text: Johann Friedrich Struensee (født 5. august 1737 i Halle i Tyskland, død 28. april 1772) var lege og politiker. Fra 1769 var han livlege for Christian VII, og han var den egentlige makthaver i Danmark i perioden 1770–1772. På grunn av den regjerende kong Christian VIIs sinnssykdom kunne hoffolk som oppnådde kongens tillit, i realiteten overta regjeringsmakten. Sykdommen gjorde kongen viljeløs og fullstendig uinteressert i regjeringssaker. Etter at kongen besteg tronen i 1766, hadde forskjellige klikker kjempet om å oppnå hans fortrolighet. Med sitt stadig mer intime forhold til dronning Caroline Mathilde og utmanøvreringen av de mest innflytelsesrike i kongens stab, slike som grev Holck og utenriksminister J.H.E. Bernstorff, oppnådde Struensee en posisjon som landets reelle makthaver. Han startet deretter en strøm av reformer i opplysningstidens ånd; reformer som gjorde vesentlige inngrep i en lang rekke forhold i det danske samfunn. Etter knapt to år ved makten ble han avsatt ved et kupp den 17. januar 1772, og deretter dømt til døden og henrettet. Oppvekst og ungdom Johann Friedrich Struensee var sønn av Marie Dorothea og Adam Struensee. Faren var prest i Halle, professor i teologi ved Halles universitet og senere biskop i hertugdømmene. Dessuten var han pietist av den franckeske skole, en pietistisk retning som la vekt på det samfunnsnyttige aspekt og samtidig oppfordret medlemmene av trosretningen til å søke verdslige kunnskaper. Struensee ble skrevet inn som medisinstudent ved universitetet i Halle i 1752. Det hadde vært flere ansette leger i Struensees familie, bl.a. Johan Samuel Carl, som hadde vært livlege for Christian VI, og som bodde hos Adam Struensee etter sin avgang i 1742. Struensee uttalte selv at han hadde kjente vitenskapsmenn som sine forbilder. Blant disse var den sveitsiske legen Albrecht von Haller og den franske filosofen Claude Adrien Helvétius. Den franske regjering dømte den sistnevntes mest kjente verk, De l'esprit (1758), til å bli brent på bålet i all offentlighet. Dessuten viser Struensees etterlatte boksamling at han kjente til både Voltaire, Jean-Jacques Rousseau og Ludvig Holbergs Moralske Tanker, som Struensee hadde en tysk oversettelse av. Struensee var følgelig svært påvirket av opplysningstidens tanker, i tillegg til den pietistiske bakgrunnen som han hadde fått hjemmefra. I 1757 tok Struensee doktorgraden i medisin med en avhandling kalt Om skaden ved forkjærte legemsbevegelser. Avhandlingen forklarte hvordan man forebygger skader ved å unngå gale bevegelser og peker frem mot hans tanker om oppdragelse. Under sin tid som makthaver i Danmark utsatte han blant annet den vordende kronprins Frederik VI for disse ideene. Avhandlingen var bemerkelsesverdig sammenlignet med andre medisinske avhandlinger på samme tid, ettersom den overhodet ikke nevner medisinske forgjengeres verker, men utelukkende var bygget på Struensees egne iakttakelser og eksperimenter. Samme år ble faren ansatt som prest i Altona, som dengang var en del av det danske riket. Struensee fulgte med familien til Altona, og allerede i 1758 ble han ansatt som stadsfysikus (bylege). Årslønnen var som for andre lavere offentlige embeder på 70 riksdaler, noe som ble ansett som alt for lite til at en anstendig borger kunne leve av det. Sammen med en studiekamerat fra Halle, David Panning, begynte han derfor å utgi tidsskriftet Zum Nutzen und Vergnügen («Til nytte og fornøyelse») i 1763. Det var et tidsskrift beregnet både på folkeopplysning og underholdning. En av tidsskriftets artikler gjorde narr av leger som solgte kvakksalvermedisin for egen vinnings skyld; artikkelen var holdt i en satirisk, teologisk språkdrakt. Myndighetene anså denne artikkelen for å være fordervelig for ungdommen og en hån av religionen, så tidsskriftet ble forbudt og boktrykkeren fikk en bot. Artikkelen var sannsynligvis ikke skrevet av Struensee selv, men som redaktør var han ansvarlig for innholdet i bladet. Året etter ga Struensee ut enda et tidsskrift, Til Fremme av Vitenskapene, Kunsterne, Smaken og Sædene, som ble tillatt siden det ikke inneholdt satirisk stoff. Embedet som lege gjorde ham imidlertid i stand til å knytte bekjentskaper med adelen i området, blant andre grev Schack Carl Rantzau. Det var gjennom dennes forbindelser at Struensee oppnådde å bli utnevnt til reiselege for den forestående kongelige utenlandsreise. Christian VII Det ligger i sakens natur at det ikke har vært mulig å stille den eksakte diagnose på kongens sinnstilstand, men det er sannsynlig at kongen led av schizofreni. Etter kroningen uttalte han at han «ville rase et år». Han innledet med en rekke utsvevelser som innbefattet alkohol, herjing og tokter i Københavns natteliv og omgang med prostituerte. Den mest beryktede av dem var Støvlett-Cathrine, som også ble kongens elskerinne. Men det ble etter hvert klart for hoffet at hans «rasing» ikke bare var uttrykk for ungdommelig opprørstrang, men at det snarere var tegn på sinnssykdom. Han utviste ønske om å påføre andre smerte, samtidig med at han selv hadde en overdreven frykt for å føle smerte på sin egen kropp. I yngre år manifesterte sinnssykdommen seg i lange perioder ved ekstrem fysisk aktivitet. Senere antok den mer og mer karakter av kronisk tretthet, bare avbrutt av enkelte kortvarige perioder med aktivitet. I tillegg til disse symptomene var kongen også svært lettpåvirkelig. Dette innebar at en person som klarte å sikre seg en stilling som ga langvarig personlig adgang til kongens gemakker, ville ha meget gode muligheter til å påvirke kongens beslutninger. Den forrige kongen, Frederik V, hadde i det meste av sin regjeringsperiode utvist svært begrenset interesse for regjeringshandlingene. Følgelig eksisterte det allerede før Christian VII kom på tronen, et utpreget kabinettstyre. Alt man trengte for å få realisert sine ønsker, var derfor å få monarkens underskrift på en kongelig kabinettordre. Tidens mektige mann ved hoffet het J.H.E. Bernstorff; han var både president for Tyske Kancelli og utenriksminister. Dette innebar at han hadde en myndighet som omtrent tilsvarer den myndighet en kombinert statsminister og utenriksminister ville hatt i dag. Bernstorff tolererte kongens foretrukne svirebror, grev Holck, en mann som tilrettela for at kongen fikk innfridd sin hang til utskeielser. Christian VIIs utenlandsreise Den 6. mai 1768 dro Christian VII ut på en utenlandsreise. Struensee var blitt utnevnt til reiselege, med en årlig lønn på 500 riksdaler. Den fungerende livlegen, Hans Piper, var på det tidspunkt blitt 65 år gammel og var neppe i stand til å bli med på en stor utenlandsreise. Med på turen var også Bernstorff, som var fast besluttet på å holde personlig oppsyn med kongen. Allerede på dette tidspunkt hadde Christian VIIs begynnende sinnssyke vist seg. Det var derfor maktpåliggende for Bernstorff å holde på fasaden på denne reisen, som skulle gå til noen av Europas ledende kongehus. Reisen gikk ned gjennom Tyskland, nordover igjen til Nederland og Belgia, og videre opp til England. Deretter bar det igjen sydover gjennom Frankrike, og til slutt nordover gjennom Tyskland mot Danmark. I Cambridge i England ble Struensee utnevnt til medisinsk æresdoktor. I forbindelse med et kongelig arrangement i Paris møtte han tidens ledende franske opplysningsfilosofer, deriblant Jean le Rond d'Alembert, Claude Adrien Helvétius, Denis Diderot og Paul Henri Thiry d'Holbach. Kongens sinnssykdom begynte på denne tiden å endre seg fra det utadvendte aktive til et innadvendt tungsinn. Dette gledet Bernstorff, ettersom kongen da ikke stelte til så mange av de «opptrinnene» som Bernstorff fryktet. Til gjengjeld ble Struensee nærmere knyttet til kongen under reisen. Den 6. januar 1769 var kongen tilbake i Danmark. Med i kongens følge var Struensee, som nå hadde blitt utnevnt til livlege med en lønn på riksdaler i året. Veien til politikken Struensee var kommet kongen nærmere i løpet av reisen, og ved hjemkomsten til hoffet begynte han å legge merke til forholdene der. På grunn av kongens sinnssykdom og hans mange utskeielser, ikke minst hva angikk drukkenskap og omgang med diverse elskerinner, befant dronning Caroline Mathildes seg i en vanskelig stilling ved hoffet. Det virker som om Struensee var den eneste som så dette, og det lyktes ham å overtale kongen til å behandle dronningen med større respekt. Slik vant han også dronningens gunst, og hans posisjon ved hoffet ble ytterligere styrket. Kongens favoritt og svirebror var stadig grev Frederik Vilhelm Conrad Holck. Struensee innså at grev Holck måtte fjernes om han selv skulle oppnå full fortrolighet hos kongen. I mai 1769 ble Struensee utnevnt til etatsråd, og rykket dermed oppover i rangordningen. Det virker også som om det var rett etter dette at Struensee innledet et kjærlighetsforhold til dronningen. Ifølge historikeren Svend Cedergreen Bech ledet dette til at hun blev gravid, men farskapet til Louise Augusta er ikke mulig å bestemme med fullstendig sikkerhet. Juridisk sett var prinsessen kongens datter, men både omgivelsene og Struensee selv anså henne for å være datter av Struensee. Også prinsessen selv anså hele livet at det var livlegen som var hennes egentlige far. I begynnelsen av 1770 ble Struensee utnevnt til kabinettsekretær for dronning Caroline Mathilde og til foreleser for kong Christian VII. Det er ikke noe som taler for at han inntil dette tidspunkt bevisst hadde søkt å få innflytelse ved hoffet for å skaffe seg en politisk stilling, men fra da av begynte sannsynligvis tanken om å oppnå en maktposisjon å vokse frem hos ham. Sommeren 1770 reiste hoffet til Holsten, og her lyktes det Struensee å få utmanøvrert grev Holck ved å introdusere Enevold Brandt for hoffet igjen. Brandt hadde tidligere vært assessor ved hoffet. I 1768 hadde han skrevet et brev til kongen om den dårlige innflytelsen grev Holck hadde på ham, noe som medførte at Brandt samme år ble avskjediget i unåde. Imidlertid var han blitt venn med Struensee, og denne så en mulig avløser som kongens favoritt i Brandt. Ved hjelp av dronningens innflytelse fikk de avskjediget Holck og i stedet innsatt Brandt. På denne måten lyktes det for Struensee å etterligne Bernstorff i hans bruk av en «fornøyelsesminister» som kunne påta seg vervet med å fylle kongens behov for utskeielser. Slik ble kongens oppmerksomhet og interesse avledet når det gjaldt regjeringssaker og personintrigene som utspilte seg ved hoffet. Men det var også nødvendig for Struensee å kvitte seg med Bernstorff. Posisjonen som utenriksminister, det vil si president for det Tyske Kancelli, var den mektigste stillingen innenfor den danske regjering på dette tidspunkt. Det var da også Bernstorff som formulerte mesteparten av den danske politikken i denne perioden, så hvis Struensee skulle oppnå stillingen som kongens fortrolige, måtte Bernstorff bort. Den 15. september 1770 lyktes det ham å finne en anledning til det. Foranledningen var at Bernstorff hadde sendt to orlogsskip på straffeaksjon mot algeriske pirater, som hadde oppbrakt utallige danske og andre europeiske handelsskip i Middelhavet. Toktet endte som en katastrofe. I desember overtalte Struensee kongen til å oppløse gehejmekonseillet og innføre et kabinettstyre med han selv i rollen som kongens eneste minister. På maktens tinde Struensees første problem var hvordan han skulle innordne sin egen, på daværende tidspunkt, noe uformelle makt i den eksisterende administrasjonen. Det rådet som i første rekke stod for den gamle styreformen, var Gehejmekonseilet. Det besto først og fremst av aristokratiske tyskere, og tross sin opprinnelige bestemmelse som kun en rådgivende forsamling, var det her makten egentlig lå i de periodene kongen ikke var i stand til å styre. Struensee prøvde først å kontrollere dette ved å innsette personer som han mente å kunne styre selv, bl.a. grev Rantzau, som hadde vært behjelpelig på Struensees vei mot makten. Men han innså snart at selve institusjonen var uforenlig med den effektivisering og forenkling av kongemakten som han prøvde å oppnå. Derfor oppløste han det den 8. desember 1770, utnevnte seg selv til maître des requêtes («sjef for ansøkningene»), og innen nyttår hadde han helt opphevet institusjonen. Han opprettet i stedet en såkalt «konference», som besto av lederne for de forskjellige delene av statsadministrasjonen (f.eks. Peter Elias von Gähler, tidligere medlem av gehejmekonseillet). Men selv om dette rådet forble kun et rådgivende råd, opphevet han dette også. Muligens fordi det lignet for mye på det gamle og fordi Struensee ønsket å distansere seg fra det forrige adelsveldet. Reformer i administrasjonen Som maître de requêtes var det Struensees jobb å overlevere søknader til kongen personlig. Og Struensee trengte bare å beordre kongen til å underskrive papiret, så adlød han. Struensee hadde derfor uinnskrenket makt med hensyn til ansettelser ved hoffet. Det betydde at han kunne utnevne seg selv til hvilken som helst stilling innenfor regjeringen, og det kom til å skje atskillige utskiftinger i hoffstaben og regjeringen, fortrinnsvis slik at adelige ble utskiftet med borgerlige personer som ble ansatt etter fortjeneste. Den 22. desember 1770 ansatte han den danske diplomaten i Napoli (tidligere i St. Petersburg) Adolph Sigfried von der Osten som utenriksminister, og samtidig skilte han dette embedet fra tilknytningen til presidentskapet i det tyske Kancelli. Men Struensee kunne allikevel ikke få seg til å overlate administrasjonen av utenrikspolitikken til andre, og han sørget derfor for at disse sakene skulle gå gjennom ham før de ble forelagt for kongen. Samtidig med at de var uenige om grunnleggende idéer i utenrikspolitikken, vakte dette von der Ostens motvilje overfor Struensee. På vårparten i 1771 ansatte han bl.a. sin bror, Carl August Struensee som leder av finanskollegiet. Hans oppgave var å sentralisere finansadministrasjonen og dessuten skille kongens kasse fra statens. Det skulle være streng kontroll med finansene, og Carl August Struensee viste seg som en dyktig økonom og administrator. Sommeren 1771 utnevnte Struensee seg selv til geheimekabinettminister og kunne nå utstede kabinettordrer på egen hånd. Kongens sinnssykdom forverret seg, og Struensees makt var nå reelt helt ubegrenset. Sammen med dronningen oppholdt han seg skiftevis i København og på Hirschholm slott, hvor også oppdragelsen av kronprins Frederik gikk for seg. Endelig utnevnte han seg selv og vennen Enevold Brandt til lensgrever. Dessuten fikk begge en ekstra inntekt på riksdaler, og Struensee fikk i tillegg ytterligere til seg selv. Den 7. juli 1771 fødte dronning Caroline Mathilde en datter, prinsesse Louise Augusta. Piken lystes i «kull og kjønn», hvilket innebar at kongen anerkjente farskapet. Den alminnelige mening er imidlertid at Struensee var faren. Diktatoren Jo dypere Struensee gravde seg ned i reformarbeidet, desto flere problemer syntes han å se. Over alt var det misforhold og gamle privilegier som stod i motsetning til hans eget rasjonelle syn på opplysningstankene. Det betydde også at han kom til å gripe inn i alle kriker og kroker av den alminnelige borgers hverdag, først og fremst overfor de offentlig ansatte, men hans forordninger kom til å berøre alle samfunnslag. Til tross for at Struensee utviste en forbausende innsikt i en stats administrasjonsmekanikk, manglet han sans for realitetene i sine idéer. Da flere av inngrepene kom til å berøre mange mennesker negativt, bredte det seg en stemning av uvilje mot han, også mot de reformene som ikke hadde gjort noe vondt. På fødselsstiftelsen i København, en allerede da gammel institusjon, beordret han at det skulle monteres en luke med en kasse. Her ble ugifte nybakte mødre oppfordret til å legge sine spedbarn i stedet for å gripe til ytterligheter, som f.eks. å drepe barnet. Men dette vakte forargelse hos borgerskapet i København, som mente at dette var en oppfordring til utukt. Under hele Struensee-perioden utga historikeren Jacob Langebek lange anonyme smededikt mot Struensee. Om kassene skrev han med indignasjon: Det til tross for at Frederik IV allerede ved grunnleggingen av Vajsenhuset i København i 1720 hadde beordret en lignende anordning anbrakt i den stiftelsen. Struensees virke ved makten Struensee gjennomførte raskt en rekke reformer: Offentlige ansettelser skulle utelukkende skje etter kvalifikasjoner (4. september 1770), statens byråkrati ble forenklet (31. januar 1771), og godseiernes innflytelse ble redusert (19. november 1770). Skole- og fattigvesenet skulle forbedres (22. mars 1771 og 9. mai 1771). Han avskaffet dødsdom for tyveri (8. mars 1771) og forbød bruk av tortur for å få mistenkte til å tilstå (16. november 1771). Han avskaffet bøter for graviditet utenfor ekteskapet og fjernet samtidig den juridiske distinksjonen mellom «ekteskapelig avlede» og utenomekteskapelige barn (6. mai 1771). For å forbedre statens finanser innførte han først og fremst en rekke sparetiltak. Han stoppet f.eks. byggingen av den kostbare Frederikskirken (23. oktober 1770), innførte rasjonaliseringer i tollvesenet (23. juli 1771) og opprettet et tallotteri hvor overskuddet skulle tilfalle statskassen (24. desember 1770). Det store antallet av offentlige ansatte som mistet jobben på grunn av disse besparelsene førte imidlertid til at Struensee fikk enda flere fiender. Med hensyn til handelspolitikken var Struensee en tilhenger av en liberalistisk tankegang, til forskjell fra den da herskende merkantilistiske. Han fjernet monopoler og opphevet importforbudene. Det hadde tidligere vært politiets oppgave å lete etter smuglervarer, men med de nye forordningene ble dette arbeidet overflødig. Politiets tillatelse til husransakelser for å håndheve disse forbudene ble derfor også fratatt dem (27. juli 1771). Struensee har også blitt tillagt ansvaret for å ha avskaffet en rekke hevdvunne helligdager ved helligdagsreformen av 1770. Men i virkeligheten var denne beslutningen tatt før hans maktovertakelse. Det var en sak som kirken hadde godkjent, og som kun hadde ligget og ventet på kongelig bekreftelse. Men ettersom det var Struensee som godkjente avskaffelsen, ble han tillagt hele ansvaret, og denne reformen er i ettertid ofte benevnt som Struensees festdagsreduksjon. Han planla også store reformer på Københavns Universitet. Den norske biskopen Johan Ernst Gunnerus ble kalt til København for å utarbeide planene for dem. Gunnerus fremla sine resultater den 16. desember 1771, men Struensee var ikke helt tilfreds og gikk i gang med å revidere forslagene. Han rakk imidlertid ikke å få gjennomført Universitetsreformen før han ble styrtet. Det er til gjengjeld tydelig at Struensee var utilfreds med det teologiske fakultets overherredømme i konsistoriet, og at planene ville ha endret på dette. Da den jødiske legen Simon Salomon Polac i 1771 hadde søkt om å få disputere for den medisinske doktorgraden ved Universitetet, ble søknaden avslått på grunn av hans religion. Den 2. mai 1771 skrev Struensee til Universitetet og fremhevet at man fra nå av ikke skulle ta hensyn til religionen ved ansøkninger om doktorgraden. Religionen og fagkunnskapen skulle være to atskilte størrelser. Dette skrittet forsterket utvilsomt geistlighetens allerede svært utbredte utilfredshet. Blant annet ble prestene Jørgen Hee og Balthasar Münter samme år idømt bøter fordi de i sine prekener ikke bare hadde kritisert Struensees styre, men i realiteten også hadde oppfordret til opprør mot det. Forordningene rant ut i en jevn strøm. En av dem var avsettelsen av Københavns magistrat med den begrunnelse at byen ble for dårlig styrt. Struensee fremsatte nesten forordninger i sin maktperiode. De mange reformene møtte motstand og skaffet Struensee mange fiender. Under Struensees styre ble det i 1771 utstedt en forordning om at alle hus i større danske byer skulle forsynes med påmalte gatenumre. Trykkefrihet Allerede før Bernstorffs avskjedigelse kom den første av Struensees mange kabinettordrer. Den opphevet all sensur og innførte full trykkefrihet den 4. september 1770. Kabinettordren viste at Struensee fulgte opplysningstidens tanker ned til minste detalj. Ingen annen stat i Europa hadde innført en slik uinnskrenket trykkefrihet. Selv de landene som hadde en relativt fri presse, slik som England, Nederland og Sverige, hadde forbehold i lovgivningen vedrørende slikt som anonymitet og ærekrenkelser. Følgene av dette ble da også snart åpenbare for Struensee; smedeskriftene, fortrinnsvis mot Struensee og særlig om hans forhold til dronningen, kom ut i stort antall. Det skrittet som skulle ha hjulpet Struensee til å skaffe seg velvilje i den utdannede delen av Københavns offentlighet, fikk i stedet folkestemningen til å vende seg mot ham. Allerede den 7. oktober 1771 utga Struensee et reskript som innskrenket den absolutte skrivefriheten. Nå skulle enten forfatterens eller boktrykkerens navn stå på skriftets tittelblad, men det demmet ikke opp for strømmen av kritiske skrifter. Forholdet til stavnsbåndet Struensee hadde overveiet å endre forholdene for bøndene, særlig med henblikk på å avskaffe stavnsbåndet. Han hadde sendt spørsmålet ut til en «Generallandvæsenskommission» under ledelse av Georg Christian Oeder, som den 1. august 1771 fremla sine overveielser. Den var imidlertid i det store og hele negativ og kunne ikke slutte seg til forslaget. Kommisjonen mente at bonden ikke ville være i stand til å ta ansvar for seg selv etter så lang tids trelldom, og den formulerte det slik: «En fugl, som fra begyndelsen har været spærret inde i et bur, bliver forvirret og forvilder sig, når døren pludselig åbner sig for den, og det ville ligeledes være til største skade for staten at forholde sig på den måde til bønderne.» I stedet foreslo de en gradvis avskaffelse som ville forløpe over flere generasjoner, så de fengslede fuglene kunne venne seg til å leve utenfor buret. Struensee rakk aldri å ta noen en avgjørelse i denne saken. Han har sannsynligvis ønsket en hurtigere avskaffelse, men han fikk aldri utarbeidet en endelig plan før han ble avsatt. I april 1771 kom imidlertid en hoveriforordning som fastsatte hvor mye hoveri (en ytelse i form av arbeidsdager) godseierne kunne kreve av sine bønder. Kronprins Frederiks oppdragelse Oppdragelsen av kronprinsen foregikk etter en særpræget og svært bokstavelig tolkning av Rousseaus pedagogiske verk Émile, i tillegg til teoriene fra Struensees legestudium. Kronprinsen skulle ikke ha en lærer som innprentet ham lærdom; han skulle i stedet lære å klare seg selv. Det skjedde ved at han bare fikk en hund og to jevnaldrende bondegutter som selskap. Han bodde avsondret fra de voksne, og da han hadde vist at han var redd for trapper, ble maten hans servert på toppen av en liten trapp som stod midt i rommet. I begynnelsen fikk han løpe fritt rundt i Hirschholms haver, men en dag ble han funnet i dammen, hvor han hadde falt uti. Det ble derfor bygget en innhegning som han skulle oppholde seg i når han var ute. Den 2. mai 1770 vaksinerte Struensee den unge prinsen mot kopper. Det var sannsynligvis den første vaksinasjon i Danmark. Og selv om prinsen lå syk en periode på grunn av den, virket den etter hensikten. Struensee var også tilhenger av mange kalde bad, og selv på vinterstid skulle kronprinsen utsettes for dem. Dessuten gikk han uten sko og strømper, noe som medførte at han fikk frostknuter i benene om vinteren (etter det fikk han tildelt ullstrømper). Følgen av denne oppdragelsen var at selv i 4-årsalderen hadde kronprinsen vanskelig for å snakke, og ryktene gikk om at Struensee prøvde å ta livet av ham for å kunne innsette sin egen linje i form av prinsesse Louise Augusta som arveberettiget. Det er i hovedsak sveitseren Elie Salomon François Reverdils øyenvitneskildring i boken Struensee og det danske hof 1760-1772 som er bakgrunnen for kunnskapen om Struensees oppdragelse av Frederik. Mytteri og opprørsplaner Matrostoget Alvorligere var tumultene i forbindelse med matrostoget. Den 10. september innfant det seg en stor flokk ubevæpnede matroser ved Hirschholm. De hadde hatt problemer med å få utbetalt lønn, og av den grunn hadde de valgt å troppe opp hos kongen for å be om hans hjelp. At en så stor folkemengde plutselig dukket opp, hadde tilsynelatende skremt både Struensee og dronning Caroline Mathilde fra sans og samling. Dronningen hadde beordret kammerpikene til å pakke og tenkte åpenbart på å flykte til Sverige. Men matrosene fikk forklart sitt ærend til vakten og gikk deretter fredelig hjem. Julaftenfeiden En annen lignende oppstand foregikk i julen 1771 i forbindelse med oppløsningen av fotgarden. Struensee hadde tidligere, som et ledd i storstilte militære reformer, oppløst hestegarden, og nå var turen kommet til fotfolket. Garden var bare ett korps av mange i København, men denne fotgarden besto, til forskjell fra nesten alle de andre, utelukkende av nasjonalt vervede tropper, først og fremst nordmenn. I en tid hvor mange dansker næret uvennskap mot tyskerne som bokstavelig talt hadde overtatt styringen av riket, var oppløsningen av denne «nasjonale» garden et slag for mye. Struensee hadde i denne situasjonen kun ansett ordren om gardens oppløsning som enda et ledd i de storstilte planene. De fulgte Claude Louis de Saint-Germains tidligere planer som allerede var forsøkt to ganger før og forkastet. Saint-Germain, som var en tilhenger av det opplyste enevelde etter Fredrik II av Preussens mønster, anså de to gardene, hestegarden og fotgarden, som uten militær betydning og kun en pryd til ære for kongehuset. Gardene samlet seg i protest og bega seg mot Frederiksberg slott, hvor Struensee og hoffet oppholdt seg, ikke med opprørske hensikter, men for å appellere til kongen selv om å stanse oppløsningen av korpset. Struensee møtte demonstrantene med forhandling, og det lyktes ham å dempe gemyttene. Men da resultatet av dette allikevel endte med gardens oppløsning og innrullering av offiserene i andre korps, skapte Struensee med dette en sterk gruppe motstandere innenfor hæren, som nå brukte alle sine krefter på å vende andre offiserer mot Struensee. Kupplanlegging Struensee hadde lenge hatt to andre fremtredende motstandere, nemlig enkedronning Juliane Marie og hennes sønn Arveprins Frederik (kongens yngre halvbror). Enkedronningens grunner for fiendskapet var vektige: I tillegg til bitterheten ved å se kongehusets autoritet i hendene på en borgerlig født person, var det nærliggende at det var arveprinsen, som uoffisielt skulle ha blitt tildelt den egentlige makt i riket. Den teologiske professoren Ove Høegh-Guldberg, som i 1764 hadde vært arveprinsens lærer og senere var blitt utnevnt til kabinettsekretær hos ham, var en dyktig politisk begavelse som hjalp enkedronningen med å forberede et kupp. Opprørsplanene mot Struensee hadde gjæret lenge, men takket være de mange offiserene som plutselig var blitt erklærte fiender av Struensee, hadde kuppmakerne nå fått muligheten til å sette makt bak sine planer. Det ble generalmajor Hans Henrik von Eickstedt og oberst Georg Ludvig von Køller-Banner, de øverstbefalende for slottets vaktkorps, som kom til å stå for den egentlige maktbruken. Misnøyen i befolkningen I tillegg til alle fiendene Struensee selv hadde skaffet seg ved avskjedigelser og omorganiseringer, eksisterte det en generelt utbredt misnøye med ham i store deler av befolkningen. Hvor ille det rent faktisk stod til med kongens sinn var sannsynligvis ikke allment kjent utenfor hoffets vegger. Det syntes derfor å være en åpenlys frekkhet at en vanlig borger, og det til og med en lege uten noen form for politisk bakgrunn, hadde kunnet oppnå så utvidede fullmakter som Struensee hadde. Enda verre var hans forhold til dronningen. Man kan se av datidens litteratur at hans intime forhold til Caroline Mathilde var allment kjent, og det forsterket i høyeste grad den alminnelige oppfatning at Struensee på en eller annen måte holdt kongen som gissel, ettersom han fant seg i et slikt åpenlyst sidesprang. Det var denne oppfatningen kuppmakerne forsto å utnytte da de den 11. januar spredte ryktet om at Struensee ville gjennomføre et virkelig statskupp. Struensee ville, sa ryktet, få kongen til å abdisere, og deretter innsette seg selv som hersker med Caroline Mathilde som sin dronning. Arrestasjonen av Struensee Ryktene var ugrunnet, men de ga kuppmakerne påskuddet til å handle. Allerede den 15. januar ble oberst Køller-Banner innkalt til enkedronningen for å motta ordre om å utføre kuppet. Struensee og dronningen var på maskeball ved hoffet og ante ikke uråd. 2. grenaderkompani av det falsterske regiment hadde fått utlevert skarpe patroner og stod oppmarsjert ved slottet. Enkedronningen hadde skrevet arrestordrer på Struensee og alle nøkkelpersoner i hans styre, muligens utferdiget av Høegh-Guldberg. Disse ble utlevert til Eickstedt og Köller, som ga dem videre til sine underordnede som skulle utføre dem. Det var intet lovlig grunnlag for disse ordrene ettersom de ikke var underskrevet av kongen, men kuppmakerne hadde ingen skrupler med hensyn til å utføre dem. Natten mellom den 16. og 17. januar 1772 gikk enkedronningen, arveprinsen og Guldberg til kongens kammer og sikret seg hans person, samtidig som Köller gikk til Struensees kammer med en gruppe soldater og arresterte ham. Likeledes trengte soldater inn hos Brandt, dronningen og flere andre av Struensees høytstående embedsmenn, og de ble alle ført bort. Rettssak og henrettelse Rettssaken Struensee og Brandt ble arrestert og anbrakt i fengselsceller på Kastellet. Dronningen ble kjørt til Kronborg slott i Helsingør og satt i husarrest. Da nyheten om Struensees fall spredte seg i byen, valgte noen å starte opptøyer i København for å feire det. Det gikk ut over byens bordeller, men også det fornemme Gabels Kaffehus, som ifølge folkeviddet skulle ha fungert som en luksusbordell, men i realiteten snarere var opprettet av Struensee med henblikk på å starte en dansk utgave av den engelske «Lloyds of London», en fornem klubb for handelsmenn til fremme av handelen. Det var viktig for de nye makthaverne å fremskaffe en legitim begrunnelse for å ha arrestert dronningen, som var en søster av den britiske kongen, George III. Dette kunne bare skje dersom forholdet mellom Struensee og dronningen kom frem i lyset. Det ble foretatt avhør av Struensee om dette den 21. februar. Men han svarte avvisende og til og med ofte smilende på spørsmålene. Dette skjedde inntil spørsmål nr. 239, som handlet om hvorvidt han hadde hatt seksuell omgang med dronningen. Her skiftet tonen hans plutselig, og han anføres som «klynkende», mens protokollen anfører at han tilstår. Asser Amdisen fremlegger mistanke om at det kan ha vært benyttet tortur. Dette bestyrkes ytterligere av Struensees håndskrift på tilståelsen, som først finnes 25. februar. Skriften er ujevn og ligner hans håndskrift i en periode i 1770 etter at han hadde brukket hånden etter et fall fra hesten. Struensees tilståelse ble forevist dronningen. Dette fikk også henne til å tilstå, selv om hun kort tid etter trakk tilståelsen tilbake. Problemet for anklagerne var at den danske Kongeloven ikke tok høyde for en situasjon hvor den eneveldige kongen var sinnssyk og ute av stand til å regjere. Forholdene med en egentlig makthaver som bare benyttet en viljeløse konges underskrift hadde jo allerede eksistert før Struensee kom til hoffet, bare med andre i rollen. Derfor måtte Struensee dømmes for sitt forhold til dronningen, mens Brandt ble anklaget for å ha bitt kongen i fingeren under håndgemeng for å dempe ham under et av hans mange hysteriske anfall. Rettssaken etterpå var kun en formalitet. Til forsvarer for både Struensee og dronning Caroline Mathilde opptrådte den bare 28-årige, men ytterst dyktige, advokat Peter Uldall. Struensee og Brandt ble dømt etter Danske Lovs 6. bog, 4. kapitel, 1. artikel som lyder: Münters omvendelsesskrift Under fengslingen ble prestene Balthasar Münter og Jørgen Hee fra Inkvisisjonsdomstolen beordret til å besøke fangene for å få dem til å skrifte og bekjenne sine synder. Disse to prestene var nettopp de samme som i 1771 var blitt idømt bøter for å ha preket mot Struensees styre. Spesielt Struensee var kjent som tilhenger av deismen og en hårdnakket kritiker av kirken. Allikevel ga Münter en stund senere ut skriftet Forrige Greve og Kongelige Danske Geheime-Cabinetsminister J.F. Struensees Omvendelshistorie, som forteller hvordan Struensee angrende omvendte seg til kristendommen og beklaget alle sine handlinger. Også Hee utga Brandts omvendelseshistorie i skriftet Paalidelig Underretning om den henrettede Enevold Brandts Forhold og Tænkemåde i hans Fængsel (1772). Men spesielt Münters skrift ble svært populært i hele Europa og ble benyttet av motstanderne av opplysningstanken som bevis på at hele deres grunnlag var falskt. Historikeren Asser Amdisen hevder imidlertid at skriftet for det meste er en overdrivelse, hvis ikke likefrem et falsum. Struensees anger stemmer ikke overens med avhørsprotokollene fra denne perioden, dessuten er de brevene som Münter fremlegger som bevis for Struensees omvendelse, ikke å finne andre steder enn i hans egen bok. Spørsmålet er, mener Amdisen, om ikke omvendelseshistorien bare er en del av en fastlagt tradisjon i tiden vedrørende dødsdømte forbrytere og deres skjebne. Professor i teologi Jens Glebe-Møller er i sin bok Struensees vej til skafottet (2007) enig i Amdisens vurdering av at Münters skrift er falskt. Han fremhever at særlig de første 31 sider i boken, som skal forestille å være Struensees egenhendig skrevne omvendelseshistorie, er så ulik Struensees språk og skrivemåte at det høyst sannsynlig er en forfalskning. Glebe-Møller er enig i at Münters skrift er et bevisst komponert angrepsskrift, beregnet på å få omvendt tilhengerne av den franskinspirerte opplysningsfilosofi til Münters egen overbevisning, nemlig neologismen, som er den teologiske utlegning av den tyske filosof Christian Wolffs filosofiske system. Men Glebe-Møller hevder samtidig at der er så mange elementer av sannhet i Münters fortelling, at det snarere dreier seg om en tidlig utgave av den moderne litterære sjangeren faksjon, og skriftet kan derfor ikke avskrives fullstendig som en ren oppdiktning. Samtidig tydeliggjør Münters bok forskjellen på den franske og den tyske opplysning i motsetningen mellom Struensee og Münter, i det at den tyske opplysning generelt søkte å spre sin filosofi gjennom kirken, og ikke som den franske, mot den. Henrettelsen Reformenes senere skjebne De nye makthaveres politiske agenda kan betegnes som «reaksjonær» overfor Struensees reformer. Det vil si at de ofte søkte tilbake til velkjente retts- og privilegietilstander når det gjaldt de eksperimenterende reformene Struensee hadde innført. Det første de gjorde var da også å gjenopprette de to livregimentene, livgarden til fots og livgarden til hest, som hadde vist seg så nyttige for deres formål under Julaftenfeiden. Deretter ble det nedsatt en kommisjon bestående av Otto Thott, Joachim Otto Schack–Rathlou og Jørgen Skeel (senere også Andreas Peter Bernstorff og Joachim Godske Moltke), som skulle gjennomgå alle Struensees kabinettordrer med henblikk på å bestemme hvilke som skulle endres og hvilke som skulle beholdes. Resultatet, som fremkom ved betenkning av 17. februar 1773, var svært blandet. Først og fremst var det viktig for de nye makthaverne å få omorganisert administrasjonen, dvs. kollegienes og kancelliets sammensetning, så det passet med det nye statsrådsstyret. Det betydde at mange av Struensees reformer ble endret, men ikke nødvendigvis tilbake til det gamle; det viktigste var at gehejmestatsrådet fikk sin førerposisjon i regjeringsprosessen tilbake. Dette skrittet varte imidlertid bare en kort tid, og i løpet av 1770-årene vendte kabinettstyret, som Struensee også hadde benyttet, tilbake, denne gang med Ove Høegh-Guldberg, enkedronningen og arveprinsen som de ledende personligheter. Deretter ble det gjort en del tiltak i den generelle lovgivningen som uten tvil kan betegnes som en retur til den gamle orden, f.eks. følgende: tortur ble gjeninnført ved politiavhør, straff for «lejermål» (dvs samleie utenfor ekteskapet) ble gjeninnført, Københavns administrasjon under «de 32 mænd» ble gjeninnført, alle embedsmenn som hadde blitt sparket fikk stillingene tilbake, retten til å sette familiemedlemmer i tukthuset hvis man mente de «førte et dårlig liv» ble gjeninnført, og barnekassen ved fødselsstiftelsen ble fjernet. Men på den annen side var det forholdsvis mange av Struensees reformer som forble urørte. Dette dreide seg særlig om administrative reformer og reformene vedrørende de forskjellige sykehus- og fattighusstiftelsene. Det kan sees som et uttrykk for den generelle humanitetsånden i tiden, og som derfor betydde at det ikke bare var radikale reformatorer som Struensee som ville ha lover beregnet på å beskytte den svake. Den senere politikken i Høegh-Guldberg-perioden viser allikevel en åpenbar reaksjon på to andre punkter, nemlig med hensyn til landboreformene og trykkefriheten. Selv om Struensee ikke kom særlig videre enn å fastsette hoveriet på landboreformenes område, var det tydelig at han hadde planer om å gripe inn på området. Dette kom ikke til å skje i den etterfølgende perioden i Danmarks historie; først etter Guldbergs fall i 1784 ble det tatt skritt i den retning. Dessuten ble trykkefriheten vesentlig innskrenket igjen, idet politimyndighetene fikk utvidede fullmakter og høyere straffer ble fastsatt for overtredelser. Det er allikevel verdt å bemerke at sensuren, dvs. forhåndsgodkjennelse av bøker før de ble trykt, slik den fantes før Struensee, ikke ble gjeninnført, men at man i stedet nøyde seg med en straffelovgivning som grep inn etter at bøkene var trykt. Ettertidens oppfatning av Struensee I lang tid var Struensee og Brandt arketypene på kronranere og forrædere, men dette var fortrinnsvis den folkelige oppfatning om Struensee. Historikeren Asser Amdisen har i sitt verk Til nytte og fornøjelse – Johan Friedrich Struensee 1737-1772 (2002) regnet opp to oppfatninger av Struensee som har vært fremherskende i historieforskningen. Den første går grovt sagt ut på å anse Struensee som en «overfladisk lykkejeger», som bare fulgte opplysningstankene som en motesak uten egentlig forståelse for dem. Denne retningen er først og fremst blitt fremført av danske 1700-tallshistorikere som Edvard Holm, Axel Linvald og Ole Feldbæk. Årsakene til hans fall var etter deres oppfatning manglende forståelse både av statsadministrasjonen og den danske befolkningen, og av de idéer som han prøvde å gjennomføre. Den andre retningen oppfatter Struensee som «en tragisk helteskikkelse», som modig prøvde å innføre fremtidsrettede og moderne tanker i Danmark, men ble overvunnet av en sterkt konservativ og reaksjonær dansk maktelite. Denne retningen fikk sitt gjennombrudd med Jens Kragh Høsts Struensee-biografi fra 1824 og ble fortrinnsvis tatt opp av tyske historikere og forfattere. Men spesielt den svenske forfatteren Per Olov Enquists roman om Struensee Livläkarens besök fra 1999 har fått denne retningen til å bite seg fast i den folkelige bevissthet også i Danmark. Asser Amdisen selv, som oppfatter sitt verk som en revurdering av Struensee, velger en posisjon midt i mellom disse to oppfatningene og konkluderer med at Struensee var litt av begge deler, for bare som et helt menneske, både med feiltakelsene og suksessene, kan man fullt ut forstå Struensee og hans handlinger. Struensees historie har også blitt fortalt flere ganger på film. Bl.a. den engelsk/tyske filmen The Dictator (1935), instruert av Victor Saville med Clive Brook i rollen som Struensee, og den tyske Herrscher ohne Krone (1953, på dansk med tittelen Struensee - Herskeren uden krone), instruert av Harald Braun med Otto Wilhelm Fischer i tittelrollen, men de tar begge to betydelige kunstneriske friheter i forbindelse med handlingen. I februar 2012 ble en dansk film regissert av Nikolaj Arcel med tittelen En kongelig affære vist på Berlinalen i Berlin, og mottok en sølvbjørn for beste manuskript. Filmen omhandler blant annet dronningens forhold til kongen og Struensee. Referanser Litteratur Ulrik Langen: Den afmægtige – en biografi om Christian 7., Jyllands-Postens Forlag, 2008. ISBN 978-87-7692-093-7 Eksterne lenker Artikkel om Struensee fra Store norske leksikon [http://runeberg.org/dbl/16/0494.html Biografi om Struensee, fra Dansk biografisk Lexikon (dansk)] Om Struensee, fra nettstedet Danmarkshistorien.dk Struensee – kærlighed, vanvid og idealisme i 1700-tallet nettutstilling fra Statens Arkiver Stig Iuul: "Kommissions dommen over Struensee og Brandt" i: Historisk Tidsskrift'', Bind 13. række, 1 (1974) 1. Struensees flørt med det opplyste eneveldet – og henrettelsen som fulgte, artikkel hos Norgeshistorie.no Personer fra Halle Danske politikere Tyske leger Danske leger Tyskere dømt for forbrytelser Dansker dømt for forbrytelser Henrettede tyskere Henrettede personer (før 1900-tallet) Personer henrettet ved halshogging


source: wikipedia

text: Lys er en form for elektromagnetisk stråling. Det har både bølgeegenskaper og partikkelegenskaper. Lys består av fotoner. Synlig lys er visse bølgelengder av elektromagnetisk stråling som forårsaker synsinntrykk i det menneskelige øye. Vi snakker også om ultrafiolett lys (UV-stråling) og infrarødt lys (IR-stråling), men disse «fargene» ligger utenfor det synlige spektrum for mennesket, og kan ikke oppfattes av det menneskelige øyet. Det synlige spektrum har omtrentlige bølgelengder mellom 380–750 nm (frekvensområde: 790–400 THz). Hvilken farge det menneskelige øye vil oppfatte at lyset har, avhenger av den spektrale sammensetningen. Elektromagnetisk stråling med større eller mindre bølgelengde oppfattes ikke av øyet, og her finner vi blant annet radiobølger, infrarød stråling (varmestråling), ultrafiolett stråling og røntgenstråling. Lysets forplantning er rettlinjet med meget stor hastighet, 299 792 458 m/s (ca. 300 000 km/s) i vakuum og viser en rekke karakteristiske fenomener, såsom absorpsjon, refleksjon, brytning og fargespredning, dobbeltbrytning, interferens og bøyning samt polarisasjon. Den elektromagnetiske lysteorien (Maxwell, Lorentz m.fl.), sier at lyset er en elektromagnetisk bølgebevegelse. Fotoelektriske fenomener og strukturen hos ulike spektra m.m. viser på den annen side at lyset også har kvantenatur (Planck, Einstein m.fl.). Våre elektriske lyskilder er konstruert slik at de omvandler elektrisk strøm til elektromagnetisk stråling. Sambandet mellom en lyskildes lysutbytte, livslengde og den elektriske effekten er meget viktig. I likhet med andre tekniske produkter er lyskildene stemplet med viktige opplysninger. Man kan da finne den rette typen belysning med rett spenning og slik velge riktig lampe for rett tilfelle. Siden 1983 har lysets hastighet i vakuum blitt brukt som definisjon for SI-enheten meter for lengde. Lysets trykk Lysets trykk tilsvarer energien til lyset dividert på hastigheten til lyset (c). Denne kraften gjør at objekter som blir lyst på får et lite dytt, på samme måte som å kaste gjentatte baller på en lekebil for å sette den i bevegelse. En vanlig laserpenn på 5 mW trykker på det den lyser på med 16,5 piconewton. Begreper og måleenheter Lysfluks betegner hvor mye lys som sendes fra en lyskilde. Symbol: Φ. Måleenhet: Lumen (lm) Lysstyrken forteller hvordan lysfluksen fordeler seg i rommet. Det er dette som er grunnenheten for lys i SI-systemet. Symbol: I. Måleenhet: candela (cd). Belysningsstyrke forteller hvor mye lysfluks som treffer et areal. Symbol: E. Måleenhet: Lux (lx) Lysutbytte betegner lysfluksen i forhold til effekten som er tilført en lyskilde. Måleenhet: lumen/Watt. Begge deler er vanligvis oppgitt på lyspærer og lysrør, så en kan lett regne ut lysutbyttet. Luminans er forholdet mellom den lysstyrken som treffer øyet, og flaten av lyskilden eller den flaten som reflekterer lyset. Med andre ord kan vi si at luminans er lystetthet, og den måles i cd/m2 Fargetemperatur. En lyskildes fargetemperatur er definert som den temperatur det absolutt svarte legemet må ha for å ha samme kulør som lyskilden. Ofte beskrives farger som varme eller kalde. SI-enheten er kelvin (K). Lysår * Mål for avstand, mest brukt i astronomien. Det er den avstand en lysstråle tilbakelegger i vakuum på et år og er på om lag 9,46 billioner km (avstanden til nærmeste stjerne utenom Solen er på ca. 4,3 lysår). Tilsvarende kan en snakke om f.eks. lysminutter (avstanden mellom Jorden og Solen er ca. 8 lysminutter, eller 150 mill. km). Magnitude er i astronomien et mål for et himmellegemes absolutte eller tilsynelatende lysstyrke. Se også Foton Fargespekteret Lysbrytning Glødelampe Lysdiode Fotodiode Lysets hastighet Polarisering (elektromagnetisme) Levende lys Lyskilder Fiberoptikk Referanser Elektromagnetisk stråling Kvantemekanikk Optikk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Hellige bøker, også omtalt som «den hellige skrift» eller «hellige tekster», er tekster som ulike religiøse tradisjoner betrakter som hellige, eller sentrale for deres religiøse tradisjon og som er den bestemte religionens høyeste autoritet. Mange religioner tror at deres hellige skrifter er guddommelige eller guddommelig inspirert. Tre eksempler kan være jødedommens Tora og den hebraiske Bibelen; kristendommens Bibelen (med både Det gamle testamentet og Det nye testamentet); og islams Koranen. Religiøse tekster i historien De eldste kjente religiøse tekster er Pyramidetekstene i oldtidens Egypt som er datert til rundt 2400-2300 f.Kr. De eldste formene for det fønikiske alfabet som er funnet er inskripsjonene på sarkofagen til kong Ahiram av Byblos fra rundt 1000 f.Kr., bestående av sumeriske tempelhymner. Gilgamesjeposet fra Sumer, som har en opprinnelse så tidlig som 2150-2000 f.Kr., er også blant de eldste litterære tekster som inkluderer ulike mytologiske figurer og sentrale religiøse legender, som fortellingen om en syndflod. Hinduismens Rigveda er antatt å ha blitt sammenstilt en gang mellom 1700 og 1100 f.Kr., noe som muligens gjør den til verdens eldste religiøse tekst som fortsatt er i bruk. De eldste delene av zoroastrismens skriftsamling Avesta er antatt å ha blitt formidlet muntlig i århundrer før de fant sin skriftlige form, og forskningen har kommet fram til en datering på rundt 1000–600 f.Kr. Det er forskningsenighet at komponeringen av Tora skjedde over flere århundrer. Fra slutten av 1800-tallet var det en generell konsensus rundt flerkildehypotesen (også kalt for «dokumenthypotesen») som mener at de fem Mosebøkene (Tora) i den hebraiske Bibelen (den kristne Det gamle testamente) er satt sammen fra fire hovedkilder; uavhengige, parallelle og fullstendige fortellinger som til sist ble kombinert til den nåværende formen. Den ene kilden fra rundt 900 f.Kr., en annen rundt 800 f.Kr., en tredje rundt 600 f.Kr., og den siste rundt 500 f.Kr. De første tekstene som ble trykket i et trykkeri for bredere spredning var Diamantsutraen, en buddhistisk tekst. En kopi som i århundrer ble forseglet i en grotte i nordvestlige Kina, datert til 868 e.Kr., er verdens eldste fullstendig bevarte eksempel på en trykt bok. Sju striper på gulnet papir ble trykt fra utskårne treblokker og limt sammen for å utgjøre en skriftrull på over 5 meter. Forståelse av hellige bøker Holdningene til hellige bøker og hellige skrifter. En del religioner gjør skriftlige tekster fritt og tilgjengelig, mens andre opprettholder at hellige hemmeligheter må forbli skjult for alle, unntatt for de lojale og innvidde. De fleste religioners politikk om kunngjøring definerer begrensninger for de hellige tekster og kontrollerer eller forbyr endringer og tillegg. En del religioner ser på deres hellige tekster som «Guds ord», og hevder at tekstene er inspirert eller befalt av guden selv og således ikke kan endres. Oversettelser kan få offisiell anerkjennelse og velsignelse, men de opprinnelige språket er ofte absolutt eller eksklusivt, som med arabisk for Koranen. En del religioner gjør tekstene fritt tilgjengelig, andre krever betaling og opprettholder streng opphavsrett. Hellige bøker i utvalg Noen hellige bøker, alfabetisk ordnet : Avesta, zoroastrisme Bayán, bábisme Bibelen, kristendom Bhagavadgita, hinduisme Guru Granth Sahib, sikhisme Kitab-i-Aqdas, bahai Koranen, islam Tora, jødedom Tripitaka, buddhisme Se også Gud Profet Åpenbaring Religion Teologi Verdens Hellige Skrifter Referanser Eksterne lenker Nettbibelen, norsk utgave av Bibelen, Det gamle og Det nye testamente Bibliotek online for religiøse tekster (engelsk) Bibliotek for antikke tekster (engelsk) Internet Sacred Text Archive (engelsk) Hellige skrifter


text: En almanakk, også kalt «filofax» - som er et registrert varemerke og degenerert varenavn - og «syvende sans», er en årlig kalender som utgis i bokform og inneholder informasjon om et eller flere emner for de ulike dagene. Den brukes som et hjelpemiddel for å holde rede på avtaler, gjøremål, kontakter, helligdager, soloppgang/solnedgang, navnedager, fødselsdager og også små dagboksnotater. Trykte almanakker Ordet «almanakk» kommer trolig av arabisk al-manākh («klimaet»), og reflekterer almanakkens egentlige formål: Å informere om årstid og vær, til bruk og nytte for jordbrukere. Eldre almanakker inneholdt også horoskop og spådommer for året. I 1579 nedla Henrik III av Frankrike forbud mot spådommer i almanakker, enten det dreide seg om profetier om statsaffærer eller om enkeltpersoner. Jakob I av England tillot derimot praksisen, men ga enerett til å utgi almanakker til Englands to universiteter og papirhandlernes laug. Universitetene utøvet aldri dette privilegiet, mens engelske papirhandlere utga almanakker fylt med astrologiske profetier.<ref>[https://www.thebookofdays.com/misc/primitive_almanacs.htm Tidlige almanakker, Hillman's]</ref> Nyere almanakker trykkes ofte med astronomiske data, statistikk, helligdager, generell informasjon og underholdning som gåter og treffende vendinger. Den første boken som ble trykt i Norge, var nettopp en almanakk, En Ny Allmanach paa det Aar efter Jesu Christi Fødsel 1644. Christiania Aff Tyge Nielssøn, og trykt på Norges første trykkeri av den danske boktrykkeren Tyge Nielssøn. Han kom til Christiania for å opprette dette trykkeriet, etter avtale med presten i Romedal, Christen Staphensøn Bang, som ønsket å få utgitt sitt skrift Postilla Catechetica. Formatet var ca. 10 × 7,5 cm, og den inneholdt 48 upaginerte sider. Filofax, dannet av det engelske uttrykket file of facts, var opprinnelig et varemerke for en populær avtalebok med kalender på 1980- og 1990-tallet. I formen «filofaks» brukes det som betegnelse for tilsvarende dagbøker og almanakker. I nyere språkbruk finner en ordet «kalender» brukt om tilsvarende oversikter, som «avtalekalender». Bruken synes å ha kommet fra engelsk. Moderne almanakker Datamaskiner/PC I dag kan man med en datamaskin ha en digital kalender («digital almanakk») som holder styr på avtaler, gjøremål, kontakter, notater osv. f.eks Microsoft Outlook''. Håndholdte enheter (PDA) PDA-en begynte som avansert form for elektronisk «filofax», men er i dag blitt et kraftig redskap for mye mer enn oppgaveplanlegging. De ulike modellene, Palm, Pocket PC eller mobile telefonenheter med PDA, gir deg omfattende kalenderfunksjoner, kontaktdatabase, dokumentdatabase, musikkdatabase, dataprogrammer og inneholder trådløs kommunikasjon og synkronisering med e-postprogrammer (for eksempel Microsoft Outlook). Se også Kalender Primstav Dagbok Filofax Referanser Eksterne lenker Susannah Dalbiacs almanakk, 1761 Tid Bøker


text: Æra er en (vanligvis lang) periode med kjente karakteristika, for eksempel den bibelske æraen, den romerske æraen etc. Æra er også populært brukt til å symbolisere kortere perioder, slik som Big Band-æraen, Disco-æraen, popmusikk-æraen. Se også Kalender Tid Æra (geologi) Tidsenheter ja:紀元 uk:Ера


text: Mekanikken er den delen av fysikken som befatter seg med deformasjon eller bevegelse (eller manglende bevegelse) av materie ved påvirkning av krefter. Mekanikk deles tradisjonelt i statikk, kinematikk og dynamikk. Mekanikkens utgangspunkt er at materialet som utsettes for krefter er å betrakte som en partikkel (dvs. et massepunkt), det vil si at all masse er konsentrert i ett punkt og legemet har følgelig ikke noen utstrekning. Dette idealiserte utgangspunktet utvides i forskjellige retninger innenfor mekanikken. Inndeling av mekanikken etter materialets beskaffenhet Mekanikken kan deles i underområder avhengig av hvilken beskaffenhet materien kan regnes å ha, for eksempel stivt legeme, inkompressibel væske eller fluid. Fluidmekanikken regner at materien kan endre både geometrisk form og volum og er således å regne som et fluid. Massens mengde (eller beløp) er imidlertid regnet som konstant. Dette er en gjennomgående forutsetning innen alle mekanikkens fagfelter. Innen mekanikken er det en forutsetning at det verken forsvinner – eller oppstår masse innen det lukkede systemet som observeres. (Albert Einstein påviste at denne forutsetningen bare er tilnærmelsesvis riktig og bare i den grad de relative hastighetene innen systemet kan sies å være vesentlig mindre enn lyshastigheten, se relativitetsteorien.) Aerodynamikk (forstavelsen aero betyr luft) er et område under fluidmekanikken. Er materien å betrakte som et stivt legeme, befattes dette av statikk, dynamikk, kinetikk og kinematikk. Innen disse fagområdene er det vanlig å regne legemets deformasjoner som neglisjerbare eller i alle fall å ha en neglisjerbar betydning for kraftvirkningen som observeres. Forutsetningene for materien innen underområdet hydromekanikk (forstavelsen hydro betyr vann), er at den betraktes som væske som ikke kan presses sammen (dvs. en inkompressibel væske) og volumet av massen er derfor konstant. Dette innebærer at materien kan endre geometrisk form, og forskjellige deler av væsken kan bevege seg i forskjellige retninger og med forskjellig hastighet. Havbølger er eksempel på slik bevegelse. Hydromekanikk inndeles gjerne i hydrostatikk og hydrodynamikk. Inndeling av mekanikken etter materialets evne til energilagring I mekaniske systemer er spenninger å betrakte som krefter som fordeles over en flate eller et volum. Spenninger er å regne som belastning på systemet og deles etter sin kraftvirkning (dvs. sin måte å gi opphav til deformasjonsenergi eller bevegelsesenergi innen materialet) i skjærspenninger og normalspenninger (dvs. trykk- og strekkspenninger). Et stivt legeme har evne til å belastes med både normalspenninger og skjærspenninger, mens en væske bare kan belastes med trykkspenninger. Ut fra kraftvirkningen kan man tilsvarende dele mekanikken inn i de underområdene som tidligere nevnt. For stive legemer er kraftvirkningen av skjærkrefter deformasjoner såsom nedbøying mens normalkrefter gir deformasjoner som stukning eller strekning (tøyning). Kraften virker derfor slik at systemet har fått økt sin deformasjonsenergi. For fluider kan skjærkrefter gi opphav til strømvirvler (turbulens) innen systemet mens normalkrefter fordeler seg homogent i alle retninger og gir det som kalles hydrostatisk trykk. I dette tilfellet er energien fra kraften overført som dels dynamisk virvlingsenergi, dels laminær strømningsenergi og dels deformasjonsenergi. Mekanikkens historie Isaac Newton la grunnlaget for denne delen av fysikken med sitt banebrytende verk Philosophiæ naturalis principia mathematica (1687). Men Newton var selv svært bevisst at hans arbeid bygget på tidligere utført arbeid av Kepler, Galilei og Kopernikus. Newton erstattet den Aristoteliske bevegelseslære. Etterhvert kom andre mekaniske teorier fra matematikere som d'Alembert, Joseph Louis Lagrange, Pierre-Simon Laplace, William Rowan Hamilton og flere. Disse ble betraktet som alternative formuleringer av samme fysiske fenomen, og ikke i strid med Newton. Det finnes riktignok ikke noe formelt bevis for at de forskjellige formuleringene er ekvivalente. Newton ble ikke motsagt før inntil begynnelsen av 1900-tallet, da personligheter som Max Planck, Albert Einstein og Niels Bohr fant løsninger på problemer som: Hvordan fungerer Newtons lover sammen med den da nyoppdagede atomfysikken? Hvorfor stemmer ikke Newtons lover med de stadig mer nøyaktige målingene til astronomene? Er lys en bølge eller er det en strøm av partikler? Hvorfor var det så vanskelig å forene Newtons mekanikk med den nyutviklede elektromagnetismen? Hva er gravitasjon og hvordan virker det? Den klassiske mekanikken kunne ikke gi noen gode svar på disse spørsmålene, og man måtte finne nye løsninger. Relativitetsteorien ble utviklet, sammen med kvantemekanikk og annet som bygger på dette. Newtons lover Grunnlaget for den klassiske mekanikken ble lagt 5. juli 1687 med Isaac Newtons verk Philosophiae Naturalis Principia Mathematica, ofte bare kalt Principia, som her bygget videre Galileo Galileis arbeider på 1600-tallet. I Principia formulerte Newton sine tre grunnleggende lover, som med moderne terminologi og språkbruk lyder: Et legeme som ikke utsettes for ytre krefter forblir i ro eller i en rettlinjet bevegelse med konstant hastighet. Akselerasjonen til et legeme er direkte proporsjonal med resultantkraften som virker på legemet, og omvendt proporsjonal med legemets masse. Om to legemer påvirker hverandre, er kraften som virker fra det første legemet på den andre like stor og motsatt rettet til kraften som virker fra det andre legemet mot den første. Selv om den klassiske mekanikken har blitt ytterligere utviklet siden Newtons lover ble formulert utgjør disse grunnprinsippene fortsatt fundamentet for emnet. Inertialramme, kraftbegrepet Selv om Newtons første to lover er rimelig enkle har de ofte vært gjenstand for debatt, og noen fullstendig konsensus om tolkningen av dem kan ikke sies å foreligge. Ettersom begrep som ro og hastighet inngår i formuleringen av lovene, er det åpenbart at en form for referanseramme må finnes for at slike begreper skal være meningsfulle. En referanseramme der Newtons lover gjelder benevnes gjerne som en inertialramme (inertialsystem, treghetssystem). Ettersom krefter i klassisk mekanikk forutsettes å være objektive størrelser, det vil si uavhengig av referanseramme, kan en godtagbar referanseramme ikke akselerere. Det er derfor riktig å kreve at en inertialramme skal være fast, men ettersom det ikke finnes noe fast punkt i universet forblir likevel problemet uløst. Den eneste innvendningsfrie definisjonen er at en inertialramme er en referanseramme der Newtons første lov er gyldig. Dessverre er det praktisk talt umulig å gjennomføre eksperimenter på legemer uten kraftpåvirkning ettersom dette skulle forutsette at legemet befinner seg på behørig avstand fra all annen materie. Eksperimenter viser imidlertid at for de fleste praktiske tillempninger gir en jordfast referanseramme god overensstemmelse mellom teori og eksperiment. Riktignok kreves det i situasjoner der jordrotasjonen er av betydning, for eksempel satellittbevegelse, vind og havstrømmer, en referanseramme som ikke følger jorden i dens rotasjon. For studier av planeters bevegelse kreves en referanseramme som er fiksert i forhold til solen og så videre. Konklusjonen er at noen absolutt inertialramme som er universelt anvendbar ikke kan defineres, men at det for hver enkelt tillempning bør være mulig å finne en referanseramme der Newtons lover gjelder med tilstrekkelig god approksimasjon. Selv om Newton i Principia ikke utviklet sine tanker angående referanserammer, har det blitt hevdet at årsaken til at han delte opp sine to første lover var at han så den første som en måte å fastsette en gyldig referanseramme. Dersom dette ikke var tilfelle hadde den første loven bare vært et spesialtilfelle av den andre, en beskrivelse som iblant legges fram i elementære lærebøker. Om den første loven anvendes for å definere en gyldig referanseramme, kan den andre loven sies å beskrive hvordan et legeme beveger seg i dette referansesystemet da den påvirkes av krefter. Her er det delte meninger om hvordan begrepet krefter skal tolkes. En oppfatning er at den andre loven skal ses som en definisjon av begrepet kraft i form av masse og akselerasjon. Det fins minst tre sterke innvendinger mot dette synspunktet. For det første defineres bare summen av de de virkende kreftene på legemet, selv om det er slik at legemet påvirkes av et antall ulike krefter med forskjellige kilder. For det andre blir hele definisjonen meningsløs for et legeme i ro. For det tredje fins det ingen muligheter til å gjøre noen som helst forutsigelser om virkeligheten med et slikt synspunkt. En mer framkommelig vei skulle kunne være å la krefter defineres av andre fysiske lover, det vil si lovene for gravitasjon og elektromagnetisme. Dette må være mulig å utføre i teorien, men i praksis er det ikke mulig å utføre kvantitative beregninger på denne måten. I den klassiske mekanikken betraktes derfor krefter som et begrep der kraften som et legeme utøver på en annen defineres fra tilfelle til tilfelle avhengig av opprinnelse. Visse krefter er bestemte av det påvirkede legemets posisjon og bevegelsestilstand, for eksempel gravitasjonskrefter, elastiske kontaktkrefter, luft- og strømningsmotstand, og kan beregnes ved hjelp av eksisterende modeller. Andre krefter oppstår ved kontakter der et legeme er utsatt for friksjon, det vil si en innskrenkning i dets mulighet til å forflytte seg. Anvendelser Den klassiske mekanikken blir nå sett på som et spesialtilfelle av de nyere og mer generelle teoriene. Newtons arbeider brukes fortsatt i stor utstrekning, men med to viktige forbehold. Klassisk mekanikk kan ikke brukes til å beskrive forhold som: har noe med atomer eller kjernepartikler å gjøre, eller som er så små at atomenes indre egenskaper får betydning. beveger seg i nærheten av lysets hastighet. En tommelfingerregel er at klassisk mekanikk gir gode resultater for hastigheter under 10% av lyshastigheten. Da er den relativistiske korreksjonen mindre enn 0,5%. På mer avansert nivå har man utviklet metoder for å se på et hvert materiale som en uendelig mengde med uendelig små gjenstander (partikler) som påvirker hverandre etter Newtons lover. Man samler sammen disse partiklene i et sett med integraler, og behandler det som et kontinuerlig medium. Dette kalles kontinuumsmekanikk. Metodene bryter selvfølgelig med ideen om et gitt antall atomer, men ble utviklet lenge før atomfysikken og gjelder fortsatt under de samme betingelsene som den klassiske mekanikken. Gjennom kontinuumsmekanikken, gjerne kombinert med termodynamikk og forskjellige andre teorier, brukes klassisk mekanikk fortsatt i forskning og beregninger innen: Krefter og spenninger i faste stoffer, konstruksjoner og materialer. Styrkeberegninger innen bygg, anlegg og industri. Biler, hus, båter osv. Elastisitet Brudd Strømninger i væsker og gasser. Turbulens (strømvirvler og andre tilsynelatende kaotiske strømninger) Meteorologi (værsystemer) Oseanografi (strømninger i sjø og hav) Geofysikk (vulkanske masser, strømninger i jordens indre) Klimaberegninger Påvirkning på biler, hus, båter og andre konstruksjoner Stoffer som befinner seg mellom fast masse, væske- og gassform, og gjerne grenseverdiene mellom disse. Eksterne lenker Klassisk mekanikk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Geometri (gresk γεωμετρία; geo = jord, metria = mål, måling) oppsto som kunnskapsfeltet som tar for seg figurer og forhold i plan og rom. Klassisk geometri tok blant annet for seg konstruksjoner som kunne utføres med passer og linjal. Moderne geometri består av undergrener som algebraisk geometri, algebraisk topologi og differensialgeometri. Geometri oppsto i en rekke tidlige kulturer uavhengig av hverandre som en samling av praktisk kunnskap om lengde, areal og volum. I det sjette århundret f.Kr. gjorde Tales fra Milet geometri til en matematisk vitenskap. I det tredje århundret f.Kr. ble geometrien plassert inn i en aksiomatisk form av Euklid, og den euklidske geometrien satte en standard som holdt stand i mange århundrer. Arkimedes utviklet geniale teknikker for beregning av arealer og volum, på mange måter forutså han den moderne integralregningen. Astronomien, særlig kartlegging posisjonene til stjerner og planeter på himmelhvelvingen og beskrivelse av forholdet mellom himmellegemenes bevegelser, fungerte som en viktig kilde til geometriske problemer i løpet av neste halvannet årtusen. Både geometri og astronomi ble vurdert i den klassiske verden til å være en del av quadrivium, en undergruppe av de syv frie kunstene som ble sett på som essensielt for en fri statsborger å mestre. Innføringen av koordinater av René Descartes og den samtidige utviklingen av algebra markerte en ny fase for geometrien siden geometriske figurer, for eksempel plankurver, nå kunne bli representert analytisk med funksjoner og ligninger. Dette spilte en sentral rolle i fremveksten av infinitesimalregning i det 17. århundret. Videre viste teorien om perspektiv at det er mer ved geometrien enn bare tallenes metriske egenskaper: perspektiv er opphavet til projektiv geometri. Geometrien ble ytterligere beriket av studiet av den indre strukturen til geometriske objekter som oppsto med Euler og Gauss og førte til etableringen av topologi og differensialgeometri. I Euklids tid var det ingen klare skiller mellom fysisk rom og geometriske rom. Etter at man i det 19. århundret oppdaget ikke-euklidsk geometri har begrepet rom gjennomgått en radikal endring. Spørsmålet som nå oppsto var hvilket geometrisk rom som passet best til det fysiske rommet. Med fremveksten av den formelle matematikken i det 20. århundret, mistet også 'rom' (og 'punkt', 'linje', 'plan') sitt intuitive innhold. I dag er vi derfor nødt til å skille mellom fysisk rom, geometriske rom og abstrakte rom. Moderne geometri vurderer mangfoldighet, områder som er betydelig mer abstrakte enn det kjente euklidske rom, som de bare omtrentlig ligner på små skalaer. Disse rommene kan være utstyrt med ekstra struktur, slik at man snakker om lengde. Moderne geometri har flere sterke bånd med fysikk, eksemplifisert ved båndene mellom pseudo-riemannsk geometri og generell relativitet. En av de yngste fysiske teorier, strengteori, er også svært geometrisk i essensen. Selv om geometriens visuelle natur i utgangspunktet gjør den mer tilgjengelig enn andre deler av matematikken, som algebra eller tallteori, er det geometriske språket også brukt i sammenhenger fjernt fra dets tradisjonelle, euklidske opprinnelse, for eksempel i fraktalgeometri og algebraisk geometri. Oversikt Den dokumenterte delen av utviklingen av geometri strekker seg over mer enn to årtusener. Det er neppe overraskende at oppfatninger av hva som konstituerer geometri har utviklet seg gjennom tidene. Praktisk geometri Geometri oppsto som en praktisk vitenskap opptatt av kartlegging, målinger, areal og volum. Blant de kjente prestasjonene finner man formler for lengder, arealer og volum, for eksempel Pytagoras’ læresetning, omkrets og areal av en sirkel, arealet av en trekant, volum av en sylinder, sfære, og en pyramide. En metode for å beregne visse utilgjengelige avstander eller høyder basert på formlikhet av geometriske figurer er knyttet til Tales. Utvikling av astronomi førte til utviklingen av trigonometri og sfærisk trigonometri, sammen med de ledsagende beregningsorienterte teknikkene. Aksiomatisk geometri Euklid hadde en mer abstrakt tilnærming i sitt verk Elementer, en av de mest innflytelsesrike bøker som noensinne er skrevet. Euklid innførte visse aksiomer, eller postulater, som uttrykker primære eller selvinnlysende egenskaper hos punkter, linjer og plan. Han fortsatte å strengt utlede andre egenskaper ved matematisk resonnement. Det mest karakteristiske trekket ved Euklids tilnærming til geometri var strengheten, og den har etterhvert blitt kjent som aksiomatisk eller syntetisk geometri. Ved starten av det 19. århundre førte oppdagelsen av ikke-euklidsk geometri av Gauss, Lobatsjevskij, Bolyai og andre til en nyfunnet interesse, og i det 20. århundre brukte David Hilbert aksiomatiske resonnementer i et forsøk på å legge et moderne grunnlag for geometri. Geometriske konstruksjoner Klassisk geometri viet spesiell oppmerksomhet til konstruksjon av geometriske objekter som hadde blitt beskrevet på en annen måte. Tradisjonelt var de eneste instrumentene tillatt i geometriske konstruksjoner passer og linjal. Hver konstruksjon måtte også utføres på et endelig antall steg. Imidlertid viste noen problemer seg å være vanskelige eller umulige å løse bare med disse midlene, og smarte konstruksjoner som brukte parabler og andre kurver, samt mekaniske innretninger, ble funnet. Tall i geometrien I antikkens Hellas regnet pytagoreerne vurderte rolle i geometri. Imidlertid gjorde oppdagelsen av inkommensurable lengder som motsa deres filosofiske synspunkter, gjorde at de forlot abstrakte tall til fordel for konkrete geometriske mengder, for eksempel lengde og areal av figurer. Tallene ble gjeninnført i geometrien i form av koordinater av Descartes, som innså at studiet av geometriske figurer kan forenkles ved deres algebraisk representasjon. Detkartesiske koordinatsystem er også oppkalt etter ham. Analytisk geometri benytter algebrametoder til å besvare geometriske spørsmål, typisk ved å knytte sammen geometriske kurver og algebraiske ligninger. Disse ideene spilte en nøkkelrolle i utviklingen av kalkulus i det 17. århundre og førte til oppdagelsen av mange nye egenskaper hos kurver. Moderne algebraisk geometri møter lignende spørsmål på et langt mer abstrakt nivå. Geometriens historie Euklids Elementer (fra omkring 300 f.Kr.) er en av de viktigste tidlige tekstene om geometri. Her blir geometrien presentert i en ideell aksiomatisk form, som senere har blitt kjent som euklidsk geometri. Dette var sannsynligvis ikke den første læreboken i geometri, men det er den som har blitt bevart og den blir ansett som den viktigste. Helt fram til vår tid har Elementer blitt brukt som lærebok i geometri ved universiteter og høgskoler over hele verden. Tidlig på 1600-tallet skjedde to viktige ting i utviklingen av geometrien. Den første og viktigste var utviklingen av analytisk geometri, eller geometri med koordinater og ligninger. Denne utviklingen skjedde hovedsakelig med utgangspunkt i oppdagelser gjort av René Descartes og Pierre de Fermat. Denne utviklingen var en nødvendig forutsetning for den senere utviklingen av matematisk analyse og moderne fysikk. Den andre viktige utviklingen av geometri i denne perioden var i forbindelse med det systematiske studiet av projektiv geometri, ledet av Girard Desargues. I den projektive geometrien studerer en hvordan punkter er plassert i forhold til hverandre, uten å måle avstander mellom punktene. På 1800-tallet skjedde to nye oppdagelser innenfor geometrien, som stadig har stor betydning. Det dreier seg om oppdagelsen av ikke-euklidsk geometri, og formuleringen av symmetri som et hovedfokus i Felix Kleins Erlangen-program. To av de mest kjente navnene på denne tiden var Bernhard Riemann, som særlig trakk inn verktøy fra matematisk analyse og introduserte Riemann-flater, og Henri Poincaré, grunnleggeren av algebraisk topologi og den geometriske teorien om dynamiske systemer. Som en konsekvens av disse utviklingene i geometrien, fikk begrepet rom en mye rikere betydning. Videre fikk disse nye teoriene betydning for utviklingen av nye matematiske teorier innenfor så forskjellige områder som kompleks analyse og klassisk mekanikk. Geometriske former Noen geometriske objekter er: Kvadrat – består av fire hjørner på 90 grader og fire like lange sider. Areal = sidelengde2. Diagonalene halverer hverandre. Rektangel – består av fire hjørner på 90 grader. Areal = lengde × høyde. Diagonalene halverer hverandre Sirkel – en uendelig mengde punkter med samme avstand fra et senterpunkt. Areal = pi × radius2. Matematiske animasjoner Kube Oktaeder Dodekaeder Ikosaeder Kuboktaeder Konstruksjon av et heksagon Se også Liste over geometriske former Referanser 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: 28. november er den 332. dagen i året og den 333. i skuddår. Det er 33 dager igjen av året. Navnedag Ruben, Ruth Historie 1520 – Ferdinand Magellan seiler igjennom Magellanstredet utenfor Sør-Amerika, og blir den første europeer som ser Stillehavet. 1912 – Albania erklærer seg selvstendig fra Det osmanske rike. 1960 – Mauritania blir selvstendig. 1975 – Øst-Timor erklærer seg selvstendig fra Portugal. 1986 – Taroko nasjonalpark opprettes for andre gang. 1989 – Fløyelsrevolusjonen – Det tsjekkoslovakiske kommunistpartiet bekjentgjør at det oppgir maktmonopolet. 2002 – 200 millioner turister hadde besøkt Eiffeltårnet. 2016 – 71 personer omkom da LaMia Airlines Flight 2933 med det brasilianske fotballaget Chapecoense om bord styrtet ved Medellín i Colombia. Norsk historie 1916 – Austråttborgen brenner natten mellom 28. og 29. november. 1943 – Aula-brannen på Universitetet i Oslo. Den fører til massearrestasjoner og deportasjoner til Tyskland. 1986 – Reisa nasjonalpark åpner. 1994 – Norge avholder folkeavstemning om EU-medlemskap, som ender med knapp seier til nei-siden. 1998 – Den norske FN-bataljonen (Norbatt) i Libanon overlater sitt område til FN-styrker fra India. 2004 – Undersjøisk gassutblåsning under oljeplattformen Snorre A. 2007 – Terra Securities slår seg konkurs som følge av Terra-skandalen. Fødsler Se flere som er født 28. november i :Kategori:Fødsler 28. november. 1757 – William Blake, britisk poet (d. 1827) 1812 – Ludvig Mathias Lindeman, norsk komponist og folkemusikksamler (d. 1887) 1820 – Friedrich Engels, tysk sosialfilosof (d. 1895) 1829 – Anton Rubinstein, russisk komponist, pianist og dirigent (d. 1894) 1835 – Harald Emil Høst, dansk jurist og politiker (d. 1908) 1881 – Stefan Zweig, tysk forfatter (d. 1942) 1887 – Ernst Röhm, tysk nazist (d. 1934) 1913 – Trygve Mathisen, norsk historiker og statsviter (d. 1987) 1921 – Inger Louise Valle, norsk justisminister (d. 2006) 1923 – Gloria Grahame, amerikansk skuespiller (d. 1981) 1930 – Audun Nilsskog, norsk lyriker (d. 2002) 1931 – Tomi Ungerer, fransk illustratør (d. 2019) 1937 – Sidsel Mørck, norsk forfatter 1942 – Bo Johansson, svensk fotballspiller og trener 1947 – Eldbjørg Ribe, norsk tegner og illustratør 1949 – Paul Shaffer, kanadiansk-amerikansk musiker, skuespiller og komponist 1950 – Ed Harris, amerikansk skuespiller, regissør og produsent 1955 – Odd Johan Nelvik, norsk redaktør 1960 – Aslag Haugen, norsk musiker 1961 – Alfonso Cuarón, mexicansk regissør 1962 – Matt Cameron, amerikansk trommeslager 1962 – Marvin Halleraker, norsk billedkunstner, avistegner og illustratør 1962 – Jon Rønningen, norsk bryter 1962 – Jon Stewart, amerikansk komiker 1963 – Øyvind Asbjørnsen, norsk filmprodusent, forlegger og forfatter 1967 – Anna Nicole Smith, amerikansk modell og skuespiller (d. 2007) 1968 – Clas Brede Bråthen, norsk skihopper 1969 – Hanne Ørstavik, norsk forfatter 1969 – Erik Ødegaard, norsk maler og illustratør 1970 – Jan Michaelsen, dansk fotballspiller 1975 – Ekaterina Dafovska, bulgarsk skiskytter 1977 – Fabio Grosso, italiensk fotballspiller 1978 – Siri Hall Arnøy, norsk politiker 1983 – Nelson Haedo Valdez, paraguayansk fotballspiller 1984 – Silje Nordnes, norsk journalist og programleder på NRK P3 1985 – Landry N'Guémo, kamerunsk fotballspiller 1986 – Benjamin Angoua, ivoriansk fotballspiller 1986 – Alfred Yego, kenyansk friidrettsutøver 1988 – Ritchie De Laet, belgisk fotballspiller 1988 – Alassane Diomande, ivoriansk fotballspiller Dødsfall Se flere som døde 28. november i :Kategori:Dødsfall 28. november. 1892 – William Mattieu Williams, britisk kjemiker (f. 1820) 1903 – Jules Levy, britisk musiker (f. 1838) 1904 – Hermann de Pourtalès, sveitsisk seiler (f. 1847) 1906 – Oskar Andersson, svensk tegneserietegner (f. 1877) 1907 – Stanisław Wyspiański, polsk dramatiker, dikter, maler og arkitekt (f. 1869) 1954 – Enrico Fermi, italiensk-amerikansk fysiker (f. 1901) 1967 – Léon M'ba, gabonsk politiker (f. 1902) 1990 – Władysław Rubin, polsk kardinal (f. 1917) 1993 – Eilif Armand, norsk skuespiller (f. 1921) 1994 – Jeffrey Dahmer, amerikansk seriemorder (f. 1960) 1998 – Antonio Quarracino, italiensk-argentinsk kardinal (f. 1923) 2005 – Roy Bjørnstad, norsk skuespiller (f. 1925) 2007 – Petter C.G. Sundt, norsk skipsreder (f. 1945) 2009 – Bjartmar Gjerde, norsk politiker og kringkastingssjef (f. 1931) 2010 – Leslie Nielsen, kanadisk skuespiller (f. 1926) 2011 – Ante Marković, jugoslavisk statsminister (f. 1921) Helligdager Albanias nasjonaldag Mauritanias nasjonaldag Øst-Timors nasjonaldag Dager i november


text: 27. november er den 331. dagen i året og den 332. i skuddår. Det er 34 dager igjen av året. Navnedag Torleiv, Torlaug Historie 43 f.Kr. – Det andre triumvirat dannes mellom Gaius Julius Cæsar Octavianus («Octavian», senere «Cæsar Augustus»), Marcus Aemilius Lepidus og Marcus Antonius. 1095 – Pave Urban II annonserte det første korstog ved konsilet i Clermont. 1774 – Adolf Fredriks kyrka i Stockholm, tegnet av arkitekt Carl Fredrik Adelcrantz, innvies. 1895 – Alfred Nobel signerte sitt testamente og la med dette grunnlaget for nobelprisene. 1912 – Spania etablerer to protektorat på nordkysten av Marokko. 1941 – Andre verdenskrig: De italienske styrkene i Etiopia kapitulerer. 1946 – Indias statsminister Jawaharlal Nehru oppfordret USA og Sovjetunionen om å slutte med kjernefysiske prøvesprengninger. Norsk historie 1896 – Setesdalsbanen blir åpnet. 1905 – Kong Haakon VII avlegger ed til Grunnloven. 1909 – Bergensbanen åpnet av kong Haakon 1940 - Heinrich Koppenberg fikk beskjed fra riksmarskalk Göring om å øke norsk vannkraftproduksjon slik at aluminiumindustriens kapasitet kunne økes fra tonn per år til – tonn. NVE var viktig samarbeidsorgan i planleggingen. 1944 – Rigel-katastrofen, verdens 3. verste skipskatastrofe, med 2578 omkomne, der fangeskipet MS «Rigel» ble senket av britiske fly ved Tjøtta sør for Sandnessjøen. 2000 – Lærdalstunnelen, verdens lengste veitunnel, ble åpnet av kong Harald V. Fødsler Se flere som er født 27. november i :Kategori:Fødsler 27. november. 1701 – Anders Celsius, svensk forsker som innførte temperaturskalaen celsius (d. 1744) 1833 – Mary Adelaide av Cambridge, britisk prinsesse (d. 1897) 1860 – Victor Ewald, russisk komponist (d. 1935) 1903 – Karen Grønn-Hagen, norsk politiker (d. 1982) 1921 – Alexander Dubček, tsjekkoslovakisk leder (d. 1992) 1928 – Thích Quảng Độ, vietnamesisk buddhistisk munk (d. 2020) 1935 – Verity Lambert, britisk TV- og filmprodusent (d. 2007) 1940 – Bruce Lee, kinesisk-amerikansk skuespiller og kampsportutøver (d. 1973) 1942 – Jimi Hendrix, amerikansk musiker (d. 1970) 1946 – Richard Codey, amerikansk politiker 1946 – Olav Zakariassen, norsk forfatter 1947 – Ismaïl Omar Guelleh, djiboutisk president 1960 – Julija Tymosjenko, ukrainsk politiker 1963 – Prinsesse Désirée av Hohenzollern 1968 – Sven-Eirik Utsi, selvstendig næringsdrivende, tidligere torpedo 1972 – Maya Pedersen-Bieri, sveitsisk skeletonutøver 1975 – Frode Nymo, norsk jazzmusiker 1977 – Morten Knutsen, norsk fotballspiller 1978 – Radek Štěpánek, tsjekkisk tennisspiller 1980 – Evi Sachenbacher-Stehle, tysk langrennsløper 1981 – Bruno Alves, portugisisk fotballspiller 1982 – Aleksandr Kerzhakov, russisk fotballspiller 1983 – Professor Green, engelsk rapper og låtskriver 1986 – Dennis Sveum, norsk ishockeyspiller 1989 – Freddie Sears, engelsk fotballspiller 1990 – Håkon Aalmen, norsk fotballspiller 2000 – William Moan Mikalsen, norsk fotballspiller Dødsfall Se flere som døde 27. november i :Kategori:Dødsfall 27. november. 8 f.Kr. – Horats, romersk dikter (f. 65 f.Kr.) 511 – Klodvig I, frankernes konge (f. ca. 466) 658 – Klodvig II, konge av Neustria og Burgund (f. 637) 1852 – Ada Byron Lovelace, britisk datapioner (f. 1815) 1893 – Mariana Grajales, kubansk frihetskjemper (f. 1815) 1894 – Johanna von Puttkamer, tysk fyrstinne (f. 1824) 1895 – Alexandre Dumas den yngre, fransk forfatter (f. 1824) 1899 – Constant Fornerod, sveitsisk politiker (f. 1819) 1899 – Guido Gezelle, nederlandsk forfatter (f. 1830) 1908 – Knud Bergslien, norsk maler (f. 1827) 1908 – Einar Løchen, norsk jurist og politiker (f. 1850) 2004 – Gunder Hägg, svensk friidrettsutøver (f. 1918) 2011 – Ken Russell, britisk regissør og skuespiller (f. 1927) 2011 – Gary Speed, walisisk fotballspiller og trener (f. 1969) Dager i november


text: Hæren er den største forsvarsgrenen i det norske Forsvaret, og har ansvar for å sikre Norges suverenitet på landjorden. Hæren stiller også soldater når Norge deltar i internasjonale operasjoner for NATO og FN. Historie Norge fikk en moderne hær med stående styrker først i 1628. Christian IV opprettet da det nye norske forsvaret, i forbindelse med flere reformer. Viktige foranledninger var at den norske bondehæren nektet å gå inn i Sverige under Kalmarkrigen, samt trusselen om tysk invasjon av Norge etter at Christian hadde kjempet mot tyske styrker i krigen i 1627. Organisering av den første hæren Den norske hæren som ble opprettet iht. Christian IVs «krigsordinants» av 18. januar 1628, og ble organisert som en vernepliktshær med fem regimenter: Båhusiske regiment Tunsbergiske regiment Akershusiske regiment Bergenhusiske regiment Trondhjemske regiment I tillegg ble det opprettet tre fähnlein (fenniker = kompanier): Jemtlandske kompani Agdesiden kompani Stavangerske kompani Videre ble det etablert 14 borgerkompanier som skulle forsvare byene og kjøpstedene. Totalt bestod denne hæren av 6 243 mann. Hærens innsats Norske soldater tjenestegjorde mye utenlands, og utenlandske offiserer tjenestegjorde mye i Norge. Kommandospråket var tysk fram til 1772. Under den europeiske sjuårskrigen (1756–63) ble omtrent halve hæren brukt som grensevakter i Schleswig-Holstein. I 1808 ble Norge angrepet av Sverige, men norske styrker under ledelse av Christian August drev svenskene tilbake. I 1814 var norske offiserer godt representert på Eidsvold. Det ble vedtatt at Norge skulle ha en vernepliktshær, etter moderne prinsipper. 2 000 av mannskapene var vervet; resten tas inn via allmenn verneplikt. I 1814 rykket svenske styrker igjen inn i Norge. De norske styrkene greide ikke å drive dem tilbake. Motstanden var likevel så betydelig for svenskene at de oppga å ta Norge som et territorium, og gikk med på en forhandlingsløsning som endte med at Norge inngikk en personalunion med Sverige. Etter unionsstiftelsen ble den norske hæren halvert, og øvingsnivået ble redusert til rundt 20 % av tidligere. Før 1885 hadde Hæren og marinen hvert sitt departement, men forsvarsminister Johan Sverdrup slo dem sammen til Forsvarsdepartementet. I 1905, rundt unionsoppløsningen, ble både norske og svenske styrker mobilisert på hver sin side av riksgrensen. I forkant av konflikten hadde hæren blitt kraftig rustet opp med både festningsanlegg, mitraljøser og hurtigskytende kanoner. Den norske hæren stilte med 18 000 mann på Østlandet og 4 000 i Trøndelag. Sett i forhold til andre land har aldri Norge hatt en sterkere hær enn i 1905. Unionsoppløsningen gikk fredelig for seg, og det kom ikke til noen trefninger mellom de to sidene. Under kampene i Norge i 1940 stilte Hæren med til sammen 40–50 000 mann. I de senere kampene i Nord-Norge var det rundt 8–10 000 mann igjen. En ny norsk hær ble etablert i utlandet, men fikk lite ressurser og hadde knapt 4 000 mann ved krigens slutt. Den første stridsvogn bestilt av det norske forsvaret var Landsverk L-120 i 1936. Etter krigen stilte Hæren med mannskaper til Tysklandsbrigaden, og ble omorganisert for å tilpasse seg medlemskap i NATO. Ti år etter krigen besto Hæren av en stående brigade og ti mobiliseringsbrigader. Ved den kalde krigen var Hæren en garantist for at Norge kan opprettholde sine internasjonale forpliktelser overfor Nato og FN ved internasjonale operasjoner. s slutt ble Hæren bygget ned, og består i dag av rundt 9 500 mann, og har ikke lenger noen ambisjon om invasjonsforsvar. Hærens oppgaver De fleste konflikter krever territoriell kontroll ved nærvær av soldater på bakken og her har Hæren den viktigste rollen. Hæren er en garantist for at Norge kan opprettholde sine internasjonale forpliktelser overfor Nato og FN ved internasjonale operasjoner. I fredstid har Hæren ansvaret for å ha minst én styrke (bestående av TMBN og deler av Brigade Nord) i nasjonal beredskap til enhver tid, det vil si at styrken kan tre i aksjon på svært kort varsel. Andre faste, daglige oppgaver er å kontrollere grenseområdene mot Russland og vokte Det kongelige slott. Dagens organisasjon Se også Tidligere norske militæravdelinger Hæren består av et antall avdelinger, ledet av en avdelingssjef. Disse er underlagt sjef Hæren, som formelt og i praksis styrer avdelingene. Hærstaben Brigade Nord Telemark bataljon 2. bataljon Panserbataljonen Artilleribataljonen Ingeniørbataljonen Sambandsbataljonen Sanitetsbataljonen Stridstrenbataljonen Militærpolitikompaniet Finnmark landforsvar Garnisonen i Sør-Varanger (Høybuktmoen) Porsanger bataljon Finnmark heimevernsdistrikt 17 Hans Majestet Kongens Garde (Huseby leir og Terningmoen) Etterretningsbataljonen Hærens våpenskole (Østerdal Garnison) Trenregimentet Forsvarets militærpolitiavdeling Leirer i bruk i Hæren Garnisonen i Porsanger (Porsangmoen, Porsanger) Heggelia leir (Bardufoss, Målselv) Heistadmoen (Kongsberg) Huseby leir (Oslo) Høybuktmoen (Garnisonen i Sør-Varanger) (ved Kirkenes i Sør-Varanger) Linderud leir (Oslo) Rusta leir (Bardufoss, Målselv) Sessvollmoen leir (Ullensaker) Setermoen leir (Bardu) Skjold leir (Tidl. Maukstadmoen leir og Holmen leir, Øverbygd i Målselv) Østerdal Garnison Rena leir (Åmot) Terningmoen (Elverum) Se også Liste over Hærens utrustning Hærens uniformer Referanser Eksterne lenker Etableringer i 1628 he:צבא נורבגיה


text: Norid AS er registerenheten for de norske toppdomenene .no (Norge), .sj (Svalbard og Jan Mayen) og .bv (Bouvetøya), og har i henhold til overenskomst med den internasjonale forvalteren av toppdomener (ICANN/IANA) rett til å tildele, administrere og registrere domenenavn under disse toppdomenene. Det er kun .no som er åpent for registrering av domenenavn. Norid er ikke et forvaltningsorgan, og tildeling av domenenavn skjer på privatrettslig grunnlag og innebærer ikke utøvelse av offentlig myndighet. Domeneområdet er regulert av en egen forskrift med Nasjonal kommunikasjonsmyndighet som tilsynsmyndighet. Som registerenhet forvalter Norid navnetjenesten og registreringstjenesten for toppdomenene, samt fastsetter tildelingsregler innenfor rammen av lov og forskrift. Registreringstjenesten behandler søknader om domenenavn under .no i tråd med gjeldende tildelingsregler og opprettholder et register over bruksrett til de ulike domenenavnene. Navnetjenesten for .no-domenet er nødvendig for at domenenavnene skal virke teknisk. Denne tjenesten er en sentral del av den grunnleggende nettinfrastrukturen i Norge, har spesielt høye krav til tilgjengelighet og har ikke vært utilgjengelig siden toppdomenet ble tatt i bruk for over 30 år siden. Selskapet samarbeider med tekniske og domeneadministrative miljøer i andre land. Historie Den 17. mars 1987 ble toppdomenet .no delegert til Televerkets forskningsinstitutt, der internettpionerene Pål Spilling og Jens Thommassen var tilknyttet. Instituttet var på det tidspunktet hovedsamarbeidspartner med ARPAnet. Samme år ble Uninett-prosjektet startet opp, og som teknisk kompetent og nøytral part var det naturlig at de overtok ansvaret for toppdomenet. I 1993 ble Uninett etablert som et heleid aksjeselskap under daværende Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Arbeidet med driften av .no-domenet krevde mer ressurser etter hvert som bruken av internett økte, og i 1996 ble prosjektet som stod for driften opprettet som en egen organisatorisk enhet i Uninett. Prosjektet fikk navnet Norid, et akronym for norsk registreringstjeneste for internett domenenavn. I 1997 ble Norid registerenhet for .sj og .bv. Det første regelverket for domeneregistrering under .no (navnepolitikken) ble offentliggjort i 1995. Regelverket var i starten ganske restriktivt. Bare organisasjoner (bedrifter og andre virksomheter) kunne registrere domenenavn, og de kunne registrere bare ett domenenavn som de måtte dokumentere rettigheter til. I årene etterpå har regelverket blitt revidert en rekke ganger, og mange av restriksjonene er fjernet: · 2000: Det ble åpnet for å registrere generelle ord og uttrykk · 2001: Antall domenenavn per organisasjonsnummer ble økt til 15, og kravet om å dokumentere rettigheter til navnet ble fjernet. · 2004: Tillatte tegn ble utvidet med 23 nye, herunder æ, ø og å. Med denne endringen kunne alle de offisielle skriftspråkene i Norge representeres i norske domenenavn. · 2007: Åpning for domenenavn som bare består av tall, som 123.no. · 2011: priv.no ble opprinnelig opprettet som et kategoridomene for privatpersoner i 1993, og ble drevet av ulike kommersielle aktører i mange år. Etter å ha overtatt ansvaret for driften av kategoridomenet gjenåpnet Norid det den 6. juni 2011. Den 30. november 2011 ble antall domenenavn for organisasjoner (bedrifter og andre virksomheter) utvidet til 100 domenenavn per organisasjonsnummer. · 2014: Privatpersoner kan registrere domenenavn direkte under .no. Etter en anbefaling fra en tverrdepartemental arbeidsgruppe ble domeneområdet regulert med en egen forskrift av 1. august 2003 (domeneforskriften). I februar samme år ble Norid stiftet som et datterselskap under Uninett AS, under navnet UNINETT Norid AS. Selskapet endret navn til Norid AS i 2019. Fra 1. juli 2021 er Norid AS eid av Kommunal- og moderniseringsdepartementet. Regelverk Norid fastsetter tildelingsregler for domenenavn under .no-domenet innenfor rammene av lov og forskrift, og er ansvarlig for opprettelsen av en klageordning. Før vesentlige endringer av tildelings- og klageregler innhenter Norid råd fra myndighetenes og brukernes representanter, blant annet ved offentlige høringer . Viktige interessegrupper er representert i Norpol, som er et rådgivende organ som bidrar i utviklingen av reglene for .no-domenet. Alle som ønsker det kan i tillegg gi innspill til Norid direkte. Tildelingsregler og klageregler er utformet som et privatrettslig avtaleverk. Tildelingsreglene har bestemmelser om hvilke domenenavn som kan registreres og hvilke som er reservert for bestemte formål, og hvem som kan registrere domenenavn. Noen viktige bestemmelser er: Abonnenten må være en organisasjon registrert i Enhetsregisteret eller en privatperson registrert i Folkeregisteret og må ha norsk postadresse. Begrenset antall domenenavn En organisasjon (bedrift eller annen virksomhet) kan ha inntil 100 domenenavn direkte under .no og kan i tillegg registrere under geografiske domener og kategoridomener. Privatpersoner kan registrere inntil fem domenenavn. Selve domenenavnet Et domenenavn må ha minst 2 og maks 63 tegn. Tillatte tegn er bokstavene a-z, 23 spesialtegn som skal dekke alle de offisielle norske skriftspråkene, sifrene 0-9 og bindestrek. Beskyttede eller reserverte navn En del domenenavn er av ulike grunner reservert eller beskyttet. Eksempler på dette er ftp.no, www.no etc. Dette gjelder også en del geografiske navn. Et domenenavn oppstår først i det en organisasjon eller privatperson får tildelt et abonnement på det. Abonnementet gir domeneabonnenten en bruksrett til domenenavnet, og denne retten opprettholdes så lenge abonnementet løper. Det er domeneabonnenten som har ansvar for bruken av domenenavnet. Norid driver ingen kontroll med innhold på nettsteder og har heller ikke noe mandat til å reagere overfor nettsteder som kan se ut til å bryte loven; det er det opp til politiet og rettsvesenet å gjøre. Konflikter om domenenavn behandles av Domeneklagenemnda eller i rettssystemet. Norids nettsider gir mer informasjon om hva det er smart å tenke gjennom ved valg av domenenavn, og generelt om en rekke forhold som gjelder domenenavn. Referanser Internett Norske statlige selskaper Etableringer i 2003 IT-organisasjoner Eksterne lenker (no) Offisielt nettsted (en) Offisielt nettsted Domeneforskriften (lovdata) Regelverket for norske domenenavn Nøkkeltall for norske domenenavn


text: Offisielle språk er språk i et land som etter lover og forskrifter skal brukes i offisiell korrespondanse og dokumentasjon. Om et land har flere offisielle språk kan det også være regler for hvilke språk som kan, skal eller bør brukes i ulike sammenhenger. Halvparten av alle verdens land har offisielle språk. Noen land har bare ett offisielt språk, som for eksempel Island, Albania, Frankrike (til tross for at det er flere innfødte språk) og Tyskland. Andre igjen, som f.eks. Belgia, Finland, Norge, Afghanistan, Paraguay, Bolivia, India, Sveits og Sør-Afrika har mer enn ett offisielt språk. Noen land som Sverige, Danmark, Irak, Italia og Spania er det ett offisielt språk for landet, og i tillegg andre medoffisielle språk for enkelte viktige regioner. Andre land som USA har ingen offisielle språk, men offisielle språk i enkelte delstater. Til slutt er det de landene som ikke har et offisielt språk i det hele tatt, som Australia, Eritrea, Luxembourg, Tuvalu og Storbritannia. Som en konsekvens av kolonialismen og/eller nykolonialismen i enkelte land i Afrika og på Filippinene er det offisielle og lærespråket (for eksempel engelsk eller fransk) ikke det samme som nasjonalspråket eller det mest brukte språket. Offisielle språk i Norden Danmark har to offisielle språk. Majoriteten snakker dansk, og et mindretall i Sønderjylland (Nordslesvig) snakker tysk. Mindretallets kulturelle og språklige rettigheter er beskyttet gjennom København-Bonn-erklæringene fra 1955. Det dansktalende mindretallet i Sydslesvig er tilsvarende beskyttet. Finland har to offisielle språk med nasjonal status, finsk og svensk. Majoriteten snakker finsk, og en minoritet på omtrent 6% snakker svensk. På Åland er svensk det eneste offisielle språket. I tillegg har samisk offisiell status i Enontekis, Enare, Utsjok og den nordlige delen av Sodankylä. I tillegg har samer, romer og andre grupper rett til å bevare og utvikle eget språk og kultur. Dette inkluderer også retten til å bruke tegnspråk. Det er to tegnspråk i Finland: finsk tegnspråk og finlandssvensk tegnspråk. Island har ett offisielt språk, islandsk. Det islandske tegnspråket er avledet av det danske tegnspråket. Norge har to offisielle språk med nasjonal status, norsk og samisk. Samisk er som eneste språk nevnt i Norges grunnlov. Det er to offisielle målformer av norsk, nynorsk og bokmål. Samisk har tre målformer, nordsamisk, sørsamisk og lulesamisk. I tillegg har kvensk, romani, romanes og norsk tegnspråk offisiell status som minoritetsspråk. Sverige har svensk som hovedspråk og samfunnets felles språk. I tillegg har meänkieli (tornedalsfinsk), samisk, jiddisch, romani chib og svensk tegnspråk offisiell status. Færøyene har to offisielle språk, færøysk og dansk. Færøysk er det primære språket, mens dansk skal kunne anvendes i alle offentlige sammenhenger. Det tilbys grundig opplæring i dansk. Grønland har grønlandsk som offisielt språk. Det stilles ingen krav om undervisning i dansk, eller at dansk skal kunne brukes i offentlige sammenhenger, men Grønlands Selvstyre tilbyr likevel offisiell informasjon på dansk. Åland har svensk som offisielt språk. Finske innbyggere har rett til å bruke finsk på egne vegne ved domstoler og overfor andre myndigheter. Se også Liste over offisielle språk Liste over offisielle språk etter land Referanser Språk