, og omfatter bare vinnere som nådde førsteplass. Ikke-vinnende hiter Flere ikke-vinnende bidrag har også blitt store hiter i Norge, der Wenche Myhres «La meg være ung» fra 1964 og Bjørn Johan Muris «Yes Man» fra 2010 er de mest suksessrike målt ut fra Norges offisielle singelliste. Like bak kommer Adelén med «Bombo» fra 2013 og Freddy Kalas med «Feel Da Rush» fra 2016. I tillegg har flere andre sanger blitt kjente uten å dukke opp på den offisielle singellisten. Blant annet har mange deltakerlåter figurert på Norsktoppen. To eksempler er Tor Endresens «Café le swing» og «Radio Luxembourg», som toppet Norsktoppen i henholdsvis 7 og 15 uker. Orkestre og vokal Frem til 2000 ble finalelåtene akkompagnert av levende musikk. I konkurransens første år var det som regel Kringkastingsorkestret som spilte melodiene, men enkelte år var Kringkastingsorkestret forsterket eller byttet ut med et annet stororkester. I 1976 og årene 1985–1999 var det store orkesteret byttet ut med ulike storband og ensembler, og i 2000 forsvant orkesteret fullstendig. I stedet synger nå artistene direkte med ferdiginnspilt musikk, slik det også gjøres i Eurovision Song Contest. I 2015 gjeninnførte NRK orkestret for ett år, og Kringkastingsorkestret vendte dermed tilbake til konkurransen for første gang på 31 år. Seks av de elleve finalelåtene brukte orkesteret. All hovedvokal må fremføres live, men fra 2023 åpnet NRK for bruk av autotune. Støttevokal og annen bakgrunnsvokal kan være forhåndsinnspilt, slik det også er i Eurovision Song Contest. Vinnere Priser og nominasjoner TV-produksjonen av Melodi Grand Prix har vunnet fire Gullrute-priser og vært nominert til ytterlige ni priser, de fleste av dem under Gullrutens fagpris. Noter Se også Norge i Eurovision Song Contest Melodi Grand Prix junior Dansk Melodi Grand Prix Referanser Litteratur Eksterne lenker Pedersen, Jostein: Om Melodi Grand Prix 1960–80, Ballade.no Norsk rikskringkasting: Melodi Grand Prix – offisiell side, nrk.no Norsk rikskringkasting: Opptak av norske finaler 1965–, NRK TV Melodi Grand Prix Nasjonale finaler til Eurovision Song Contest Repeterende arrangementer etablert i 1960 Norske underholdningsprogrammer på TV TV-produksjoner på NRK Musikkprogrammer på TV Norske musikkprogrammer på TV Norske TV-programmer fra 1960-årene Norske TV-programmer fra 1970-årene Norske TV-programmer fra 1980-årene Norske TV-programmer fra 1990-årene Norske TV-programmer fra 2000-årene Norske TV-programmer fra 2010-årene Norske TV-programmer fra 2020-årene TV-program med vinnere av Gullrutens fagpris


text: Melodi Grand Prix 1990 var den 30. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Ti finalister kjempet i finalen 24. mars 1990 som ble arrangert på Hotel Royal Christiania i Oslo. Vinnerlåten ble «Brandenburger Tor», skrevet og framført av Ketil Stokkan. Han representerte Norge i den internasjonale finalen i Zagreb, der «Brandenburger Tor» kom på delt sisteplass med 8 poeng. Dette var Norges sjuende sisteplass i konkurransen. Sendingen Som året før droppet NRK en åpen konkurranse, men inviterte i stedet musikkbransjen til å sende inn bidrag og artister. 96 låter kom inn, og ti av dem ble tatt ut til finalen. Utvelgelsesjuryen besto av Leif Erik Forberg, , Jon Ola Sand, Odd Arvid Strømstad og . Finalen ble arrangert lørdag 24. mars 1990 på nyoppussede Hotel Royal Christiania (i dag Clarion Hotel The Hub) i Oslo. Leif Erik Forberg var programleder, og melodiene ble akkompagnert av et husorkester under ledelse av Pete Knutsen. Flere kjente ansikter stilte til start, blant andre Ketil Stokkan, Rune Rudberg, Tor Endresen og Jahn Teigen. Sistnevnte overrasket alle med å ha Carola og eks-kona Anita Skorgan som korister til bidraget «Smil». I første runde stemte syv jurygrupper på alle bidragene og leste opp hvilke fem bidrag de ville ha videre til superfinalen i tilfeldig rekkefølge. Plassering og poengsummer ble ikke offentliggjort. De fem beste gikk videre til superfinalen, der startrekkefølgen ble avgjort ved at artistene trakk lodd. Startrekkefølgen i superfinalen var melodi B, G, A, I og J. Etter en rask avstemning vant Ketil Stokkan sin andre seier i Melodi Grand Prix. Han fikk en pengepremie på 50 000 kroner for seieren og representerte Norge i den internasjonale finalen i Zagreb 5. mai. Resultat Første runde Superfinale Avstemning Det var syv juryer med fem personer i hver. De to første juryene var fagjuryer bestående av pressefolk og folk fra musikkbransjen. De fem siste juryene var folkejuryer fra landets fem regioner. Samtlige var på plass i atriet på Hotel Royal Christiana. Fem av melodiene gikk videre til superfinalen. Første runde Superfinale Hvert jurymedlem ga 6, 7, 8, 10 og 12 poeng til de fem finalistene. Hendelser Som året før droppet NRK en åpen konkurranse, men inviterte i stedet NOPA, musikkforleggere og plateselskaper til å sende inn bidrag og artister. Responsen var mager, og flere bransjefolk gikk ut mot ordningen og mente Melodi Grand Prix var «uten troverdighet» og «for kjedelig». Til slutt kom 96 låter inn, og ti av dem ble tatt ut til finalen. Utvelgelsesjuryen besto av programleder Leif Erik Forberg, fra NRK Radio, Jon Ola Sand, Odd Arvid Strømstad og , som også var regissør for sendingen. NRK hadde store problemer med å få tak i artister til konkurransen dette året. Blant annet avslo Karoline Krüger og Sigvart Dagsland tilbudet om å framføre «Østenfor sol». «Feilen er at de fleste stiller med Grand Prix-musikk, ikke popmusikk. Da blir det lett en begravelse for artistens fremtidige karriere.» sa i plateselskapet PolyGram. Det ble også rettet kritikk mot NRK for at de valgte å holde finalen på et hotell. Det var plass til 500 publikummere, og de måtte kjøpe middag og showbillett for å få adgang. Under sendingen kunne tv-seere tydelig høre prating og klirring i bestikk, asjetter og glass fra hotellets gjester. Servitørene gikk også mellom bordene og skygget for kameraene og scenen flere ganger underveis. NRK forklarte valget med plassmangel på NRK Marienlyst, og at en ønsket å skape en «Las Vegas-stemning». Den store slageren dette året ble Tor Endresens «Café le swing», og sangen la grunnlaget for Endresens nasjonale gjennombrudd. Låten lå flere uker på Norsktoppen. Han vant også prisen Best på Norsktoppen for «Radio Luxembourg» som han deltok med i Melodi Grand Prix 1992. I januar 1993 ble Endresen kåret til tidenes norsktopp-artist. Den norske finalen ble sett av 75 prosent av alle nordmenn over 15 år, ifølge en telefonundersøkelse utført for VG. Referanser Melodi Grand Prix Hendelser i 1990 Musikk i 1990


text: Melodi Grand Prix 1992 var den 31. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Ti finalister kjempet i finalen 21. mars 1992 som ble arrangert i Oslo Spektrum i Oslo. Vinnerlåten ble «Visjoner», framført av Merethe Trøan. Sangen er skrevet av Robert Morley med tekst av Eva Jansen. Trøan representerte Norge i den internasjonale finalen i Malmö, der «Visjoner» ble nummer 18 med 23 poeng. Sendingen Etter avlysningen året før slo NRK på stortromma i 1992. Sendingen ble arrangert i Oslo Spektrum, og med 7000 publikummere var finalen den største noensinne. Oslo Spektrum skulle senere også bli vertskap for Eurovision Song Contest 1996, Melodi Grand Prix 1994 og deretter samtlige norske finaler fra 2001 til 2019. Det kom inn 400 bidrag i den åpne konkurransen, og en jury fra platebransjen plukket ut seks av sangene til finalen lørdag 21. mars. NRK inviterte i tillegg fire komponister til å sende inn bidrag: Scandinavia, The Contenders, Wenche Myhre og Stephen Ackles. For å skape ekstra stemning hadde NRK valgt sirkus som tema, og sendingen gikk derfor under navnet Cirkus Melodi Grand Prix 92. Både orkesteret og programlederne Elisabeth Andreassen og Jahn Teigen troppet opp i sirkuskostymer. Rolf Løvland ledet orkesteret. Blant deltakerne var flere kjente artister som Scandinavia, Ottar «Big Hand» Johansen, Tor Endresen og Wenche Myhre som var tilbake i konkurransen etter ni år. Artistene ble introdusert med limericker skrevet av kjente personer, henholdsvis Jahn Teigen, Bjøro Håland, Arne Bendiksen, Hanne Krogh, Knut Borge, Bjørn Eidsvåg, Rune Larsen, Åge Aleksandersen, Andreas Diesen og Dan Børge Akerø. Den colombianske linetroppen Guererro underholdt i pausen. En jury bestående av tusen mennesker fordelt på ti byer stemte fram Merethe Trøan som vinner. Hun representerte Norge i den internasjonale finalen 9. mai. Tekstforfatter Eva Jansen vekket oppsikt under seiersintervjuet da hun sa at hun hadde «syn» og hadde «sett» seieren på forhånd. Resultat Avstemning Vinneren ble kåret av tusen jurymedlemmer fordelt på juryer i ti byer over hele landet. Hver jury hadde hundre medlemmer som stemte med mentometer. Hvert jurymedlem kunne stemme på så mange bidrag de ønsket. Leif Erik Forberg var overdommer for avstemningen. «Radio Luxembourg» ledet avstemningen hele veien, med «Visjoner» hakk i hæl. Resultatet ble snudd om da Oslo som siste jury ga «Visjoner» hele 86 poeng og kun 48 til «Radio Luxembourg». Dermed gikk «Visjoner» forbi og tok seieren. Hendelser I forkant av konkurransen ble NRK kritisert for å drive hemmelighetskremmeri når det gjaldt informasjon og detaljer om konkurransen. I en hastig innkalt pressekonferanse 14. februar, som VG kalte «en totalt latterlig seanse», ble programlederne presentert. Dette var også året da Melodi Grand Prix-fansen for alvor begynte å dukke opp i media. Aftenposten hadde et intervju med to medlemmer i Den Norske Grand Prix-klubben som sa at Melodi Grand Prix-finalen «blir rene julekvelden». Siden har fansen vært et viktig innslag i konkurransen, både i Norge og internasjonalt. Etter finalen ble VG møtt med «telefonstorm» fra rasende tv-seere som mente feil melodi hadde vunnet. Så voldsomt var det at avisens sentralbord var nær ved å bryte sammen. Avisen hadde også invitert leserne til å ringe inn og stemme på sin favoritt. Over 15 000 stemmer kom inn, og «Radio Luxembourg» ble den store vinneren med 5080 stemmer. Deretter fulgte «Du skal få din dag i morgen» med 3064 stemmer og «Visjoner» på tredjeplass med 2006 stemmer. I en ScanFact-undersøkelse på oppdrag for VG var også «Radio Luxembourg» den store favoritten med 37 prosent av de spurte. «Visjoner» ble nummer to med 30 prosent av de spurte. Også bergenserne var skuffede, særlig på Oslo-juryen som ga Tor Endresen en lav poengsum. Flere mente den lave poengsummen var en hevn for at Bergen fikk TV2, og enkelte lesere krevde «visumplikt for østlendinger», ifølge Bergens Tidende. Finalesendingen fikk ros i media, og sendingen ble sett av hele 2,69 millioner nordmenn over 15 år. Det tilsvarer 79 prosent av Norges voksne befolkning. Referanser Melodi Grand Prix Hendelser i 1992 Musikk i 1992


text: Melodi Grand Prix 1993 var den 32. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Åtte finalister kjempet i finalen 6. mars 1993 som ble arrangert i Chateau Neuf i Oslo. Vinnerlåten ble «Alle mine tankar», framført av Silje Vige. Sangen er skrevet av hennes far, Bjørn Erik Vige. Silje Vige representerte Norge i den internasjonale finalen i Millstreet, der «Alle mine tankar» kom på femteplass med 120 poeng. Det var Norges beste plassering på fem år. Sendingen NRK flyttet dette året finalen til Chateau Neuf, der konkurransen sist ble arrangert i 1988. Det kom inn rundt 400 bidrag til den åpne konkurransen, og en jury plukket ut seks av dem til finalen lørdag 6. mars. I tillegg inviterte NRK Jahn Teigen og Tor Endresen til å delta. Dermed ble det åtte melodier i finalen, det laveste antall finalister siden 1979. Også dette året valgte NRK et tema for finalen – gamle, gode dager – og kalte programmet Varieté Melodi Grand Prix. Publikum ble oppfordret til å kle seg i hatter og gamle kostymer, noe mange av publikummerne i Chateau Neuf hadde valgt å gjøre. Johnny Logan som vant den internasjonale finalen året før, ønsket deltakerne lykke til i en forhåndsinnspilt video, og programleder Ingunn Kyrkjebø åpnet showet med et sang- og dansenummer. Rolf Løvland ledet husbandet som akkompagnerte finalemelodiene. Det var flere debutanter i startfeltet dette året, men Tor Endresen og Jahn Teigen var tilbake i konkurransen. Det samme var New Jordal Swingers og Rune Larsen som sist hadde deltatt i henholdsvis 1978 og 1977. Fjorårets vinner, Merethe Trøan, var også tilbake, og Mia Gundersens søster, Toni Gundersen, sang «Roser i regn». Magiker Geir Gjelten, illusjonisten Finn Jon og sjongløren Tomm Percy sto for pauseunderholdningen. Deretter kåret ti distriktsjuryer 16 år gamle Silje Vige til vinner med «Alle mine tankar». Resultat Avstemning Ti distriktsjuryer med ti medlemmer i hver, kåret vinneren. Hver jury ga 1–6, 8 og 10 poeng til finalebidragene. Av de hundre jurymedlemmene var det 60 lekfolk, og 40 fagfolk med tilknytning til popmusikk. Leif Erik Forberg fra NRK P2 var hoveddommer. «Alle mine tankar» ledet under hele avstemningen og vant klart. Dette var juryene: 1. Drammen, 2. Ålesund, 3. Fredrikstad, 4. Kristiansand, 5. Trondheim, 6. Bergen, 7. Lillehammer, 8. Karasjok, 9. Oslo og 10. Tromsø. Hendelser To dager før finalen meldte VG om tregt billettsalg og flere hundre ledige plasser i Chateau Neuf. Avisen spekulerte på om det trege salget skyldtes at publikum ble oppfordret til å kle seg ut i gammeldagse klær, men NRK avviste at det var kostymeplikt. Etter finalen arrangerte VG en telefonavstemning der leserne kunne stemme på sin favorittlåt. Tor Endresens «Hva» vant klart, mens «Alle mine tankar» ble nummer tre. 8000 ringte inn og stemte. Casino-general Hallvard Flatland mente vinnermelodien var «totalt sjanseløs» i Eurovision Song Contest 1993. VGs anmelder var derimot positiv og mente juryene hadde valgt rett låt. Uka etter finalen ble det klart at vinnermelodien hadde blitt spilt i NRK Rogaland høsten før. «Alle mine tankar» sto i fare for å bli diskvalifisert, siden reglementet til EBU ikke tillater at et bidrag har vært spilt før konkurransen. NRK ba EBU vurdere saken. Noen dager senere kom EBU med en uttalelse der de anbefalte NRK å trekke melodien, for å være sikker på å unngå mulige protester fra andre deltakerland. NRK trosset imidlertid anbefalingen og besluttet likevel å sende «Alle mine tankar» til den internasjonale finalen. «Vi tar sjansen», sa informasjonsleder i NRK, Svein Kjos, til VG. Det kom heller ingen protester, og det norske bidraget endte til slutt på en sterk femteplass i Eurovision Song Contest 1993. Dette var siste gang NRK brukte en manuell poengtavle i Melodi Grand Prix. Hvert år siden har poengtavla vært digital. Høsten 1992 startet de automatiske tv-meter-målingene som gir et langt mer nøyaktig seertall enn metodene som ble brukt årene før. Den norske finalen ble sett av 1 364 000 seere, ifølge tv-meter-målingen som kan sammenlignes med dagens målinger. Ifølge Scan-Facts undersøkelse hadde den norske finalen 2 280 000 seere. Dette tallet baserer seg på en telefonundersøkelse utført blant 300 tilfeldig utvalgte personer dagen etter finalen og kan derfor ikke direkte sammenlignes med tv-meter-målingen. Referanser Melodi Grand Prix Hendelser i 1993 Musikk i 1993


text: Melodi Grand Prix 2001 var den 40. utgaven av Melodi Grand Prix, Norges nasjonale uttaking til Eurovision Song Contest. Tolv finalister deltok i finalen 24. februar 2001 som ble arrangert i Oslo Spektrum i Oslo. Vinnerlåten ble «On My Own», framført av Haldor Lægreid. Vinnerlåten er komponert og skrevet av Ole Henrik Antonsen og Tom-Steinar Hanssen, mens Ole Jørgen Olsen har vært med på å skrive teksten. Lægreid representerte Norge i den internasjonale finalen i København og kom på delt sisteplass med 3 poeng. Dette var Norges niende sisteplass i Eurovision, og plasseringen gjorde at Norge måtte stå over den internasjonale finalen året etter. Sendingen For første gang siden 1994 ble finalen flyttet ut av NRK Marienlyst, og til Oslo Spektrum som også hadde huset finalene i 1992 og 1994. Sendingen gikk av stabelen lørdag 24. februar, og programleder var igjen Hans Christian Andersen, denne gang med Jahn Teigen og Carola som reportere og pauseunderholdning. Det var 3500 publikummere i salen. For første gang siden 1971 var det med tolv bidrag i en Melodi Grand Prix-finale. NRK hadde også invitert Elisabeth Andreassen i håp om at hun kunne sikre Norge en god plassering i den internasjonale finalen. Andreassen deltok imidlertid ikke. Vinneren ble kåret gjennom telefonavstemning og en fagjury i Oslo Spektrum. De tolv finalistene ble først spilt én gang, før tv-seerne og fagjuryen fikk stemme. Etter en halvtimes sendepause, begynte andre del med avstemningsresultatene fra første runde. De fire best plasserte låtene gikk videre til superfinalen, og seerne og juryen stemte på nytt. Haldor Lægreid vant finalen med sangen «On My Own». Resultat Første runde Superfinale Avstemning Første runde ble avgjort av telefonstemmer som ble fordelt på fem regioner. Hver region ga 1–10, 12 og 14 poeng ut fra hvor mange telefonstemmer hver sang hadde fått. I tillegg var det en fagjury i Oslo Spektrum som ga 2, 4, 6, 8, 10, 12, 14, 16, 18, 20, 24 og 28 poeng. Denne besto av juryformann Jostein Pedersen, Cecilie Bjelke, Inger Beate Jacobsen, Jarl Aanestad og Hege Tepstad. De fire sangene med høyest poengsum gikk videre til superfinalen. Første runde Superfinale Samme system ble brukt som under første runde, men denne gangen ga hver region 8, 10, 12 og 14 poeng til de fire låtene som fikk flest telefonstemmer. Fagjuryen ga 16, 20, 24 og 28 poeng. Sisteplass i Eurovision Vinnerlåten «On My Own» fikk mye ros i norsk presse, men de europeiske juryene var ikke like imponerte. I Eurovision Song Contest 2001 fikk det norske bidraget kun 3 poeng fra Portugal og endte på delt sisteplass sammen med Island. Dette var Norges niende sisteplass i Eurovision Song Contest. De daværende konkurransereglene innebar at de seks dårligst plasserte landene i 2001 måtte stå over konkurransen i 2002, og dette betød at Norge ikke fikk delta året etter. Dette var første og hittil eneste gang at Norge ufrivillig måtte stå over en konkurranse siden debuten i 1960. I 1970 deltok heller ikke Norge, men da trakk NRK seg frivillig. Hendelser NRK offentliggjorde alle de tolv deltakerlåtene på sine hjemmesider før finalen. Finalistene ble også presentert i Musikkrevyen i NRK P1 i dagene før finalen. Dermed kunne mediene velge sine favoritter før showet. Dagbladet mente Elin Torsets «Brighter Than Light» hadde størst sjanse i den internasjonale finalen. Vinneren ble imidlertid Haldor Lægreid, og de fleste mediene var enige i at rett artist vant, og at det var en verdig vinner. Mocci og «You've Got the Motion» sto for en av de mest minnerike opptredenene i Melodi Grand Prix-historien. Midtveis i sangen ble Mocci løftet høyt over scenen og publikum i en løftekran, før hun ble senket ned på scenen igjen. Komponistene, Stein Johan Grieg Halvorsen og Erlend Klarholm Nilsen, dukket også opp på scenen. Duoen er også kjent fra humorprogrammene Slå på ring og Påpp & Råkk på NRK. Etter finalen klaget flere seere på at de ikke hadde kommet gjennom i telefonavstemningen, og at de hadde blitt forvirret av startnumrene som var oppgitt i bokstavene A–L. NRK avviste at det hadde vært problemer med avstemningen. Dette var første gang det også var mulig å stemme via SMS. Den norske finalen ble fulgt av 1 309 000 seere, et av de laveste seertallene siden de omfattende tv-meter-målingene startet på begynnelsen av 1990-tallet. Referanser Melodi Grand Prix Musikk i 2001