text: Moores lov er en «lov» som ble fremsatt i 19. april 1965 av fysikeren Gordon Moore (1929–2023). Moore var 18. juli 1968 en av tre grunnleggere av mikroprosessorprodusenten Intel. Loven sa at antall transistorer på et areal dobles hver 12. måned, noe han i 1975 justerte til hver 24 måned. (Intels David House hevdet hver 18. måned, men Moore sa aldri det.) Mindre transistorer vil normalt medføre reduserte kostnader og høyere effektivitet i en prosessor. Moores lov ble fremsatt på grunnlag av observasjoner, og har vært gyldig i mer enn 50 år. Prediksjonen ble fremsatt 19. april 1965 i en artikkel i bladet «Electronics Magazine», og ble av Professor Carver Mead kalt Moores lov. Opprinnelig gjaldt loven antall enheter, altså både transistorer og motstander, som var per areal. På den tiden artikkelen kom ut så inneholdt en typisk brikke 60 enheter. Til sammenligning kan det nevnes at Intel sin 32 nm Intel Itanium-prosessor fra 2011 kom med 3,1 milliarder silisium-transistorer, og Oracles Sparc M7 fra 2015 hadde over 10 milliarder transistorer. Med jevne mellomrom spås det at Moores lov har nådd det punktet hvor fysiske lover begrenser gyldigheten, men halvleder-fabrikantene finner stadig opp nye metoder. Med transistorstørrelse på 7 nm i 2018 og 5 nm fra 2020 er det ikke lenger realistisk å redusere transistorstørrelsen særlig lenger, men stadig økende kompleksitet har holdt liv i Moores lov til 2015, men etter det har farten avtatt. Se også Koomeys lov Referanser Eksterne lenker News.com sin dekning av jubiléet i 2005 The Lives and Death of Moore's Law Cramming more components onto integrated circuits Goordon Moore 1965 Press release Halvlederkomponenter Informatikkens historie Vitenskap i 1965


source: wikipedia

text: Morsmål er det flere definisjoner av. Én definisjon sier at morsmålet er det første språket eller talemålet en person lærer, eller et språk en person lærer i veldig ung alder. Denne definisjonen innebærer at morsmål er det samme som førstespråk. Man kan ha ett, to eller flere morsmål, ettersom man f.eks. kan ha flere enn ett språk som førstespråk, eller kan identifisere seg selv med mer enn ett språk. Morsmål i noen land kan anses som språket til folks etniske grupper. Noen anser det som språket man identifiserer seg med. Det er språket man kan mest. Og det er språket man bruker mest i tankene og verbalt i hjemlandet sitt. Morsmålsundervisning i Norge Ifølge opplæringsloven § 2-8 kan elever med annet morsmål enn norsk og samisk søke om særskilt norskopplæring inntil de har tilstrekkelige ferdigheter i norsk til å følge den vanlige opplæringen i skolen. Dette kan gjelde nyankomne og andre minoritetselever med svært begrensede norskkunnskaper. Morsmålsopplæringen kan legges til en annen skole enn den eleven går på. I perioden 2009-2010 ble det registrert morsmålsundervisning 117 ulike språk i Norge. Av dem som fikk morsmålsopplæring, var somalisk og urdu de største språkene med rundt 2 500 elever hver. Til sammen fikk 20 000 elever (2,3% av alle elevene i grunnskoler) morsmålsopplæring i denne perioden. Referanser Eksterne lenker Den internasjonale morsmålsdagen 21. februar (FN-kalenderen) Lingvistikk


text: Masse er en av fysikkens grunnenheter. Masse betyr materie- eller stoffmengde og er en grunnleggende egenskap ved et legeme eller en gjenstand. Stoffmengden er gitt av antall protoner, nøytroner og elektroner som det inneholder (med et lite relativistisk avvik). SI-enheten for masse er kilogram. Et kilogram er 1000 gram og forkortes kg. Bak begrepet masse ligger to helt forskjellige fysikalske prinsipper: et legemes motstand mot å forandre hastighet – dets treghet. et legemes tyngde-akselerasjon – gravitasjon som i nærheten av et annet legeme oppviser en gjensidig tiltrekningskraft. Selv nøyaktige målinger har ikke kunnet påvise noen forskjell. Dette ekvivalensprinsippet var et grunnlag for Einsteins generelle relativitetsteori. Et legemes masse kan måles ved veiing eller ved å utsette det for en kraft F og måle akselerasjonen a. Massen m kan da bestemmes etter treghetsloven F = m a. I et nøytralt gravitasjonsfelt (vektløs tilstand) er dette den eneste måten å bestemme massen på. Er massen konstant? I dagligdagse omgivelser er det riktig å betrakte massen til et legeme som helt konstant. Formelt sett kan det likevel oppstå et avvik som følge av Einsteins relativitetsteori, hvor masse og energi er to sider av samme sak. Ifølge relativitetsteorien er der E er energi, m er et legemes hvilemasse og c er lysets hastighet i tomt rom. Hvis legemet blir tilført energi for eksempel ved oppvarming, vil derfor dets masse formelt forandres litt. Under normale forhold er denne forandringen så liten at den ikke kan påvises. Et legemes masse kontra et legemes vekt Med veiing menes i det følgende en kraftmåling som ved en fjærvekt, og uttrykkelig ikke en sammenligningsmåling som ved en skålvekt eller bismer. Med et legemes vekt mener vi den gjensidige kraften som massen av legemet utøver mot massen av et annet legeme. Det andre legemet er typisk jorda når vi snakker om vekt. Når det brukes kilogram for å uttrykke vekt, er dette formelt feil, men det er en tradisjon fra eldre tider. Det formelt riktige er å si at en masse (målt i kilogram) utøver en kraft mot jorda (målt i newton) som er lik m*a (massen ganger akselerasjonen), i vårt tilfelle m*g, hvor g er jordas tyngde-akselerasjon på 9.78 (ved ekvator) til 9.832 m/s2 (ved polene). Jordas tyngde-akselerasjon blir også kalt tyngdekraften til jorda. At tyngde-akselerasjonen varierer litt fører til at vekten av (den konstante) massen varierer litt, alt etter hvor på jorda det veies. Andre planeter og måner har andre masser og derfor andre tyngde-akselerasjoner (disse er ikke proporsjonale). Et legemes masse (som er konstant uansett sted i universet) vil derfor oppvise en kraft (alså en vekt) som er proporsjonal til planetens tyngde-akselerasjon. Eksempelvis har månen en tyngde-akselerasjon på 1.62 m/s2 mens jorden sin er 9.81 m/s2 i Norge. Forholdet mellom dem er 6.05, derfor veier et legeme bare sjettedelen på månen enn det gjør på jorda. Når det (formelt feilaktig) uttrykkes at et kilogramlodd bare veier 0.165 kilo eller kilogram på månen, menes at kraften av loddet mot månen (på månen) er 0.165 ganger kraften mot jorda (på jorda). Referanser Eksterne lenker Klassisk mekanikk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: For statistikk over Wikipedia, se Hjelp:Statistikk og Wikipedia:Statistikk. Statistikk er tallfestede innsamlede opplysninger, samt faget som omhandler innsamling, bearbeiding, analyse og presentasjon av tallfestede opplysninger. Statistisk metode er en gren av matematikken som tar for seg analyse av tallfestede dataobservasjoner og sannsynlighetsregning. Statistikkfaget behandler problemstillinger knyttet til innsamling av data, planlegging og oppsett av eksperimenter, vitenskapsfilosofi, modellbygging, samt tolkning og presentasjon av data og konklusjoner. Statistikk er et sentralt verktøy i alle vitenskapsgrener hvor kvantitative data framskaffes, for eksempel økonomi, naturvitenskap, meteorologi, medisin, statsvitenskap og biologi. Mer dagligdags brukes ordet statistikk også som en benevnelse på selve talldataene og enkle utregninger på disse, som for eksempel beregning av gjennomsnitt og median, samt presentasjon av slikt materiale uansett form. I statistikkloven er statistikk definert som «tallfestede opplysninger om en gruppe eller et fenomen, og som fremkommer ved en sammenstilling og bearbeidelse av opplysninger om de enkelte enhetene i gruppen eller et utvalg av disse enhetene, eller ved systematisk observasjon av fenomenet». Fagfeltet statistikk omfatter også planlegging for og innsamling av data til analyse for å få sammenlignbare størrelser som også kan kvantifiseres og dermed være egnet for videre behandling. Den mer teoretiske delen av statistikken er basert på sannsynlighetsteori, hvor begreper som tilfeldighet og usikkerhet står sentralt. Oversikt En vitenskapelig studie baserer seg ofte på et utvalg fra en større populasjon. Det finnes flere ulike tilnærminger for statistisk analyse. Disse ulike tilnærmingene er ofte overlappende og brukes ofte om hverandre. Deskriptiv statistikk presenterer data gjennom tall og figurer. Eksempler på dette er gjennomsnitt, standardavvik, korrelasjon, histogramer og spredningsplott. Statistisk inferens søker å trekke konklusjoner om populasjonen basert på populasjonsutvalget som er heftet med usikkerheter. Statistiske metoder prøver å beskrive disse usikkerhetene ved å legge til grunn en matematisk modell for populasjonen. En slik modell kan inneholde en eller flere parametere som kan estimeres ved hjelp av dataene fra utvalget. Disse parameterne, og usikkerhetene knyttet til dem, kan brukes til å trekke konklusjoner gjennom hypotesetesting. Statistisk inferens deles ofte inn i hovedområder som estimeringsteori, statistisk hypotesetesting og statistisk beslutningsteori. Et viktig verktøy i alle disse disiplinene er fordelingsteori, som er en del av sannsynlighetsregningen. En alternativ oppdelig er etter hvilke typer statistiske modeller som brukes, for eksempel parametriske modeller og ikke-parametriske modeller. Eksplorativ statistikk er en tilnærming som prøver å analysere data for å finne hypoteser som kan testes. Disse metodene kan basere seg på enkel manuell gransking av tall og figurer, men mer beregningsmessige metoder finnes også, som for eksempel clusteranalyse. Bøker om statistikk Darrell Huff: How to Lie with Statistics Kristen Ringdal: Enhet og mangfold: Samfunnsvitenskapelig forskning og kvantitativ metode M.J. Moroney: Facts From Figures Gunnar G. Løvås: Statistikk for universiteter og høgskoler Norsk institusjonell og faglig historie Einar Lie og Hege Roll-Hansen Faktisk talt - Statistikkens historie i Norge, 2001 ISBN 9788215001500 Se også Statistisk sentralbyrå Referanser Eksterne lenker Statistisk ordliste - Engelsk - Norsk Matematisk ordliste, verifiserte termer Statistikk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Vitenskapelig metode


text: Menneskerettigheter er grunnleggende rettigheter som tilkommer ethvert menneske, uansett etnisitet, rase, kjønn, legning, livssyn eller alder, og regulerer først og fremst forholdet mellom staten og individet. Menneskerettigheter har dermed individets rettigheter som utgangspunkt. Samtidig skal menneskerettighetenes vern om individets rettigheter bidra til et inkluderende og rettferdig samfunn. Menneskerettighetene bygger normalt sett på filosofien som kalles naturrett og naturrettens rettsprinsipper. De viktigste menneskerettighetene er de rettighetene som naturretten innrømmer alle levende vesener, nemlig personlig frihet, næringsfrihet, organisasjonsfrihet og retten til å binde seg ved løfte, avtale eller skadegjørende handling. I den vestlige kulturen regnes også retten til liv, ytringsfrihet, stemmerett, rettssikkerhet og religionsfrihet som viktige menneskerettigheter. Et lands forhold til menneskerettighetene nedfelles normalt i landets konstitusjon. FN-pakten bestemmer at menneskerettighetene skal konvensjonsfestes. I årene etter 1945 er omfattende menneskerettigheter nedfelt i en rekke internasjonale erklæringer og konvensjoner. Dette kan være moralsk og politisk forpliktende erklæringer som «Verdenserklæringen om menneskerettighetene». Eller det kan være juridisk bindende konvensjoner som for eksempel Den europeiske menneskerettskonvensjonen, FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter og FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. I tillegg til å være et sentralt moralsk, politisk og juridisk virkemiddel i moderne politikk, både nasjonalt og internasjonalt, i forsvaret for individers rettigheter, utgjør menneskerettighetene viktige og kontroversielle forskningsområder innen både filosofi og juss. Menneskerettighetenes historie og begrunnelse Denne gjennomgangen av menneskerettighetenes idéhistorie viser at forståelsen av rettigheter forandrer seg. Selv om forestillingen om en evig, uforanderlig norm har vært til stede i den vestlige kultur fra antikken av, har ikke innholdet av denne normen vært like konstant, og heller ikke begrunnelsen for slike rettigheter. Denne observasjonen er en bidragende årsak til skepsisen mot eksistensen av en slik evig norm. Det er imidlertid typisk for denne utviklingen at det guddommelige og transcendente skyves mer og mer i bakgrunnen til fordel for empiriske og logiske analyser av juss, moral og forholdet mellom mennesker. Forståelsen av rettigheter har blitt gjennomsekularisert. Utenfor teologiske (og noen filosofiske) sammenhenger er det blitt umulig å begrunne rettighetene med henvisning til en gud, guddommelig bestemte eller transcendente forhold. Men dermed blir det også vanskelig å etablere en absolutt begrunnelse for menneskerettighetene, og det er få menneskerettighetsteoretikere som i dag hevder at det finnes noen slik absolutt begrunnelse. Samtidig har mange ment at et rent rettspositivistisk standpunkt ikke kan la seg forsvare å bruke etter det nasjonalsosialistiske styre av Tyskland. Rettspositivismen sier at det ikke eksisterer andre rettigheter enn de som er uttrykt i de faktiske juridiske systemer som til enhver tid finnes i forskjellige samfunn. Men dermed hadde ikke nazi-styret i Tyskland brutt noen lover. Derfor mente mange det må finnes en måte å begrunne en norm eller en allmenn rettsregel på som vil kreve de styrende til ansvar for sine handlinger, selv om de ikke hadde brutt noen positiv lov. Naturrettstenkningen i antikken Oppfatningen av menneskerettighetene i Vesten har vokst ut av den mer generelle rettighetstenkningen og har en lang historie. Idéer om universelle menneskerettigheter har røtter i Bibelens ti bud, men har også opphav i de første naturrettsoppfatningene i antikkens Hellas. Et viktig moment i denne utviklingen er tanken om likhet og likeverd. Hos Platon og Aristoteles finnes dette idealet som kravet om likhet for loven – isonomi, like politiske rettigheter – isokrati, lik respekt for alle borgere – isotimia, like rettigheter – isopolitieia og lik stemmerett – isopsephia. Kravet om likhet framstår som rettferdig. Rettferdigheten er knyttet til harmonien mellom bystatens forskjellige deler. Innsikt i denne harmonien er mulig med fornuftens hjelp. Selv om bystaten framstår med lagdeling og klasseskiller og likheten ikke tøyes for langt, men begrenses til likebehandling innenfor samme klasse av frie borgere, er utgangspunktet for tenkningen mennesket. Tenkningen er antroposentrisk, og mennesket ses som et naturvesen. Derfor kan rettferdigheten, som rettighetene skal sikre, forankres i den transcendente fornuft, i naturens egen fornuft, som mennesket har del i. Denne oppfatningen av rettigheter universaliseres hos stoikerne. Den naturlige fornuft inkluderer alle. Den omfatter derfor ikke bare de frie borgerne av bystaten, men alle individer i de nye greske og romerske riker. (Men vi skal ikke overse at det likevel tok lang tid – nærmere 2000 år – før rettighetene ble reelle individuelle rettigheter i den vestlige tradisjonen; lenge sto både «de andre» (som kunne gjøres til slaver) og kvinner utenfor.) Rettighetstankegang og kristendommen Gjennom kristendommens utvikling i den gresk-romerske verden forankres den naturlige lov ikke bare i en transcendent fornuft eller i ideenes verden. I kristendommen blir det greske logos til Guds fornuft og evige lov. Men kristendommen stiller også mennesket i et avhengighetsforhold til Gud. Rettigheter er noe han eventuelt gir. Mens den første rettighetstenkningen er antroposentrisk, blir den nå like mye (eller mer) teosentrisk. Dermed kan teologi og naturrett utvikles side om side i den vestlige tradisjonen. Den guddommelig forankrede naturrett når sitt høydepunkt med Thomas Aquinas (1224–1274). Da han utarbeidet sin naturrett var det i et system hvor mennesket står i et dobbelt forhold, nemlig til både Gud og medmenneske. I større grad enn hans system ga den enkelte rettigheter overfor samfunnet, påla det menneskene – både hersker og undersåtter – plikter i forhold til Guds lov. Rettighetstankegangens begrunnelser sekulariseres i renessansen ved at menneskerettigheter blir mer uavhengig av Gud. Men dette er en prosess som tar tid. Et tidlig forsvar for individers rettigheter leveres av den neoskolastiske teologen og juristen Francisco de Vitoria O.P. (død 1546) på grunnlag av Aquinas' aristoteliske naturrettstenkning. Gjennom sitt forsvar for de amerikanske indianernes grunnleggende rett til eiendom og til å bestemme over seg selv, presenterte han argumenter som understreker at slike fundamentale rettigheter er av umistelig karakter. Denne argumentasjonen følges opp i Bartolomé de las Casas' (1474–1566) praktiske «utviklings»-prosjekter i Sør-Amerika, hvor han også virket for opphevelsen av indianerslaveriet. Det skal også påpekes at pave Paulus III i bullen Sublimis Deus fra 1537, godtok Vitoria og las Casas’ argumenter for at indianerne var mennesker med rettigheter, og ville bannlyse dem som hevdet at indianerne var uten sjel og derfor kunne gjøres til slaver. Men det ble de som avviste indianernes menneskeverd som vant fram, og indianerslaveriet fant aksept også i katolske lands kolonier. Resultatet av sekulariseringsprosessen og individualiseringen var en forskyvning fra rettigheter til menneskerettigheter, altså rettigheter som tilhører mennesket bare fordi det er menneske. Med endrede oppfatninger av hva et menneske er, og hvem som er mennesker, har flere og flere fått del i rettighetene. Man kan si at universaliseringen har strukket seg stadig lenger. Samtidig har denne universaliseringen et de facto, ikke bare et teoretisk preg. Hugo Grotius (1583–1645), en av folkerettens grunnleggere, understreket på sin side rettighetenes uløselige tilknytning til både mennesker og fornuft når han forsikret at rettighetene også ville gjelde om Gud ikke fantes. Det er her fortsatt tale om en metafysisk begrunnelse gjennom henvisning til den transcendente fornuft. Men samtidig begynte oppbyggingen av politisk-filosofiske systemer med utgangspunkt i forestillinger om naturtilstanden. Begge de britiske filosofene Thomas Hobbes (1588–1679) og John Locke (1632–1704) tok utgangspunkt i isolerte individer, og forespeilet å bygge opp logiske systemer som viste hvilke rettigheter de enkelte individer burde ha. Forestillingen om naturtilstanden fullstendiggjorde sekulariseringen av rettighetstanken gjennom vektlegging av den samfunnskontrakten som inngås mellom selvstendige individer. I motsetning til antikkens gresk-romerske oppfatning er det derfor ikke mennesket som samfunnsvesen, men som individ som nå står i sentrum. Denne utviklingen kan nok ha vært knyttet til framveksten av det borgerlige samfunn, hvor de økonomisk-kontraktuelle forhold ble stadig viktigere på bekostning av familie- og andre tradisjonelt viktige bånd. Men utviklingen av kontrakten, og den dermed forbundne juss i klassisk romersk rett, har trolig bidratt til utviklingen av begrepet om det rettslige individ. Romerretten setter fortsatt sine spor i vestlig rettstenkning. Vi skal heller ikke se bort fra at kristendommens rolle i å understreke den enkeltes ansvar for seg selv og sine handlinger overfor Gud på dommens dag, kan ha spilt en vesentlig rolle i denne individorienteringsprosessen. Menneskerettighetserklæringer og -dokumenter På det praktiske eller juridisk-politiske plan representerer det engelske Magna Carta fra 1215 et viktig startpunkt for den vestlige rettighetstenkning. Senere kom også nedfellingen av rettigheter i erklæringer og konstitusjoner, som for eksempel den første erklæringen om menneskerettigheter i moderne tid, Virginia Declaration of Rights som ble skrevet av George Mason og vedtatt av delstatsforsamlingen i Virginia 12. juni 1776. Den ble brukt som forelegg av Thomas Jefferson for den menneskerettighetserklæringen som inngår i den amerikanske uavhengighetserklæringen av 4. juli 1776. Denne ble i sin tur brukt av Marquis de La Fayette i utarbeidelsen av den franske Erklæringen om menneskets og borgerens rettigheter i 1789. I 1948 vedtok FNs tredje generalforsamling «Verdenserklæringen om menneskerettighetene». Den er ikke juridisk bindende for medlemslandene, noe Den europeiske menneskerettskonvensjonen utviklet av Europarådet i 1950 er. Dette regnes av mange for å være menneskerettighetenes fødsel, fordi tidligere rettighetstenkning enten ikke var juridisk bindende, eller bare var begrenset til nasjonal lovgivning slik som den franske rettighetserklæringen. FNs menneskerettighetserklæring gjelder hele verden uten unntak, og manifesterer dermed et svært sentralt element i menneskerettighetstankegangen, nemlig at menneskerettighetene er universelle. I 1976 trådte FNs konvensjoner om sivile og politiske rettigheter og økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter i kraft. USAs president Jimmy Carter (1976–1980) satte også menneskerettigheter på dagsordenen i internasjonal politikk på en måte som bidro til å gjøre dem til felles normer i vår globaliserte tid. Norge Historie Norge var frem til 1800-tallet et standsamfunn. Det betydde at folks rettigheter var avhengig av hvilken stand de tilhørte (adelen, geistligheten eller tredjestanden). Den franske revolusjon og den amerikanske uavhengighetserklæringen viktige for de nye forestillingene om menneskerettigheter. De og franske og amerikanske skriftene ble lest i Norge, og påvirket på den måten den norske grunnloven. Den norske grunnloven slo fast menneskerettigheter som rettssikkerhet, næringsfrihet og ytringsfrihet, selv om den i 1814 manglet mye av det vi i dag ser på som selvsagte menneskerettigheter, for eksempel religionsfrihet. At rettighetskatalogen i Grunnloven er kort, skyldes blant annet at Riksforsamlingen hadde dårlig tid på Eidsvoll, men rettighetskatalogen ble innledet med § 94 som slo fast at til neste storting skulle det utarbeides en ny sivillov og kriminallov. I dag Norge har et betydelig engasjement for å styrke både menneskerettigheter og demokrati i andre land. Sammenlignet med de aller fleste andre land har menneskerettighetene en relativt god beskyttelse i Norge. Grunnloven har enkelte spredte bestemmelser om menneskerettigheter, som § 96 om lov og dom og forbud mot tortur i avhør, § 97 om tilbakevirkende lover og § 105 om erstatning ved ekspropriasjon. I tillegg ble Grunnloven 1994 tilføyd § 110c som bestemmer at Det paaligger Statens Myndigheder at respektere og sikre Menneskerettighederne. Nærmere Bestemmelser om Gjennemførelsen af Traktater herom fastsættes ved Lov. Norge har ratifisert en rekke menneskerettighetskonvensjoner og inkorporert fire av dem i norsk lov: Den europeiske menneskerettskonvensjonen FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter FNs konvensjon om barnets rettigheter Dersom det er strid mellom disse konvensjonene og annen norsk lovgivning, er det konvensjonene som har forrang. FNs konvensjon om avskaffelse av alle former for diskriminering av kvinner og FNs internasjonale konvensjon om avskaffelse av alle former for rasediskriminering er også inkorporert i norsk lov (2005), men uten forrang. Allerede den norske grunnloven av 1814 bidro til sikring av sentrale menneskerettigheter som frihet fra tortur og en betydelig grad av ytringsfrihet. Men selv om grunnloven var liberal for sin tid, manglet for eksempel religionsfriheten helt. Da Norge sluttet seg til Den europeiske menneskerettskonvensjonen i 1950, ble det nødvendig å endre grunnloven for å oppheve forbudet mot jesuitters adgang til riket. Den nødvendige endring fant sted i 1957, men med knappest mulig flertall. Den europeiske menneskerettskonvensjonen gir anledning til individuelle klager mot de tilsluttede stater. Dette har skjedd mot Norge ved en rekke anledninger, og Norge har fått avgjørelser mot seg i domsstolsystemet i Strasbourg. Også flere av FNs konvensjoner gir anledning til individuelle klager mot statene. Norge har ved flere anledninger fått kritikk fra FNs overvåkningsorganer, blant annet fra FNs menneskerettighetskomité i KRL-saken og fra Komiteen for overvåkning av konvensjonen om avskaffelse av alle former for rasediskriminering i Sjøli-saken. Disse og andre saker illustrerer en situasjon hvor det formelle regelverket for menneskerettigheter rimelig godt utbygd i Norge, men hvor det – i alle fall enkelte ganger – likevel ser ut til å mangle en mer grunnleggende forståelse av hva menneskerettighetsforpliktelsene betyr for stat og individ. Norske menneskerettighetsbrudd Den norske staten har, som de fleste andre land, begått menneskerettighetsbrudd. Enkelte av disse har vært svært omfattende. De menneskerettighetsbruddene Taterne har vært utsatt for blir av en del historikere regnet som folkemord, på grunn av tvangssteriliseringene og det utbredte ønsket om å utrydde dette folkeslaget. Norges politikk overfor taterne oppfyller flere kriterier i folkemordkonvensjonen. Sigmund Aas og Thomas Vestgårdens bok Skammens historie: den norske stats mørke sider 1814-2014 belyser for eksempel menneskerettighetsbrudd og overgrep i 11 forskjelliege kategorier, blant annet innenfor helsevesenet (bruk av lobotomi, tvangssterilisering), justismord og politivold, sensur av bøker, menneskerettighetsbrudd i utenrikspolitikken og behandlingen av norges nasjonale minoriteter. Samene, skogfinnene, kvenene, jødene og taterne er folkegrupper som har blitt utsatt for spesielt drastiske tvangs- og fornorskningstiltak.De siste årene har Norge fått kritikk av den europeiske torturkomiteen for utstrakt bruk av glattcelle. Nasjonal institusjon for menneskerettigheter Norsk senter for menneskerettigheter (SMR) har som formål å bidra til realiseringen av de internasjonalt vedtatte menneskerettighetene. Dette skal skje gjennom forskning og utredning, ved undervisning, rådgivning, informasjon og dokumentasjon. SMR er organisert som et tverrfaglig senter under Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Som nasjonal institusjon for menneskerettigheter skal senteret overvåke menneskerettighetssituasjonen i Norge og på selvstendig basis samarbeide med lignende forskningsmiljøer, med frivillige organisasjoner og med internasjonale og nasjonale organer som arbeider med menneskerettighetsspørsmål. Grunnlaget for virksomheten er det eksisterende internasjonale system av normer og institusjoner til vern om menneskerettighetene. Norsk senter for menneskerettigheter (SMR) har status som Norges nasjonale institusjon for menneskerettigheter (Nasjonal institusjon). Nasjonal institusjon arbeider for å fremme gjennomføringen av de internasjonalt vedtatte menneskerettighetene i Norge. Norges nasjonale institusjon er del av FNs nettverk av nasjonale institusjoner for menneskerettigheter, og sorterer under FNs Høykommissær for menneskerettigheter i Genève. Nasjonal institusjon arbeider med forskning og utredning, overvåkning, rådgivning, utdanning og informasjon rundt menneskerettighetssituasjonen i Norge. Overvåkningen skjer særlig gjennom høringsuttalelser og kommentarer til Norges rapportering til internasjonale organer. Som Nasjonal institusjon har SMR siden 2004 utgitt en årbok om menneskerettigheter i Norge. Nasjonal institusjon arrangerer seminarer, kurs og holder foredrag om menneskerettslige spørsmål knyttet til norske forhold. Nasjonal institusjon samarbeider med lignende forskningsmiljøer, frivillige organisasjoner og internasjonale og nasjonale organer. Nasjonal institusjon har et rådgivende utvalg med medlemmer fra et bredt spekter av ombud, organisasjoner og aktører fra det sivile samfunn. Ny direktør for SMR var Inga Bostad, fra 1. januar 2014. Stortingsmeldinger om menneskerettigheter Stortingsmeldinger viser regjeringens offisielle syn på et politisk tema eller område. Norge har tre stortingsmeldinger som omhandler menneskerettighetene. Meldingene vurderer Norges muligheter, styrker og svakheter, i det internasjonale arbeidet for å fremme menneskerettigheter. Meldingene tar ikke for seg hva Norge bør jobbe med nasjonalt. Den første meldingen kom i 1976-77. Dette var den første prinsippmeldingen om Norges menneskerettighetspolitikk. Kritikk av enkeltstater for menneskerettighetsbrudd var et viktig tema i meldingen. I innledningen presiserte regjeringen at: «I lys av hvor ulikt regjeringene i verden oppfatter menneskerettighetene og hvor ømtålelige mange stater er for kritikk, vil Regjeringen alltid måtte vurdere hvilken gjennomslagskraft en direkte reaksjon vil kunne få [...] Regjeringen vil også måtte vurdere hvordan en direkte opptreden vil virke inn på Norges forhold til vedkommende stat med mulige skadevirkninger for andre norske interesser». Reaksjon på menneskerettighetsbrudd var dermed ikke alene knyttet til bruddets art og omfang. Før Norge skulle påtale menneskerettigheter i andre land måtte andre hensyn vurderes først, ifølge Stortingsmeldingen. Disse hensynene var særlig knyttet opp til utenrikspolitikken og bilaterale forbindelser. Samtidig understreket stortingsmeldingen at Norge alltid ville søke bredest mulig støtte fra andre land for sine reaksjoner. Den andre meldingen kom i 1999-2000. Denne meldingen ble lagt frem av Bondevik I regjeringen. Meldingen var omfangsrik. Mens meldingen fra 1976/77 var på 33 sider, brukte Regjeringen nå hele 230 sider på å gjennomgå Norges menneskerettighetspolitikk. Den inneholdt over 300 tiltak, mens den foregående meldingen bare hadde hatt 15 tiltak. Hvert punkt inneholdt beskrivelser av tiltak som Regjeringen skulle jobbe med, både i samarbeid med andre land i internasjonale fora, men også som selvstendig aktør. Under meldingens punkt 5.5 om menneskerettighetsdialoger stod det: «En annen viktig forutsetning for at nettopp Norge bør føre menneskerettighetsdialog med et bestemt land, er at vi har tilstrekkelige ressurser og et komparativt fortrinn som gjør det naturlig for oss å engasjere oss i det aktuelle landet». Videre i meldingen ble det påpekt at Norges rolle ville bli styrket internasjonalt dersom man så menneskerettigheter og utviklingssamarbeid i sammenheng. Stortingsmeldingen viste tydelig at verden var i endring og at Norge kunne ha en påvirkningskraft i andre land uten å til enhver tid søke bredest mulig støtte. Den nye meldingen skilte mellom positive og negative virkemidler. Positive virkemidler kunne sammenfattes til bruk av diplomati og menneskerettighetsdialoger, utviklingsarbeid og opprettelser av internasjonale regelverk. Negative virkemidler inkluderte alle former for straff som for eksempel sanksjoner, brudd på diplomatiske forbindelser og rettslige virkemidler. Den tredje meldingen kom i 2014-2015. I denne meldingen er det ikke store prinsipielle endringer fra den forrige, men det er en del nye aspekter som er lagt til, blant annet betydningen av næringslivet, samt at kvinner og barn blir viet en mye større oppmerksomhet. Meldingen legger vekt på at menneskerettighetene skal nedfelles i en samstemt politikk på tvers av de ulike dele av utenriks- og utviklingspolitikken. Se også Menneskerettighetserklæringen Den europeiske menneskerettskonvensjonen Borgerfriheter Referanser Eksterne lenker Norsk senter for menneskerettigheter (SMR) FNs verdenserklæring om menneskerettigheter Norge - verdensmester i menneskerettigheter?, artikkel hos Norgeshistorie.no 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Etiske konsepter


text: Et modem (kommer fra Modulere, Demodulere) er et elektronisk apparat som modulerer/endrer et analogt signal (f.eks. lyd) slik at man kan sende det som digitalt data over, for eksempel, en telefonlinje. Modem som brukes til å overføre data mellom to datamaskiner over en telefonlinje er de mest kjente typene. Det er en grunnleggende forskjell mellom bruk av modem og xDSL. Et modem omformer datasignalene til frekvenser i talebåndet mellom 300 og 3400 Hz. Dette er båndbredden på en vanlig talekanal, og dataoverføringen skjer fra en abonnent, via telefonsentralen til et modem på en annen abonnentlinje. Som regel er det en bærersignalfrekvens, så den som tilsvarer 0, og den andre frekvensen 1, hvorfra hylet når man anlytter slikt signal på telefonen, av moduleringen fra bærerfrekvensen og mellom de dataoverførende, som blir dekodert til å gjengi bitmønsteret som ble sendt. For å etablere forbindelsen må en «ringe opp», hvor mottagende modem oppfatter sendende modems bærertone, og så skjer håndtaksbytte med sammenligning av dekoderte pakkettverdier, som lar det sikres at data ikke blir korruptert. Er det feil (pakkettenes CRC — cyclic redundancy check - verdier stemmer ikke), sendes ønske om gjensending til det stemmer, og så fortsetter samtalen til ferdig, eller signalet forsvinner. Med xDSL har en innført en annen teknikk der det ene xDSL modemet står hos abonnenten, det andre modemet inngår i en DSLAM i sentralen. xDSL signalene ligger på frekvenser over talebåndet, og en kan føre en vanlig telefonsamtale i tillegg til dataoverføringen. Fra DSLAMen videreføres datainformasjonen i et eget datanett. Modem er et teleskopord som kommer fra ordene «modulator» og «demodulator». Demodulere refererer til den motsatte endringen, slik at en datamaskin i mottagerenden kan tolke det digitale signalet. Ordet «modem» ble først brukt i 1958. Nullmodem Et såkalt nullmodem (også kalt nullmodemkabel) muliggjorde sammenkobling av to enheter, f.eks. PC-er, skrivere eller terminaler, dersom de befant seg på samme sted. Enhetene ble koblet sammen med en vanlig RS-232 seriekabel, som imidlertid også ble utstyrt med en kobling som krysset noen av kommunikasjonspinnene. Derved oppførte de tilkoblede enhetene seg som om de var koblet opp ved hjelp av et tradisjonelt modem. Se også DSL Smalbånd Referanser Nettverksutstyr


text: MS-DOS (det internasjonale fonetiske alfabetet: /ˌɛmɛsˈdɒs/, EM-es-DOSS), en forkortelse for Microsoft Disk Operating System, er et operativsystem for X86-arkitekturen, som for det meste ble utviklet av Microsoft. Versjon 1.0 av MS-DOS ble lansert sammen med IBM Personal Computer den 12. august 1981, og dets videre utbredelse på senere personlige datamaskiner la fundamentet for Microsofts suksess. Fra 1981 opp til midten av 1990-tallet var det verdens mest utbredte operativsystem. Fra 1995 og utover, ble det erstattet av Windows 95 og senere versjoner av Microsoft Windows. QDOS Det hele startet med QDOS (Quick and Dirty Operating System) som var utviklet av Seattle Computer Products. Bill Gates og Microsoft ble kontaktet av IBM som ønsket et operativsystem for deres nye personlige datamaskin (Personal Computer, PC) som var under utvikling. Microsoft kjøpte opp QDOS for 75 000 dollar og ga ut den første versjonen i 1981 bare med et nytt navn, MS-DOS. Windows I løpet av 80-tallet og ut på 90-tallet kom operativsystemet ut i stadig nye versjoner med utvidede funksjoner. Etterhvert tok en shell-applikasjon kalt Windows stadig mer over, og ved utgivelsen av Windows 95 var det snudd opp ned sånn at Windows var det faktiske operativsystemet, mens MS-DOS var blitt en shell-applikasjon. Grunnet at Microsoft valgte å lisensiere programvaren sin fremfor å selge den tjente selskapet masse penger da MS-DOS ble meget populært. Kontroversen mellom Microsoft, Digital Research Inc. og IBM I boken They made America påpeker Harold Evans at det opprinnelig var Gary Kildalls operativsystem CP/M som var tiltenkt den nye hjemmedatamaskinen til IBM. Kildall var leder for selskapet Digital Research Inc. (DRI) og laget det første operativsystemet for mikroprosessoren, CP/M. Hva som egentlig hendte har man aldri fått riktig greie på. IBM hadde en avtale med Kildall, men han var ute med småflyet sitt da de møtte opp på kontoret hans. Visstnok inngikk flyturen i en annen avtale Kildall hadde med Hewlett-Packard, siden han mente at avtalen var senere på dagen. Om han faktisk møtte representantene fra IBM er usikkert den dag i dag. Det som er klart er at når IBM ikke fikk noen avtale med Kildall og DRI så gikk de til Bill Gates og Microsoft som ble forespurt om han kunne ordne det. Det var da Microsoft kjøpte QDOS. Ifølge Evans bok skal QDOS ha inneholdt mye kildekode fra CP/M. Da Kildall forsto at det ikke var CP/M, men derimot MS-DOS som kom til å bli brukt som operativsystem på IBMs datamaskiner ble han rasende. Han fikk til slutt gjort en avtale med IBM som gikk med på å selge maskiner med både MS-DOS og CP/M, markedet skulle bestemme. Det var et nytt sjokk for Kildall da han fikk vite at MS-DOS-maskinene skulle selges for 40 USD, mens maskinene med CP/M ble priset til 240 USD, altså seks ganger så mye. Referanser Eksterne lenker Microsoft-produkter Operativsystemer fra 1981


text: Minister er en tittel som brukes på medlemmer av en regjering, og diplomater med rang under ambassadør (se Minister (diplomati)). I politikken En minister som er medlem av en regjering, har ofte ansvar for et bestemt saksområde, som ofte inkluderer et ministerium (eller departement) og underliggende etater. En minister uten et slikt fastsatt ansvarsområde kalles minister uten portefølje. I mange land er kun høytstående ministre medlem av kabinettet. I Norge har formelt kun to av regjeringens medlemmer tittelen minister: statsministeren og utenriksministeren. I dagligtale brukes likevel tittelen også om de øvrige medlemmene av statsrådet. Grunnloven omtaler «statsminister», «medlemmer av statsrådet» og den enkelte «statsråd» (del B om den utøvende makt). Stortingets forretningsorden omtaler statsminister, utenriksminister, forvarsminister, justisminister og «statsråder». I diplomatiet En minister i diplomatisk tjeneste har nest høyeste rang, under ambassadør, og opptrer ofte som ambassadørens medhjelper. Tidligere (langt inn i det 20. århundre) ble ambassadører kun sendt av mektige stater til andre mektige stater, mens diplomatiske sendemenn til og fra mindre mektige stater hadde tittelen minister. I andre sammenhenger Ordet minister kan også anvendes om prester eller andre som har en lederfunksjon i en menighet, som f.eks. er meget vanlig i unitarmenigheter i USA. Referanser Embetstitler id:Menteri#Menteri di Indonesia


text: Maleri kan på norsk bety Et malt bilde Malerkunst Malerisk (visuell) skildring av noe, for eksempel en tekst med fargerike beskrivelser Se også Maler Maling Malerkunst


text: Monoteisme (fra nylatin monotheismus; av monos, «alene, eneste», og en avledning av gresk theos, «gud») er den religiøse troen og forestillingen på at det bare er én guddom, et all-høyeste vesen som er universelt referert til som Gud. Det kan skilles mellom eksklusiv monoteisme, der den ene Guden er en singulær eksistens, og både inkluderende og pluriform monoteisme, der flere guder eller gudfryktige former er anerkjent, men hver postuleres som forlengelser av den samme Gud. Det motsatte av monoteisme er polyteisme (fra fransk polythéisme, til gresk polytheos, «mange guder») Monoteisme skiller seg fra henoteisme, et religiøst system der den troende tilber én Gud uten å benekte at andre kan tilbe forskjellige guder med lik gyldighet (betegnelsen ble innført av religionshistorikeren Max Müller i 1867), og monolatrisme, anerkjennelsen av eksistensen av mange guder, men med konsekvent tilbedelse av bare én guddom. Begrepet monolatri ble kanskje først brukt av Julius Wellhausen. Monoteisme kjennetegner tradisjonene fra bábismen, bahá'í-troen, cheondoismen, kristendommen, deisme, drusismen, eckankar, sikhismen, noen sekter av hinduismen (som shivaisme og vaishnavisme), islam, jødedom, samaritanisme, mandaeisme, rastafari, seichō-no-Ie, tenrikyo, og jesidismen. Elementer av monoteistisk tankegang finnes i tidlige religioner som atenisme under farao Akhnaton i oldtidens Egypt, zoroastrianisme, og kinesisk folkereligion. Etymologi Ordet monoteisme kommer fra det greske μόνος, monos som betyr «enkelt», og θεός (theos) som betyr «gud». Det engelske uttrykket ble først brukt av den engelske filosofen Henry More (1614–1687). Utredning Oppfattelsen om at guden etter skapelsen har handlet i historien kalles teisme, mens oppfatningen om at han ikke har påvirket verden etter skapelsen kalles deisme. Tidlige monoteistiske religioner, som opprinnelig var monolatriske, er zoroastrisme, jødedommen og soltilbedelsen farao Akhnaton introduserte i Egypt. Zarathustra som levde for ca. – års siden og Akhnaton som levde for ca. år siden regnes som verdens første kjente monoteistene. Akhnaton avskaffet den egyptiske polyteismen og satt igjen med solguden Aton, i form av en abstrakt solskive, som eneste gud. Det er ulike oppfatninger om Muhammed også opprinnelig aksepterte at det fantes andre guder – se egen artikkel om sataniske vers. Monoteistiske religioner har preget den vestlige kulturen i de siste årtusener. De to største religionene i verden i dag er monoteistiske, men i et videre kulturhistorisk perspektiv har polyteismen historisk sett vært mer utbredt. Det er et spørsmål om den katolske og de ortodokse kirkenes dyrkelse av helgener og engler viser til en de facto praktisering av polyteisme. Hinduismen er en samling beslektede religioner som oppsto på det indiske subkontinentet og har en rekke uttrykk og inkorporerer et usedvanlig mangfoldig spekter av tro, ritualer og praksiser. Hinduismen blir som regel beskrevet som polyteistisk. Mange hinduer oppfatter imidlertid de mange gudene som manifestasjoner av en eneste gud, og de blir sett på som en måte å gjenkjenne denne uhåndgripelige og vanskelig definerbare guden. Det finnes også monoteistisk hinduisme hvor Vishnu regnes som den eneste Gud og Krishna som den perfekte inkarnasjon eller avatar. Bhakti er det samme som ubetinget monoteisme. Noen monoteistiske religioner Kristendom Islam Candomblé Bahai Jødedommen Zoroastrisme Samaritanernes religion Deler av sikhismen Referanser Eksterne lenker «Monotheism», sitater om monoteisme Wikiquote.org Religionsfilosofi 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Muhammed, Muhammed ibn Abdullah eller Muhammed ibn Abd Allah, (født ca. 570, død 8. juni 632 i Medina) var en politisk og religiøs leder. Han anses som grunnleggeren av islam. Han regnes av muslimer og i Bahai som profet. Koranen inneholder åpenbaringene Muhammed mottok som Allahs profet fra ca. 610 til han døde. Muhammed var ved sin død statsleder for den vestlige delen av Den arabiske halvøya. Navnet, som på arabisk skrives محمد, kan med latinske bokstaver også skrives Muhammad, Mohammad, Mohammed og Mahomet. Ordet er arabisk og betyr «den høylovede». Muhammed nevnes i den muslimske trosbekjennelsen: «Det finnes ingen gud utenom Gud, og Muhammed er hans sendebud». En troende muslim vil si «Fred være med ham» hver gang han/hun nevner Muhammeds navn. I skrift uttrykkes dette ved å skrive (fvmh) etter navnet. Kildesituasjonen Det finnes ikke bevarte skriftlige kilder om Muhammed fra Muhammeds samtid. Den eldste muslimske kilden vi har er Koranen. Den skal etter tradisjonen ha blitt samlet til en bok om lag 20 år etter hans død. Det er imidlertid ingen bevis for eksistensen av Koranen i noen form før på 690-tallet, og tradisjonen som plasserer den til om lag 650 er fra midten av 700-tallet. Muhammed er bare nevnt direkte fire ganger i Koranen, men det gir lite støtte for en biografi om Muhammed, og mange av ytringene mangler en historisk sammenheng. Det er kjent noen brev som Muhammed skal ha sendt til statsledere i andre land. Han sendte åtte ambassadører til åtte konger og guvernører, for å kalle dem til islam. Han omtaler seg selv da som Allahs budbringer eller apostel. Ektheten av brevene er omdiskutert. Muhammeds tilhengere skal ha vært omtalt i én samtidig bysantisk kilde som omtaler slaget ved Mutah, men originalkilden er tapt. Kunnskapen om Muhammeds liv bygger i hovedsak på muntlige overleveringer, som ble samlet inn og nedtegnet midt på 700-tallet og utover. Stoffet ble samlet i biografier – kalt sira, og i temaordnede sitatsamlinger – kalt hadith. Biografiene og sitatsamlingene spiller en viktig rolle i tolkningen av Koranen. De prøver blant annet å forklare i hvilke sammenhenger Muhammed sto fram med de ulike delene av Koranen. I tillegg er det noen bysantinske og syriske kilder. Kildesituasjonen er så dårlig at noen få forskere har hevdet at Muhammed ikke kan ha levd. Biografiene (sira) Biografikunnskapen om Muhamed er i hovedsak fra: Urwah ibn al-Zubayr (død 713) skrev brev som svar på henvendelser fra en kalif om slaget ved Badr. Han er ikke kjent for å ha skrevet bøker om emnet. Wahb ibn Munabbih (død ca. 725-737) skal ha skrevet flere bøker om Muhammed, men ingen er bevart. Noe er bevart som sitater hos andre. Ibn Shihab al-Zuhri (død ca. 737-742) samlet noe stoff, og kan ha vært en hovedkilde for ibn Ishaq. Musa ibn ʿ Uqba var elev av al-Zuhri, og skrev en notisbok for å undervise sine studenter. Den er nå tapt. Noe er bevart som sitater, men henvisninger til ham er omstridt. Ibn Ishaq (født ca. 704 og død 767 eller 761) var elev av al-Zuhri. Han samlet inn muntlige tradisjoner som dannet grunnlaget for en viktig og omfattende biografi – Livet til Allahs profet (Sirat Rasul Allah). Hans biografi er bevart i en redigert form gjennom Ibn Hisham (død 833) og Muhammed ibn Jarir al-Tabari. Ibn Ishaq gjorde utstrakt bruk av kildehenvisninger, det vil si hvem han hadde opplysningene fra og hvem de igjen skal ha fått det fra. Når han fikk overlevert avvikende opplysninger fra flere informanter, gjengir han ofte ulike varianter av samme fortelling, med tilleggskommentaren at bare Allah vet hva som er rett. Abu Abdullah Muhammed Ibn Omar ibn Waqid al-Aslami (kjent som al-Waqid) (født ca. 748) skrev verket "Boken om historien og felttoget", som omhandler Muhammeds ti siste leveår. Den er bevart. Abu Jafar Muhammed bin Jari al-Tabari (født ca. 839) skrev verket "Profeters og kongers historie". Flere bind er viet Muhammeds liv. Senere fulgte andre biografer som i stor grad bygger på Ibn Ishaqs, men presenterer også annet tradisjonsstoff, som Ibn Kathir på 1300-tallet. Personbiografiene (Sirat) om Muhammed oppfattes innen islam som «historiefortellinger uten direkte 'juridisk' eller teologisk betydning», og beskrevet som en motsetning til hadith; det er hadith som har dannet grunnlaget for «det 'Muhammed-bilde' som den tidlige islamske 'samtiden' satte opp som et mønster for et godt og rettskaffent liv og en 'korrekt' islamsk levemåte.» Siden biografiene bygger på muntlige kilder, er det en del forskjeller, men de er i stor grad samstemte om hovedtrekkene. Det kan skyldes at alle har brukt biografien til Muhammed Ibn Ishaq som kilde. Både al-Waqid og al-Tabari har trolig hatt tilgang på en eldre variant av biografien til Ibn Ishaq, enn den som er bevart. De viser til tekster hos Ibn Ishaq som senere er redigert bort. Kildene ble betraktet som levende kilder som ble omskrevet og omredigert, som tilpasset seg den til enhver tid rådende teologiske tenkningen i samtiden. Det er ofte bemerket at et sammenhengende bilde av Muhammed ikke kan dannes fra biografiene. Sannhetsinnholdet har blitt gransket på en rekke ulike grunnlag. Wim Raven lister opp følgende argumenter mot kvaliteten av biografiene som at ingen biografier ble utarbeidet i løpet av det første århundret av islam, de mange uoverensstemmelser i forskjellige fortellingene, at yngre kilder hevder å vite mer om Muhammed enn eldre, at det er avvik i forhold til ikke-muslimske kilder, at enkelte deler av biografiene, som mirakler, er uegnet som kilder, at ektheten av poesien gjenngitt av Ibn Ishaq, som enten umulig kan ha tilhøre gamle perioder i arabisk kultur eller har blitt tilskrevet personer som ikke er kjent for å ha skrevet dikt. Sitatsamlingene (hadith) Hadith er tekster som ble samlet fra 800-tallet og senere; de forteller om hva Muhammeds sa, gjorde, unnlot å gjøre eller stilltiende samtykket til. Det er ulike oppfatninger av i hvilken grad de enkelte hadith kommer fra Muhammed. Tolkningen av proveniens og autentisitet for hadith er en omfattende virksomhet innenfor islamsk teologi. Mange hadith er uekte; enten skapt i god tro eller for å legitimere en spesiell adferd. Mange hadither motsier hverandre. Muhammed Al-Bukhari (810–870) samlet i sin tid inn 600.000 utsagn som skulle skrive seg fra profeten, men forkastet alle bortsett fra 7225. En annen fremtredende hadithredaktør var Al Nawawi (1233-77). Andre kilder Den tidligste dokumenterte kunnskapen om Muhammed fra ikke-muslimske kilder er: I Doctrina Jacobi nuper baptizati fra 634-640, er Muhammed omtalt" i et antijødisk polemisk skrift, som også gir en annen historie enn den en finner i tradisjonelle islamske tekster. Den sier blant annet at en profet i Arabia forkynner en jødisk messias, og motsier arabiske kilder om at Muhammed var død ved erobringen av Palestina. Den syriske skriveren Johannes bar Penkaye fra 600-tallet. Grekeren Theophanes fra 800-tallet. I tillegg er Muhammed lære omtalt kortfattet i flere krøniker og religiøse bøker fra 600-tallet. De ikke-arabiske kildene fra 600-tallet, gir et annet bilde av Muhammeds lære enn det det en får fra arabiske skrifter fra 700- og 800-tallet. Se også artikkelen om hagarisme. Muhammeds familie og tidlige liv En vet svært lite om Muhammeds tidlige liv. Det er likevel nedtegnet noen legender. Fortellingene er fragmentariske, og det er tvilsomt om alle har en historisk kjerne. Muhammed ibn Abdullah (Muhammed, Abdullahs sønn) ble trolig født en gang mellom år 567 og 573. Hans far døde like før han ble født. Moren Amina døde da han var seks år gammel. Muhammed ble så oppfostret hos bestefaren, og senere en onkel som var handelsmann. Muhammed skal ifølge ibn Ishaq, som ung ha vært med på en av onkelens handelskaravaner til Syria. Han fikk senere jobb av kjøpmannsenken Khadija, som fører av en karavane hun eide. I 25-årsalderen giftet han seg med Khadija, som var omkring førti år gammel. Han ble da velstående. Året 619 blir kalt «sorgens år» av muslimer, da døde Khadija og hans beskytter, onkelen Abu Talib. Da Khadija døde ble han gift igjen etter noen få måneder. Muhammed skal ifølge ibn Ishaq, ha blitt født inn i Hashemi-grenen av den mektige Quraysh-stammen i Mekka i dagens Saudi-Arabia. Hashemi-grenen hadde blant annet oppsynet med Kaba-helligdommen, hvor de før-islamske gudene ble dyrket. Helligdommen var et valfartssted, og pilegrimmene var en viktig inntektskilde for dem. Siden gruppene i Medina tok Muhammet til leder, er det reist tvil om denne delen av biografiene. Det kan være at han hele tiden bodde i Medina, og at knytningen mot Mekka er en senere konstruksjon for å knytte ham mot ættegrupper fra Mekka som senere tok over makten i bevegelsen. Kallet og forkynner 610-622 Jemen og den vestlige delen av Arabia var befolket av kristne og jøder, som vekslende hadde makten. Trolig har Muhammeds familie tilhørt en av disse. Flere sto fram som monoteistiske leder-profeter. Muhammeds kall som profet skjedde i 610 da han var ca. 40 år gammel. Han skal ha vært en reflektert mann som dyrket meditasjon, ensomhet og faste. Han begynte å fortelle om en åpenbaring, som står beskrevet i et kapittel i Koranen kalt «Den innhyllede». Han skal ha møtt engelen Gabriel (Jibril), og fikk senere ytterligere kall for å være Allahs sendebud. Han fikk så stadig nye åpenbaringen resten av livet sitt. I en tradisjon som skal være fra hans kone, forteller Al Ishaq at Muhammed skal ha gått inn en transetilstand når han fikk sine åpenbaringer. Det har gjentatte ganger av vestlige forskere blitt stilt spørsmål ved om Muhammed var oppriktig med sin åpenbaringer. Det er blitt testet ut fra ulike vinklinger, og det er et stort antall syn å saken. Muhammed henvendte seg først til en liten krets, som Al Ishaq mente var blant annet Ali og Abu Bakr, men senere også mer åpen forkynnelse. Etter de eldste åpenbaringene talte Muhammed om en skaper som straffer og belønner menneskene, og at dommens dag er nær. Han møtte motstand blant sine stammefrender og vant tilhengere først og fremst blant de fattige. Han preket en monoteistisk gud, men det er ulike oppfatninger om han i perioder aksepterte at det kunne være andre guder – se artikkelen om sataniske vers. Slik Al-Waqiki forteller var han var også i disputter med tilhengerne sine der Muhammed ble spurt om det han sa var en åpenbaring fra Allah som de ville bøye seg for, eller hans egen oppfatning. Koranen presenteres som sammenstillingen av Muhammeds åpenbaringer. Den skal etter tradisjonen ha blitt samlet til en bok om lag 20 år etter hans død. John Wansbrough skrev i 1977 at Koranen er skrevet av ulike personer, i dusinvis om ikke hundrevis av år. Det er ingen bevis for eksistensen av Koranen før i år 691. Da ble byggingen av Klippemoskéen i Jerusalem avsluttet. Den har flere Koranen-tekster i bygget. Disse avviker til en viss grad fra den versjonen av Koranen som brukes i dag. Det tyder på Koranen fortsatt var under utvikling i de siste tiårene av 600-tallet. Det er derfor vanskelig i dag å si hva som var Muhammeds opprinnelig åpenbaringer. Læren slik den presenteres i Koranen avviker også fra det som fortelles i ikke-arabiske kilder, se artikkelene om Doctrina Jacobi nuper baptizati og hagarisme. Motstanden mot Muahmmed skal ha økt, og noen av hans tilhengere skal ha dradd til Etiopia. Muhammed som verdslig og åndelig leder i Medina 622-632 To stammer i Yathrib (senere Medina) hadde lenge vært i åpen strid med hverandre, men avtalte å avsluttene stridene. De ble ifølge al Ishaq enig om å velge en leder som ikke tilhørte noen av stammene, og valget falt på Muhammed. Etter en tids forhandlinger, skal Muhammed ha forlatt Mekka i september 622 sammen med sin venn Abu Bakr. Muhammed ble så leder for de to stammene. De valgte også å ble muslimer. Byen kom etter dette til å bli kalt profetens by, Medina. Denne hendelsen utgjør startpunktet for islamske tidsregningen – Hijra. Fortellingen har åpenbare svakheter vet at de velger en tilsynelatende ny og ukjent leder og en ny og ukjent religion, så det kan godt være at Muhammed alledere hadde forkynt eller bodde i Medina lenge før. Ganske snart havnet muslimene i Medina i konflikt med Mekka og stridigheter utbrøt mellom dem. 17. mars 624 ledet Muhammed et plyndringstokt mot en Quraish-karavane, hvor han i stedet møtte en mye større Quraish-styrke ved Badr. Dette var det første store slaget mellom de to styrkene. Muhammeds menn brøt ned frontlinjer til motstanderne samtidig som de drepte flere viktige Quraish-ledere, inkludert 'Amr ibn Hishām. Sira-biografiene forteller at han var i gjentatte stridigheter med jødene i Medina og Mekka, der han både skal ha forvist jøder og massakrert jøder. Men basert på Doctrina Jacobi nuper baptizati er det reist tvil om det kan være rett, siden muslimene i erobringen av Palestina i 634 skal ha stått sammen med jødene. Arabiske kilder fra middelalderen skriver at flere stammer sluttet seg til Muhammed og etter to viktige slag (slaget ved Uhud i 625 og slaget ved gravene) var muslimene i år 630 sterke nok til å angripe Mekka, som raskt kapitulerte. Robert Hoyland skriver at overtakelsen av Mekka var en kombinasjon av krigshandlinger og diplomati i 628. Han forseglet avtalen med å gifte seg med datteren til Abu Sufayan ibn Harb som var en av de mest betydningsfulle mennene i stammen Quraysh. Etter en mislykket beleiring av byen Taif, ble det etter en stund inngått en avtale om å anerkjenne Muhammed som leder. I 629 sendte Muhammed ut en hær på 3.000 mann som skulle omvende Det bysantiske riket til islam, eller få dem til å betale skatt til Muhammed. Felttoget endte som en katastrofe, med mange døde. Arbabiske kilder fra middealderen hevdet at Muhammed ved sin død i 632, stort sett var hersker over hele Den arabiske halvøya. Trolig var lite av den arabiske halvøya utenom vestsiden, under kontroll av Muhammed. Resten ble kan ha blitt erobret senere av Abu Bakr, etter at Syria og Irak ble erobret. I to år valfartet Muhammed fra Medina til Mekka. Første gangen flyttet beboerne i Mekka ut av byen, og overlot byen til ham noen dager, for å så å komme tilbake når Muhammed dro tilbake til Medina. Andre ganger kom han som leder. Etter al Ishaq (omkring år 750), ble Muhammed noen måneder etter den andre valfarten, plutselig syk og døde den 8. juni år 632. I samsvar med Muhammeds ønsker ble det ikke bygget en moske over hans grav. Etter Doctrina Jacobi nuper baptizati (fra omring 634-640) og andre kilder, var Muhammed med i erobringen av Palestina i 634. Vi har ikke kilder til å avgjøre hvem som har rett. Muhammeds kvinner og barn Khadijah bint khuwailid Khadijah bint khuwailid var fra Syria og var Muhammeds eneste kone mens hun var i live. Hun døde ca. 619. Hun var kristen, men gikk over til islam. Hun hadde vært gift to ganger tidligere, og hadde to barn med hver av dem. Trolig har de hatt en ekteskapsavtale som innebar at Muhammed ikke kunne ta seg flere koner så lenge hun levde. Khadija skal ha fått til sammen seksten barn, ti døtre og seks sønner som ikke overlevde barneårene. Det er uenighet mellom forskjellige retninger innen islam om hvor mange av barna hun hadde før hun ble gift med Muhammed, men det er vanlig å oppgi at hun med Muhammed hadde åtte døtre. Om Khadijah var 40 år da hun giftet seg med Muhammed er nok opplysningene tvilsomme. Alle er enige om at Fatima var Muhammeds datter. Det var også bare hun som fikk etterkommere. Det kan være at hun var den eneste som levde opp. Fatima giftet seg med Muhammeds fetter Ali ibn Abi Talib som senere ble kalif, deres etterkommere kalles ahl al-bayt (husets folk), og har som Muhammeds etterkommere en spesiell posisjon innen Islam. Muhammed hadde ingen sønner som ble voksne. Øvrige koner Sauda bint Zama gift med Muhammed i 618 eller 619, samme år som Khadijah døde. Hun var enke. Aisha Bint Abu Bakr ble også gift med Muhammed i 618 eller 619. Hun var da sju år gammel. Ekteskapet ble fullbyrdet tre år senere da hun var ni eller ti år gammel. Hafsa bint Umar ibn al-Khattab gift med Muhammed ca. 625 og døde ca. 660. Zainab bint Khuzaima giftet seg med Muhammed ca. 626. Hun var enke, og hadde fire barn i første ekteskap. Hind bint abu Umayya (kjent som Umm Salama) gift i ca. 626. Hun var enke. Zaynab bint Jahsh. Ekteskapet til Muhammed var komplisert fordi hun var skilt fra Muhammeds adoptivsønn, noe Koranen forbød. Et nytt Koranvers ga imidlertid Muhammed rett til å gjøre unntak fra denne regelen. Djuwayriya bint al-Harith var en krigsfange som giftet seg med Muhammed ca. 626. Safiya bint Huayy var en jødisk kvinne som hadde konvertert til islam, gift med Muhammed ca. 627. Ramla bint Abu Sufyan (kalt Umm Habiba) giftet seg med Muhammed i 628. Hun var enke. Maimuna bint Al-Harith ble Mohammeds siste kone, og ekteskapet ble inngått ca. 629 og død ca. 673. Muhammed skal i tillegg ha inngått ekteskap med ei som døde før ekteskapet ble fullbyrdet, ei takket nei til ekteskap, en tredje viste seg å være spedalsk og ett ektskap ble annulert på grunn av motstand fra hennes slekt. Det er usikkert hvor mye av dette som har et historisk grunnlag og hva som er oppdiktet. Noen av ektefellene kan ha blitt funnet på for å øke familiers status. Muhammed flyttet etter tradisjonen hver dag mellom sine koner. Konkubiner Han hadde i tillegg som medhustruer eller konkubiner: Raihana bint Zaid var jøde, og om de var gift eller om hun var konkubine er usikker. Maria var koptisk kristen fra Egypt eller Etiopia. De fikk sønnen Ibrahim, som døde som liten. Etter Muhammeds død Muhameds død førte til at fellesskapet måtte ta stilling til hvem som skulle overta lederrollen. Det viste seg å være dyp uenighet i hvem som skulle bli profetens stedfortreder – Kalif. Denne uenigheten splittet fellesskapet i to fraksjoner; Sunnimuslimene som hevdet at profetens nære venn Abu Bakr skulle ha krav på Kalif-verdigheten, og Sjiamuslimene som hevdet at profeten hadde overlatt myndigheten til sin fetter Ali og hans slekt. Resultatet av valget ble at profetens venn Abu Bakr ble valgt, deretter fulgte tre kalifer fra profetens nærmeste krets, Ali var den fjerde. I denne perioden på 30 år ekspanderte islam mye, men det var også sterk indre uro, og blant de fire første kalifene var det bare Abu Bakr som fikk en naturlig død. Avbildning av Muhammed I Iran, som domineres av sjiamuslimer, produseres populære bilder av Muhammed og særlig Ali ibn Abi Talib, den første imamen etter Muhammed. Sjiaene i Iran sier at denne type avbildning kan aksepteres fordi de ikke er «ekte» portretter, men kunstneriske gjengivelser av konvensjonelle forestillinger. Bilder av Muhammed er kjent fra gammelt av, men er ikke særlig utbredte. Fra 1999 har det ligget bilder av Muhammed på nettsidene til Universitetet i Bergen kjøpt i Iran og i Egypt. Bildene ble publisert i forbindelse med et ikonografiprosjekt som tar for seg religiøse populærbilder i muslimsk kultur. Bildene ble fjernet 31. januar 2006 etter en debatt om bildeforbudet i islam, blasfemi og ytringsfrihet. Mest oppmerksomhet fikk 12 karikaturtegninger fra danske Jyllands-Posten. Dette førte til massive demonstrasjoner mot danske ambassader i muslimske land, boikott av danske handelsvarer og brenning av danske flagg. Det gikk så langt at den danske ambassaden i Syria ble angrepet og påtent. Det danske matvarekonsernet Arla måtte i 2006 si opp 160 ansatte som et resultat av boikotten av danske handelsvarer. Også Norge merket reaksjoner da tegningene ble trykket i det kristne tidsskriftet Magazinet. Se også Islams første khalif Muhammedkarikaturene i Jyllands-Posten Referanser Eksterne lenker Islam.no om profeten Muhammed «Krigerprofet og religionsstifter» (artikkel i Aftenposten) - Iranske bilder av Muhammed Fødsler i 570 Dødsfall i 632 Personer fra Mekka Islams profeter Religionsstiftere 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Nordland, på lulesamisk (sørsamisk: ; nordsamisk: ), er et norsk fylke med administrasjonssenter i Bodø og valgkrets til stortingsvalg. Fylket grenser til nabofylkene Troms og Finnmark i nord og Trøndelag i syd. I øst grenser fylket til de svenske lenene Norrbottens län og Västerbottens län i det svenske landskapet Lappland. I vest har Nordland kyststripe mot Norskehavet og Atlanterhavet. Nordland består av regionene Helgeland, Salten, Lofoten, Ofoten og Vesterålen. Polarsirkelen går gjennom fylket. Fylket var frem til 1. januar 1919 kjent under navnet Nordlands amt. I 1920-årene ble det diskutert å dele fylket i to, ved at Helgeland skulle skilles ut som eget fylke med fylkesadministrasjon i Mosjøen. Saken ble også tatt opp i 1950-årene, uten at noen deling ble gjennomført. Fra 1. januar 2020 ble Nordland Norges minste fylke målt i innbyggertall. Tidligere var det Finnmark, men da Troms og Finnmark slo sammen, ble det bare en få tusen inbyggeres forskjell mellom de to. Statsforvalteren i Nordland er fra 1995 tillagt det administrative ansvaret for Jan Mayen. Nordland fylkeskommune er et politisk styrt forvaltningsnivå der fylkestinget er øverste myndighet. Fylkestinget velges ved direkte valg hvert fjerde år. Fylkestinget velger fylkesrådet, som leder den daglig drift av fylkeskommunen. Fylkesrådet i Nordland fungerer som en fylkesregjering i en parlamentarisk styringsmodell. Nordland fylkeskommune skal utvikle regionen til beste for innbyggerne i fylket og har helt eller delvis ansvar for tjenestetilbudet innen videregående opplæring, næringsutvikling, samferdsel, veier, kultur, folkehelse, ungdom og tannhelse. Geografi Nordland strekker seg omkring 500 km fra Trøndelag til Troms og Finnmark. Strekningen langs veien fra Bindal lengst syd i fylket til Andenes lengst nord er omtrent 800 km, mens det er 513 km i luftlinje fra Storfjellet på grensen mellom Bindal og Namsskogan til Andenes. Dette tilsvarer avstanden mellom Flekkefjord og Molde. Nordland har en kyst med mange fjorder. Fra syd til nord er de viktigste fjordene Bindalsfjorden, Vefsnfjorden, Ranfjorden, Saltenfjorden–Skjerstadfjorden, Folda, Tysfjorden, Ofotfjorden (den lengste) og Andfjorden, som deles med Troms og Finnmark fylke. Den best kjente er trolig Vestfjorden, som ikke er en egentlig fjord, men en åpen havstrekning mellom øygruppen Lofoten og fastlandet. Der er bare noen få kilometer fra Andenes til kontinentalsokkelen. Ingen andre steder i Norge er det dype havet så nært kysten. Kjente tidevannsstrømmer i fylket er Saltstraumen syd for Bodø, og Moskstraumen ytterst i Lofoten. Bratte fjell nært havet og et nesten flatt landområde mellom fjellene og havet, den såkalte strandflaten, er svært typisk for den lange kystlinja i Nordland, og strandflaten fortsetter ofte ut fra kysten. Resultatet er tallrike skjær, Helgeland har tusenvis av dem. I fjordene er strandflaten mindre utviklet: Det kan være en mer gradvis stigning med åser mot fjellene, eller ikke noe flatt landområde i det hele tatt. Ofte er det daler innerst i fjordene (fjorden er egentlig en videreføring av dalen) vanligvis med en elv midt i dalen. Mo i Rana og Mosjøen ligger i slike daler. Norges nest største isbre, Vestre Svartisen, den nest største innsjøen, Røssvatnet, og den nest dypeste fjorden, Tysfjorden (897 m) ligger alle i Nordland. Den største elva (vassdraget) er Vefsna som danner fossen Laksforsen. Saltfjellet danner en naturlig grense mellom Helgeland og Salten. Her skjærer polarsirkelen gjennom fylket. Den vestlige delen av dette fjellområdet domineres av bratte fjell og fjorder hvor isbreene strekker seg mot havet. Den østlige delen av fjellområdet er mer mildt og avrundet. Her er det også skogkledde daler, og hele området passer godt for fjellturer. Det indre av Nordland, nær grensa mot Sverige, er dominert av fjellkjeden Kjølen. Det høyeste fjellet i Nordland er Oksskolten ( m). Stetinden i Narvik kommune har blitt kåret til Norges nasjonalfjell. Det er mange isbreer i fjellene, f.eks. Blåmannsisen, Okstindbreen og Sulitjelmaisen. Kalkstein er svært vanlig i Nordland, derfor er det mange grotter i fylket. Den mest berømte er Grønligrotta i Rana, den eneste i Norge med elektrisk lys installert. Det er flere grotter i Rana enn i noe annet område i Nord-Europa. Nord-Europas dypeste grotte, Råggejávrrerájgge ligger i Hamarøy kommune, ved Musken i Hellemofjorden (Oarjjevuodna) innerst i Tysfjorden. I august 2006 ble imidlertid Tjoarvekrajgge-grotten i Sørfold undersøkt og bekreftet å være den lengste grotten i Skandinavia, mer enn 20 km lang. Marmor er funnet flere steder, og Fauske blir av og til referert til som Marmorbyen og derfra er det eksportert marmor over hele verden, (en kunde er FN-bygningen i New York). Fauskemarmor er valgt til fylkets fylkesstein. Deler av fjellene i Lofoten er blant verdens eldste, minst 3 milliarder år. Den yngste berggrunnen i Norge finnes på Andøya, også kjent for sine fossiler av dinosaurer og andre livsformer. Klima Nordland har et mildt klima sett i forhold til breddegradene og de ytterste øyene har en gjennomsnittstemperatur på 0 °C vinterstid, 25 °C over det tilsvarende for andre plasser på samme breddegrad. Selv om fylket dekker 5 breddegrader er det små temperaturforskjeller med 5,6 °C som årsmiddeltemperatur i syd til 4,0 °C i nord. Våren er noe varmere i den sydlige delen av fylket enn lengre nord. Kysten har et relativt mildt klima, mens vintrene er kaldere i innlandet. Fjordene modererer dog klimaet rundt seg. Grunnet midnattssolen kan sommernettene være milde. En av de varmeste tropenettene i Norge er målt i Alstahaug med en minimumstemperatur på 25 °C. Med nordlige vinder kan sommertemperaturen imidlertid komme ned i 8 °C. Østlig vind gir tørt og klart vær (luften tvinges over fjellkjeden Kjølen langs svenskegrensen og avgir fuktighet), med varme om sommeren og kald, klar luft om vinteren. Sydvestlige vinder er vanlig og bringer fuktighet og mild luft fra Atlanterhavet. Høsten er den fuktigste sesongen langs nordlandskysten, mens perioden fra april til juni er den tørreste. På innlandet er det betydelig kaldere, flere steder er døgnmiddeltemperaturen i januar mellom −9 og −12 °C. Årsmiddeltemperaturen ligger der mellom 1 °C og 2,7 °C. Mange av de stedene på innlandet har også døgnmiddeltemperaturer i juli på mellom 11 °C og 13,8 °C, som betyr at det er vesentlig forskjell på somre og vintre. De indre delene av Nordland har som regel en variasjon av innlands og subarktisk klima. Over skoggrensa går det over til alpint tundra klima, og visse steder i høyfjellet finnes det også noe permafrost. Nedbørsmengdene i Nordland er generelt store, mellom og mm for store deler av fylket. Store deler av Nordland faller da under definisjonen for temperert/boreal/kystregnskog. De indre dalførene i Nordland er betydelig tørrere, fra 900 mm og helt ned til 265 mm i Saltdal. Midnattssol Solforholdene varierer mye i fylket fra Andenes i nord som har midnattssol fra 22. mai til 20. juli og mørketid fra 28. november til 16. januar, Helgeland er syd for polarsirkelen og har omkring tre timer dagslys ved vintersolverv. Fylkeshovedstaden Bodø har på sin side midnattssol fra 3. juni til 8. juli, men har bare to uker med mørketid mellom 15. desember og 28. desember. Samferdsel Flyplasser I Nordland finnes det totalt 12 flyplasser med sivil rutetrafikk, inkludert en helikopterhavn. Tidligere var det 13 flyplasser i Nordland, men den 13 flyplassen, Narvik lufthavn, Framnes ble lagt ned den 1. april 2017 grunnet byggingen av Hålogalandsbrua for å forkorte kjørelengden mellom Harstad/Narvik lufthavn, Evenes. De tre største flyplassene målt i antall passasjerer (i 2008) var: Bodø lufthavn, Harstad/Narvik lufthavn, Evenes og Stokmarknes lufthavn, Skagen. Andøya lufthavn, Andenes Bodø lufthavn Brønnøysund lufthavn Harstad/Narvik lufthavn, Evenes Leknes lufthavn Mo i Rana lufthavn, Røssvoll Mosjøen lufthavn, Kjærstad Røst lufthavn Sandnessjøen lufthavn, Stokka Stokmarknes lufthavn, Skagen Svolvær lufthavn, Helle Værøy helikopterhavn Tog SJ Norge kjører dag- og nattog på strekningen Trondheim–Bodø og lokaltog på strekningen Rognan–Bodø. I tillegg går det tog mellom Narvik og Sverige. Buss Nordlands fylkeskommune har ansvar for lokal busstrafikk i fylket. Trafikken bedrives under varemerket Nordlands fylkeskommune, men lokale bedrifter kjører bussene. Viktige regionruter er: Mosjøen–Sandnessjøen, Brønnøysund–Mosjøen, Halsa–Glomfjord–Ørnes–Bodø, Bodø–Fauske–Narvik–Sortland, Å–Leknes–Svolvær–Narvik. Båt Nordlands fylkeskommune har ansvar for lokal båttrafikk i fylket. Viktige regionale ruter er Bodø–Ørnes–Sandnessjøen og Bodø–Svolvær. Administrativ inndeling Regioner Helgeland Salten Ofoten Lofoten Vesterålen Største tettsteder Største tettsteder i Nordland, rangert etter innbyggertall 1. januar 2017 (kommune i parentes): Bodø – (Bodø) Mo i Rana – (Rana) Narvik – (Narvik) Mosjøen – (Vefsn) Fauske – (Fauske) Sandnessjøen – (Alstahaug) Sortland – (Sortland) Brønnøysund – (Brønnøy) Svolvær – (Vågan) Leknes – (Vestvågøy) Stokmarknes – (Hadsel) Løding – (Bodø) Andenes – (Andøy) Rognan – (Saltdal) Løpsmarka – (Bodø) Melbu – (Hadsel) Hauknes – (Rana) Myre – (Øksnes) Kabelvåg – (Vågan) Lødingen – (Lødingen) Gravdal – (Vestvågøy) Ørnes – (Meløy) Nesna – (Nesna) Hemnesberget – (Hemnes) Bjerkvik – (Narvik) Glomfjord – (Meløy) Stamsund – (Vestvågøy) Bodø, Mo i Rana, Narvik, Mosjøen, Fauske, Sandnessjøen, Sortland, Brønnøysund, Svolvær, Leknes og Stokmarknes har bystatus. For en komplett oversikt over samtlige tettsteder i fylket, se artikkelen Tettsteder i Nordland. Kommuner Nordland er inndelt i 41 kommuner: Politikk Fylkestinget 2023–2027 Marianne Dobak Kvensjø (H) ble valgt til fylkesordfører på det konstituerende møtet i fylkestinget i oktober 2023. Eivind Holst (H) ble valgt til fylkesvaraordfører. På samme fylkesting søkte Kvensjø om fritak fra sitt verv for å tre inn i fylkesrådet. Dermed rykket Holst opp som fylkesordfører, mens Linda Helen Haukland (KrF) ble valgt inn som fylkesvaraordfører i hans sted. Fylkestinget 2019–2023 Kari Anne Bøkestad Andreassen (Sp) ble valgt til fylkesordfører på det konstituerende møtet i fylkestinget i oktober 2019. Knut Petter Torgersen (Ap) ble valgt til fylkesvaraordfører. I juni 2020 søkte Torgersen om fritak fra sitt verv, og som ny fylkesvaraordfører ble valgt Simon Johnsen (Ap). Fylkestinget 2015–2019 Sonja Alice Steen (Ap) var fylkesordfører og Arve Knutsen (KrF) var fylkesvaraordfører i perioden. Fylkesrådet 2023– Nordland fylkeskommune har en parlamentarisk styringsform, der fylkestinget velger et fylkesråd som har den utøvende politiske makten i fylket. Dagens medlemmer av fylkesrådet: Svein Eggesvik (Sp), fylkesrådsleder Marianne Dobak Kvensjø (H), fylkesråd for samferdsel (nestleder, tiltrådte 23.10.2023) Bjørn Larsen (FrP), fylkesråd for næring Joakim Sennesvik (H), fylkesråd for utdanning og kompetanse Anette Amalie Åbodsvik Bang (Sp), fylkesråd for finans og organisasjon, tiltrådte under det konstituerende fylkestinget etter at Aina Nilsen (Sp) ble innvilget permisjon fra sin post i fylkesrådet som følge av fødselspermisjon. Arne Ivar Mikalsen (V), fylkesråd for samfunn, kultur og miljø Lise Henriette Rånes (H), fylkesråd for utbygging og eiendom Fylkesrådet 2019–2023 Nordland fylkeskommune har en parlamentarisk styringsform, der fylkestinget velger et fylkesråd som har den utøvende politiske makten i fylket. Dagens medlemmer av fylkesrådet: Elin Dahlseng Eide (Ap), fylkesrådsleder (tiltrådte 21.02.2023, etter at Remi Solberg gikk av) Svein Eggesvik (Sp), finans og organisasjon (nestleder) Fredric Persson (Ap), fylkesråd for utdanning og kompetanse Monika Sande (Sp), fylkesråd for transport og infrastruktur (etter at Bent-Joacim Bentzen (Sp) ble utnevnt til statssekretær i Forsvarsdepartementet i 2021) Linda Helen Haukland (KrF), fylkesråd for plan og næring Christian Torset (SV), fylkesråd for kultur, klima og miljø (etter at Kirsti Saxi (SV) ble pensjonist i desember 2021) Stortingsrepresentanter Nordland har ni stortingsrepresentanter i perioden 2017–2021: Historisk representasjon på Stortinget fra Nordland siden 1973: Steinar Bastesen ble innvalgt på Stortinget for Tverrpolitisk Folkevalgte i 1997, men brøt ut og dannet Kystpartiet i 1999. Se også Stortingsvalget 2013 i Nordland Stortingsvalget 2017 i Nordland Partioppslutning Historisk prosentvis partioppslutning ved stortingsvalg i Nordland siden 1973: Fet skrift markerer blokkene (Venstresiden Ap+SV. Sentrum KrF+V+Sp. Høyresiden H+Frp). M = Antall mandater innvalgt på Stortinget. I 1997 fikk Tverrpolitisk Folkevalgte 6,2 % av stemmene i fylket og 1 mandat på Stortinget (Steinar Bastesen). I 2001 fikk Kystpartiet 10,9 % av stemmene i fylket og 1 mandat på Stortinget (Steinar Bastesen). Kultur I perioden 1993–1998 gjennomførte Nordland fylkeskommune prosjektet Skulpturlandskap Nordland. Vega-øyene står på UNESCOs liste over verdens kulturarv. Den 16. juni 2007 åpnet Petter Dass-museet på Alstahaug. Museumsbygningen er tegnet av Snøhetta Arkitekter AS. Fylkesvåpen Nordland fylkesting vedtok 4. desember 1963 hvordan fylkesvåpenet for Nordland skulle være. Nordlands våpen er fastsatt ved kronprinsregentens resolusjon 15. januar 1965, hvor beskrivelsen er slik: "På gull bunn en svart båt med mast og råseil". Båten er den tradisjonelle nordlandsbåten, men etter heraldikkens regler kan ikke "lokalt bestemte typer" brukes i den formelle beskrivelsen. Fylkesvåpenet ble tegnet av førstearkivar ved Riksarkivet, Hallvard Trætteberg. Internasjonalt samarbeid Nordland fylkeskommune har samarbeidsavtale med regioner i flere land: Leningrad oblast, Russland, fra 1987 Marche-regionen, Italia, fra 2010 Zhejiang-provinsen, Kina, fra 2010 Nordland fylkeskommune deltar i det multilaterale Barentssamarbeidet, som omfatter 13 regioner i Norge, Sverige, Finland og Russland – Barentsregionen. Og i det nordiske samarbeidet på Nordkalotten. Nordland fylkeskommune er medeier i Nord-Norges europakontor i Brussel, sammen med Troms og Finnmark fylkeskommuner. Kontoret skal fremme nordnorske interesser i en europeisk kontekst. Se også Nordlands amt Liste over fylkesmenn i Nordland Liste over fylkesrådsledere i Nordland Fylkesrådet i Nordland Liste over naturreservater i Nordland Distrikter i Norge Hålogaland Fylkestingsvalg i Nordland Nord-Norge Nordlands fylkesvåpen Litteratur Tollefsrud, J.; Tjørve, E.; Hermansen, P.: Perler i Norsk Natur – En Veiviser. Aschehoug, 1991. Moen, A. 1998. Nasjonalatlas for Norge: Vegetasjon. Statens kartverk, Hønefoss. Meteorologisk institutt. Nordland fylkeskommune I serien Nordlands historie Eirin Holberg Håløygriket : Nordland historie 1 – før 1600 i serien Nordlands historie bind 1 Fagbokforlaget, 2015 ISBN 9788245018301 Alan Hutchinson I amtmandens dager : Nordlands historie 2 – 1600–1900 i serien Nordlands historie bind 2 Fagbokforlaget, 2015 ISBN 9788245018318 Harald Rinde Det moderne fylket : Nordlands historie 3 – etter 1900 i serien Nordlands historie bind 3 Fagbokforlaget, 2015 ISBN 9788245018325 Fotnoter Referanser Eksterne lenker Nordland fylkeskommune Fylkesmannen i Nordland Skulpturlandskap Nordland Ruteinformasjon NRK Nordlands fylkesleksikon Nasjonalbibliotekets photochromer fra Nordland Valgdistrikter ved Stortingsvalg