text: En planet (, , som betyr «vandrende stjerne») er et himmellegeme som går i bane rundt en stjerne eller en stjernerest. Den har stor nok masse til at dens egen gravitasjon har gjort den tilnærmet rund, men ikke så mye masse at det forårsaker kjernefysisk fusjon. Den har også ryddet «nabolaget» for planetesimaler. Begrepet planet er gammelt, med bånd til historie, vitenskap, mytologi og religion. Planetene ble sett på som guddommelige eller utsendte av guddommer i mange tidlige kulturer. Den empiriske naturvitenskapen endret denne oppfatningen. I det andre århundre e.Kr. trodde den gresk-romerske astronomen Ptolemaios at planetene gikk i bane rundt jorden i episykluser. Tanken om at planetene gikk i bane rundt solen hadde blitt foreslått en rekke ganger; på 1600-tallet beviste Galileo Galilei dette for første gang gjennom observasjoner ved hjelp av teleskop. I 1605 påviste Johannes Kepler, gjennom lovene for planetenes bevegelser, at banene ikke var sirkulære, men elliptiske. Bedre hjelpemidler til observasjoner avslørte at planeter roterte rundt skråstilte akser, liksom jorden, og at noen hadde iskapper og årstider. I romalderen har nære observasjoner med sonder avdekket at jorden og de andre planetene deler egenskaper som vulkanisme, stormer, tektonikk og hydrologi. I 2006 vedtok Den internasjonale astronomiske union (IAU) en definisjon av planeter innenfor solsystemet. Den er omstridt fordi den ekskluderer mange objekter med planetmasser – nemlig de største av gasskjempenes måner og objekter som tilhører en populasjon. Ceres og 4 Vesta tilhører asteroidebeltet, Pluto mistet planetstatusen etter at den ble kjent som tilhørende Kuiperbeltet utenfor Neptun, Eris tilhører den spredte skiven, og det kan være så mange som 100 transneptunske objekter med planetmasser. De tilhører en populasjon, klassifiseres som dvergplaneter, og hittil har fem fått denne statusen. Solsystemet inneholder også hundretusenvis av smålegemer. Planeter er av to hovedtyper: store gasskjemper med lav tetthet, og mindre, steinete terrestriske planeter. I solsystemet er det åtte planeter. I økende avstand fra solen er det de fire terrestriske planetene Merkur, Venus, jorden og Mars, etterfulgt av de fire gasskjempene Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun. Seks av planetene har én eller flere naturlige satellitter i bane rundt seg. Siden 1992 har det blitt oppdaget planeter rundt andre stjerner («eksoplaneter») i vår galakse Melkeveien. 20. desember 2011 rapporterte laget bak Keplerteleskopet om oppdagelsen av de første eksoplanetene på størrelse med jorden, Kepler-20e og Kepler-20f i bane rundt den sollignende stjernen Kepler-20. Den 17. april 2014 ble det rapportert om den første kjente jordlignende planeten innenfor den beboelige sonen: Kepler-186f som går i bane rundt den røde dvergen Kepler-186. Den 7. oktober 2015 var det kjent 12 slike planeter. Per er kjente eksoplaneter innenfor planetsystemer (hvorav har mer enn én planet) oppført i Extrasolar Planets Encyclopaedia ved Parisobservatoriet. Størrelsene varierer fra terrestriske planeter som jorden til planeter med 25 jupitermasser. Nettstedet Exoplanet Data Explorer ved University of California, Berkeley inkluderer objekter på opp til 24 jupitermasser. Per opererer det med bekreftede planeter og ubekreftede kandidater, eller totalt planeter. Keplerteleskopets database omfatter per totalt bekreftede planeter og ubekreftede kandidater. En studie fra 2012 som analyserte data fra gravitasjonell mikrolinsing anslo et gjennomsnitt på minst 1,6 bundne planeter for hver stjerne i Melkeveien. Astronomer ved Harvard–Smithsonian Center for Astrophysics anslo i januar 2013 at det i melkeveien finnes «minst 17 milliarder» eksoplaneter på størrelse med jorden (0,8–1,25 jordmasser), med omløpsperioder på 85 dager eller mindre. Historie Tankene om planetene har utviklet seg fra de guddommelige vandrende stjernene i antikken til de jordlige objektene i den vitenskapelige tidsalderen. Konseptet har utvidet seg til å inkludere verdener utenfor solsystemet, i mer enn tusen kjente ekstrasolare systemer. Flertydigheten i å definere planeter har ført til mange kontroverser. De fem klassiske planetene som er synlige for det blotte øyet, har vært kjent siden antikken, og spilte en betydelig rolle for mytologien, religiøs kosmologi og antikkens astronomi. I antikken merket astronomene seg hvordan enkelte lys beveget seg over himmelen i forhold til andre stjerner. Antikkens grekere kalte dem for (, vandrende stjerner) eller «» (, vandrere), og ordet «planet» er avledet fra disse. I antikkens Hellas, Kina, Babylon, og alle før-moderne sivilisasjoner, var det nesten allment akseptert at jorden var i sentrum av universet og at alle «planetene» sirklet rundt jorden. Stjernene og planetene syntes å gå rundt jorden hver dag, og den alminnelige oppfatningen var at jorden var fast og stabil og at den forholdt seg i ro. Babylon Den første sivilisasjonen kjent å inneha en funksjonell teori om planetene var babylonerne som levde i Mesopotamia i det første og andre årtusen f.Kr. Ammi-saduqas Venus-tavler fra det 7. århundre f.Kr. er en kopi av en liste over observasjoner av planeten Venus' bevegelser som sannsynligvis daterer seg tilbake til så tidlig som det andre årtusen f.Kr. De to kileskrifttabellene MUL.APIN fra det 7. århundre f.Kr. gir en oversikt over bevegelsene til solen, månen og planeter over en tidsperiode på et år. Enuma anu enlil, skrevet i den nyassyriske perioden i det 7. århundre f.Kr., inneholder en liste over jærtegn og forholdene med ulike himmelfenomener, inkludert bevegelsene til planetene. Merkur, Venus, Mars og de ytre planetene Jupiter og Saturn ble identifisert av babylonske astronomer, og forble de eneste kjente planetene frem til oppfinnelsen av teleskopet i tidlig moderne tid. Babylonske astrologer la også grunnlaget for den vestlige astrologien. Gresk-romersk astronomi De gamle grekerne koblet i utgangspunktet mindre betydning til planetene enn babylonerne. Pytagoreerne ser ut til å ha utviklet sin egen planetteori i det 6. og 5. århundre f.Kr., hvor jorden, solen, månen og planeter roterte rundt en «sentral flamme» i sentrum av universet. Pythagoras eller Parmenides sies å ha vært den første til å identifisere «aftenstjernen» og «morgenstjernen» (Venus) som ett og samme objekt. I det 3. århundre f.Kr. foreslo Aristarkhos av Samos et heliosentrisk system hvor jorden og planetene kretset rundt solen. Det geosentriske systemet forble imidlertid dominerende frem til den vitenskapelige revolusjonen. I den hellenistiske perioden i det første århundre f.Kr. hadde grekerne begynt å utvikle sine egne matematiske skjemaer for å forutsi planetenes posisjoner. Disse skjemaene var basert på geometri fremfor det aritmetiske til babylonerne, og de overgikk babylonernes teorier i kompleksitet og omfang og stod for mesteparten av de astronomiske bevegelsene observert med det blotte øye. Teoriene kom til sitt fulle uttrykk i Almagest skrevet av Ptolemaios i det andre århundre e.Kr. Verket erstattet alle tidligere verker om astronomi, og forble den definitive astronomiske teksten i den vestlige verden i over tretten århundrer. For grekerne og romerne fantes det syv kjente planeter, hver antatt å gå i bane rundt jorden i henhold til de komplekse lovene lagt ut av Ptolemaios. Disse var, i stigende rekkefølge fra jorden (i Ptolemaios' rekkefølge): månen, Merkur, Venus, solen, Mars, Jupiter og Saturn. India I 499 e.Kr. la den indiske astronomen Aryabhata frem en planetmodell som eksplisitt innarbeidet jordrotasjonen rundt dens akse. Han forklarte den som en årsak til en tilsynelatende bevegelse av stjernene vestover. Han mente også at planetenes bane var elliptiske. Aryabhatas tilhengere var spesielt sterke i Sør-India, hvor hans prinsipper for daglig jordrotasjon, blant andre, ble fulgt og en rekke sekundære verk var basert på dem. I 1500 reviderte Nilakantha Somayaji ved Kerala-skolen for astronomi og matematikk Aryabhatas modell i sitt verk Tantrasamgraha. I verket Aryabhatiyabhasya, en kommentar til Aryabhatas Aryabhatiya, utviklet han en planetmodell hvor Merkur, Venus, Mars, Jupiter og Saturn gikk i bane rundt solen, som i sin tur gikk i bane rundt jorden. Dette tilsvarte det tychoniske systemet som senere ble foreslått av Tycho Brahe mot slutten av det 16. århundre. De fleste astronomene ved Kreala-skolen aksepterte hans planetmodell. Middelalderens islamske astronomi I det 11. århundre ble venuspassasjen observert av Avicenna som fastslo at Venus var, i det minste noen ganger, under solen. I det 12. århundre observerte Ibn Bajjah «to planeter som sorte flekker foran solen». Maragha-astronomen Qotb al-Din Shirazi identifiserte dem i det 13. århundre som en passasje av Merkur og Venus. Ibn Bajja kunne likevel ikke ha observert noen venuspassasje siden ingen oppstod i løpet av hans levetid. Europeisk renessanse Den vitenskapelige revolusjonen endret forståelsen av begrepet «planet» fra noe som beveget seg over himmelen i forhold til stjernefelt til et legeme som gikk i bane rundt jorden (eller som ble antatt å gjøre det), og i det 16. århundre til noe som gikk direkte i bane rundt solen da den heliosentriske modellen til Kopernikus, Galilei og Kepler fikk herredømme. Dermed ble jorden en av planetene, mens solen og månen ble ekskludert. Da de første satellittene til Jupiter og Saturn ble oppdaget i det 17. århundre, ble begrepene «planet» og «satellitt» brukt om hverandre – selv om sistnevnte gradvis skulle bli mer utbredt i det etterfølgende århundret. Frem til midten av det 19. århundre økte antall «planeter» raskt siden ethvert objekt oppdaget å gå direkte i bane rundt solen ble listet som en planet av det vitenskapelige samfunn. 19. århundre På 1800-tallet innså astronomer at nylige oppdagete legemer som hadde blitt klassifisert som planeter det siste halve århundret (slik som Ceres, Pallas og Vesta), var svært ulike tradisjonelle planeter. De delte det samme området mellom Mars og Jupiter (asteroidebeltet) og hadde mye mindre masse. Derfor ble de nedklassifisert til «asteroider». I fraværet av en formell definisjon ble en «planet» forstått som ethvert «stort» legeme som gikk i bane rundt solen, og i størrelse fantes det et enormt gap mellom asteroidene og planetene. Siden nye funn syntes å ta slutt etter oppdagelsen av Neptun i 1846, var det intet åpenbart behov for en formell definisjon. 20. århundre I 1930 ble Pluto oppdaget. Innledende observasjoner førte til antakelsen om at den var større enn jorden, og legemet ble umiddelbart akseptert som den niende planet. Ytterligere observasjoner påviste at Pluto var mye mindre. I 1936 foreslo Raymond Lyttleton at Pluto var en unnsluppet satellitt fra Neptun. Fred Whipple foreslo i 1964 at Pluto var en komet. Den var imidlertid større enn alle de kjente asteroidene, og eksisterte tilsynelatende ikke i en større populasjon – den beholdt planetstatusen frem til 2006. I 1992 oppdaget astronomene Aleksander Wolszczan og Dale Frail planeter rundt pulsaren PSR B1257+12. Dette var den første definitive oppdagelsen av et planetsystem rundt en annen stjerne. 6. oktober 1995 kunngjorde Michel Mayor og Didier Queloz den første definitive oppdagelsen av en eksoplanet i bane rundt en hovedseriestjerne – 51 Pegasi. Oppdagelsen av eksoplaneter førte til en annen tvetydighet i å definere punktet hvor en planet blir en stjerne. Mange eksoplaneter har masser flere ganger høyere enn Jupiters som nærmer seg «brune dverger». Brune dverger anses som stjerner på grunn av evnen til å fusjonere deuterium, en tyngre isotop av hydrogen. Mens stjerner mer massive enn 75 ganger Jupiter fusjonerer hydrogen, kan stjerner helt ned i 13 jupitermasser fusjonere deuterium. Deuterium er imidlertid sjeldent, og de fleste brune dvergene har sluttet å fusjonere deuterium lenge før de blir oppdaget, noe som gjør dem vanskelige å skille fra supermassive planeter. 21. århundre Med oppdagelsene av flere objekter i solsystemet i siste halvdel av det 20. århundre, og oppdagelsen av store objekter rundt andre stjerner, oppstod det uenigheter om hva som er en planet. Det var spesielt uenighet om hvorvidt et objekt skulle betraktes som en planet hvis den var en del av en bestemt populasjon, slik som et belte, eller hvis den var tilstrekkelig stor til å generere energi gjennom kjernefysisk fusjon av deuterium. Et økende antall astronomer argumenterte for at Pluto skulle fratas planetstatusen. Mange lignende objekter ble funnet i samme region av solsystemet (Kuiperbeltet) i løpet av 1990-årene og tidlig i 2000-årene, og Pluto ble funnet å tilhøre en populasjon på tusener. Quaoar, Sedna, og Eris ble i populærpressen omtalt som den tiende planet, uten noen bred vitenskapelig anerkjennelse. I 2005 ble det kunngjort at Eris var 27 % mer massiv enn Pluto, og gjorde en offisiell definisjon av en planet ønskelig. IAU vedtok en definisjon på en planet den 24. august 2006. Antallet planeter falt til åtte legemer som hadde «ryddet bane» (Merkur, Venus, jorden, Mars, Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun), og en ny klasse med dvergplaneter ble laget. Denne inneholdt opprinnelig tre objekter (Ceres, Pluto og Eris). Definisjonen av eksoplaneter I 2003 tok Den internasjonale astronomiske unions arbeidsgruppe for eksoplaneter et standpunkt for definisjonen av en planet. Deres definisjon var hovedsakelig fokusert på grensen mellom planeter og brune dverger: Planeter er objekter med masser under massegrensen for kjernefysisk fusjon av deuterium (kalkulert til å være 13 ganger Jupiters masse for objekter med samme isotopforekomst som solen) som går i bane rundt stjerner eller stjernerester (uavhengig av hvordan de ble dannet). Minimumsmassen og størrelsen som kreves for at et eksoobjekt skal betraktes som en planet, bør være den samme som brukes i solsystemet. Substellare objekter med masser over massegrensen for kjernefysisk fusjon av deuterium er «brune dverger», uavhengig av hvordan de ble dannet eller hvor de ligger. Frittflytende objekter i unge stjernehoper med masser under massegrensen for kjernefysisk fusjon av deuterium er ikke «planeter», men «sub-brune dverger» (eller det navnet som er mest passende) Definisjonen har blitt utstrakt brukt ved publisering av funn av eksoplaneter i akademiske publikasjoner. Den fungerer som en arbeidsdefinisjon inntil en mer permanent definisjon blir vedtatt. Den berører ikke den nedre massegrensen, og styrer derfor klar av uenighetene om objektene i solsystemet. Definisjonen berører heller ikke objekter i bane rundt brune dverger, slik som 2M1207b. En sub-brun dverg kan defineres som et objekt med planetmasse som dannes gjennom kollaps av en sky snarere enn akkresjon. Forskjellen i dannelse har ikke universell enighet; astronomer er delt i to leirer om hvordan man skal betrakte dannelsesprosessen for en planet som en del av klassifiseringen. Det er ofte ikke mulig å fastslå dannelsesprosessen. En akkresjonsformet planet rundt en stjerne kan kastes ut fra systemet og bli friflytende, og en sub-brun dverg dannet av kollapsen av en sky kan bli fanget i en bane rundt en stjerne. Regelen med 13 jupitermasser er en tommelfingerregel snarere enn en presis definisjon. Store objekter vil forbrenne det meste av sitt deuterium, og mindre objekter vil forbrenne noe av det. 13 jupitermasser ligger et sted i mellom. Mengden av deuterium som forbrennes avhenger ikke bare av massen, men også av sammensetningen og mengden av helium og deuterium til stede. Et annet kriterium for å skille planeter og brune dverger, er hvorvidt trykket i kjernen domineres av kolonnetrykk eller elektrondegenerering. 2006-definisjonen Den nedre grensen ble tatt opp i IAUs generalforsamling 24. august 2006. Etter mye debatt og et mislykket forslag, stemte forsamlingen for en resolusjon som definerte planeter i solsystemet som: Med denne definisjonen har solsystemet åtte planeter. Legemer som oppfyller de to første betingelsene, men ikke den tredje klassifiseres som dvergplaneter – forutsatt at de ikke er naturlige satellitter. En komite i IAU foreslo opprinnelig en definisjon uten (c) som et kriterium. Etter mange diskusjoner avgjorde en avstemning, at de legemene i stedet skulle klassifiseres som dvergplaneter. Definisjonen bygger på teorier om planetdannelser, der planetariske embryoer rydder sitt baneområde for andre mindre objekter. Som beskrevet av astronomen Steven Soter: Siden 2006 har definisjonen vært omstridt, og mange astronomer vil ikke bruke den. Uenigheten handler delvis om punkt (c) (rydde baneområdet) og om hvorvidt dvergplanetene burde tilhøre en bredere planetdefinisjon. Plutos planetstatus har hatt en sterk kulturell betydning siden 1930. Oppdagelsen av Eris ble bredt omtalt i media som den tiende planeten, og omklassifiseringen til dvergplaneter fikk mye oppmerksomhet i media og blant befolkningen. Tidligere klassifiseringer Tabellen under lister legemer i solsystemet som tidligere ble ansett som planeter: Mytologi og navngivelse Navnene på planetene i den vestlige verden er avledet fra praksisen til romerne, som avledet dem fra grekerne og babylonerne. I antikkens Hellas ble de to lyseste objektene, solen og månen, kalt Helios og Selene; den fjerneste planeten ble kalt Phainon, skinneren, etterfulgt av Phaethon, «lyssterk»; den røde planeten var kjent som Pyroeis, den «brennende»; den lyseste var kjent som Phosphoros, lysbringeren; og den flyktige siste planeten ble kalt Stilbon, glimteren. Grekerne gjorde også hver planet hellig til en av sine guder, olympierne: Helios og Selene var navnet på både planeter og guder, Phainon var hellig til Kronos, Titan som var far til olympierne; Phaethon var hellig for Zevs, Kronos' sønn som avsatte ham som konge; Pyroeis ble gitt til Ares, sønn av Zevs og krigsgud; Phosphoros ble styrt av Afrodite, kjærlighetsgudinnen; og Hermes, gudenes budbringer og guden over læring og kunnskap, hersket over Stilbon. Den greske praksisen med innpoding av gudenes navn på planetene ble lånt fra babylonerne. Babylonerne oppkalte Phosphoros etter kjærlighetsgudinnen Ishtar; Pyroeis etter krigsguden Nergal, Stilbon etter kunnskapsguden Nebo og Phaethon etter sjefsguden Marduk. Det er for mange konkordanser mellom greske og babylonske navnekonvensjoner til at de kan ha oppstått separat. For eksempel var den babylonske guden Nergal en krigsgud, og dermed identifiserte grekerne ham med Ares. Men i motsetning til Ares, ble Nergal også guden for pest og underverdenen. I dag kjenner de fleste i den vestlige verden planetene ved navn avledet fra gudene av Olympos. Moderne grekere bruker fremdeles de gamle navnene. Andre europeiske språk bruker romerske (eller latinske) navn, mye på grunn av innflytelsen fra det romerske keiserriket og senere den katolske kirke. Romerne, som i likhet med grekerne var indoeuropeiske, delte med dem en felles panteon under forskjellige navn, men de manglet de rike narrative tradisjonene som gresk poesi hadde gitt sine guder. I den senere perioden av den romerske republikk lånte romerske forfatter mye av de greske fortellinger, helt til de ble uadskillelige fra deres egen panteon. Da romerne studerte gresk astronomi, ga de planetene sine navn etter sine egne guder: Merkurius (for Hermes), Venus (Afrodite), Mars (Ares), Iupiter (Zevs) og Saturnus (Kronos). Da de siste planetene ble oppdaget på 1800- og 1900-tallet, ble navnepraksisen opprettholdt med Neptūnus (Poseidon). Uranus er unik ved at den er oppkalt etter en gresk guddom i stedet for hans romerske motstykke Caelus. Ifølge en tro som muligens stammer fra Mesopotamia, men som utviklet seg i det hellenistiske Egypt, trodde mange romere at de syv gudene som planetene var oppkalt etter, holdt øye med jorden i timeslange skift. Rekkefølgen på skiftene var Saturn, Jupiter, Mars, solen, Venus, Merkur og Månen – fra lengst fra til nærmest planeten. Derfor ble den første dagen startet av Saturn (1. time), andre dag av solen (25. time), etterfulgt av månen (49. time), Mars, Merkur, Jupiter og Venus. Hver dag ble oppkalt etter guden som startet den, og dette er også rekkefølgen på ukedagene i den romerske kalender etter at den nundinalske syklusen ble avvist – og den er fremdeles bevart i mange moderne språk. Jorden er den eneste planeten uten et navn fra gresk-romersk mytologi. Den ble allment akseptert som en planet i det 17. århundre, og det er ingen tradisjon for å kalle den opp etter en gud (det samme gjelder også, på norsk og engelsk i det minste, for solen og månen). Det anglo-saksiske ordet erda betyr grunn eller jord, og ble først brukt skriftlig som navnet på jordens sfære, muligens rundt 1300. Liksom ekvivalenter i andre germanske språk er navnet avledet fra urgermansk ertho, «grunn», og kan sees i det engelske ordet Earth, tysk Erde, nederlandsk Arde og skandinavisk jord. Mange romanske språk har beholdt det gamle romerske ordet terra – eller varianter av det – med betydningen «tørt land», i motsetning til «hav». Ikke-romerske språk bruker sine egne respektive ord. Grekerne har beholdt sitt opprinnelige navn, Γή (Ge eller Yi). Kulturer utenfor Europa bruker andre navnesystemer. India bruker et system basert på Navagraha som inkorporerer de syv tradisjonelle planetene: Surya (solen), Chandra (månen), Budha (Merkur), Shukra (Venus), Mangala (Mars), (Jupiter), Shani (Saturn) og de stigende og synkende måneknutene Rahu og Ketu. Kina bruker et system basert på de fem kinesiske elementene: vann (Merkur), metall (Venus), ild (Mars), tre (Jupiter) og jord (Saturn). Det samme gjelder land i Øst-Asia som historisk sett vært underlagt kinesisk kulturell påvirkning, slik som Japan, Korea og Vietnam. Dannelse Den rådende teorien er at planetene ble dannet fra en tåke som kollapset til en skive av gass og støv. En protostjerne ble dannet i kjernen, omgitt av en roterende protoplanetarisk skive. Gjennom akkresjon akkumulerte støvpartiklene i skiven masse til å danne stadig større legemer. Lokale konsentrasjoner av masse kjent som planetesimaler ble dannet, og disse akselererer akkresjonsprosessen ved å tiltrekke seg ytterligere masse ved hjelp av gravitasjonskreftene. Disse konsentrasjonene blir mer og mer kompakte helt til de kollapser innover på grunn av gravitasjonen og danner protoplaneter. Etter at planetene når en diameter større enn jordens måne, begynner de å akkumulere en utvidet atmosfære. Denne bidrar til å øke tiltrekkingen av planetesimaler ved hjelp av atmosfærisk drag. Når protostjernen har vokst slik at den antennes for å danne en stjerne, fjernes den gjenlevende skiven fra innsiden og utover på grunn av fotofordampning, solvinden, Poynting-Robertson-effekten og andre effekter. Etter dette vil det fremdeles være mange protoplaneter i bane rundt stjernen eller hverandre, men over tid vil mange kollidere og enten danne en enkelt, større planet eller frigjøre materiale som andre større protoplaneter eller planeter absorberer. Objektene som har blitt mest massive vil fange annen masse i området rundt sin bane for å bli planeter. I mellomtiden kan protoplaneter som har unngått kollisjoner ha blitt naturlige satellitter til planeter gjennom en prosess med gravitasjonell innfanging, eller forbli i et belte med andre objekter og bli enten dvergplaneter eller smålegemer. De energetiske nedslagene til de mindre planetesimalene (så vel som radioaktiv stråling) vil varme opp den voksende planeten og gjøre at den i hvert fall delvis smelter. Planetens indre begynner å differensieres etter masse og en mer kompakt kjerne utvikles. Mindre terrestriske planeter mister det meste av atmosfæren på grunn av akkresjon, men den tapte gassen kan bli erstattet av utgassing fra mantelen og fra senere nedslag av kometer (mindre planeter vil miste atmosfæren de samlet på grunn av ulike unnslipningsmekanismer). Oppdagelsene av planetsystemer rundt stjerner andre enn vår egen gjør det mulig å utdype, revidere eller erstatte denne beretningen. Nivået på metallisitet – i astronomisk forstand mengden av grunnstoffer med atomnummer høyere enn 2 (helium) – antas å fastslå sannsynligheten for at en stjerne har planeter. Metallrike populasjon I-stjerner vil derfor sannsynligvis ha et mer betydelig planetsystem enn metallfattige populasjon II-stjerner. Solsystemet Ifølge IAU er det åtte planeter og fem kjente dvergplaneter i solsystemet. I økende avstand fra solen er planetene: Merkur Venus Jorden Mars Jupiter Saturn Uranus Neptun Jupiter er størst med 381 jordmasser, mens Merkur er minst med 0,055 jordmasser. Planetene i solsystemet kan deles inn i kategorier basert på sammensetning: Terrestriske: Planeter som ligner på jorden, med legemer primært sammensatt av bergarter – Merkur, Venus, jorden og Mars. Merkur er den minste og jorden er den største. Gasskjemper (jovianere): Planeter primært sammensatt av gassmaterialer og som er betydelig mer massive enn de terrestriske – Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun. Jupiter er den største planeten i solsystemet, mens Saturn er en tredjedel av størrelsen med 95 jordmasser. Iskjemper: Underklasse av gasskjempene bestående av Uranus og Neptun. Skiller seg fra gasskjempene ved den betydelig lavere massen (kun 14 og 17 jordmassen) og reduksjonen av hydrogen og helium i atmosfærene sammen med en betydelig høyere andel av stein og is. Dvergplaneter: Før 2006 var flere objekter foreslått som planeter av astronomer, deriblant en gren av IUA. Fem objekter ble klassifiserte som dvergplaneter i 2006: Ceres, Pluto, Hamuea, Makemake og Eris. Opp til 50 andre objekter, både i asteroidebeltet og Kuiperbeltet, er under vurdering. Det kan være så mange som 200 objekter som kan oppdages når Kuiperbeltet er fullstendig utforsket. Dvergplaneter deler mange av egenskapene til planeter, men tilhører større populasjoner: Ceres er størst i asteroidebeltet, Pluto, Haumea og Makemake tilhører Kuiperbeltet og Eris tilhører den spredte skiven. Forskere som Mike Brown tror at det kan finnes over hundre transneptunske objekter som kvalifiserer som dvergplanter etter IAUs nye definisjon. Planetegenskaper Eksoplaneter Tidlig i 1992 annonserte radioastronomene Aleksander Wolszczan og Dale Frail oppdagelsen av to planeter i bane rundt pulsaren PSR B1257+12. Oppdagelsen anses som den første definitive oppdagelsen av eksoplaneter. Pulsarene antas å ha blitt dannet fra de uvanlige restene etter supernovaen som produserte pulsaren i den andre runden av planetdannelser, eller å være restene etter steinete kjerner fra gasskjemper som overlevde supernovaen og så falt inn i sine nåværende baner. Den første bekreftede oppdagelsen av en eksoplanet i bane rundt en vanlig hovedseriestjerne fant sted 6. oktober 1995, da Michel Mayor og Didier Queloz ved Université de Genève offentliggjorde oppdagelsen av en eksoplanet rundt 51 Pegasi. De fleste av de eksoplanetene oppdaget per , har masser som er sammenlignbare med eller større enn Jupiter. Eksoplaneter med masser like under Merkur til mange ganger Jupiter har imidlertid også blitt observert. De minste kjente eksoplanetene går i bane rundt utbrente stjernerester kalt pulsarer, slik som PSR B1257+12. De største eksoplanetene, med masser fra 20 til 24 ganger Jupiters, faller inn under kategorien «super-Jupiter». I 2011 kjente man til 180 slike planeter, noen av dem varme, andre kalde. Selv om de veier mer enn Jupiter, er mange av dem omtrent like store. Grovt regnet har det blitt funnet et dusin eksoplaneter med mellom 10 og 20 jordmasser, slik som de som går i bane rundt stjernene My Arae, 55 Cancri og GJ 436. Kategorien «super-jorder» er mulige terrestriske planeter som er større enn jorden, men mindre enn Neptun eller Uranus. Per 2013 har det blitt funnet ca. 45 mulige super-jorder (avhengig av massegrense). Disse inkluderer OGLE-2005-BLG-390Lb og MOA-2007-BLG-192Lb, kalde isverdener oppdaget gjennom gravitasjonell mikrolinsing, Kepler-10b, en planet med en diameter ca. 1,4 ganger jordens (den minste «super-jorden» som er målt) og fem av de seks planetene som går i bane rundt den nærliggende røde dvergen Gliese 581. Gliese 581 d har omtrent 7,7 ganger jordens masse, mens Gliese 581 c har ca. fem ganger jordens masse og var opprinnelig antatt å være den første terrestriske planeten funnet innenfor en stjernes beboelige sone. Mer detaljerte studier avslørte at de var litt for nære stjernen til å være beboelige. De avslørte også at den fjerneste planeten i systemet, Gliese 581 d, kunne potensielt være beboelig selv om den var mye kaldere enn jorden, dersom atmosfæren inneholdt tilstrekkelige mengder drivhusgasser. «Super-jorden» Kepler-22b ble senere bekreftet å gå i banen innenfor den beboelige sonen til sin stjerne. Den 20. desember 2011 rapporterte laget bak Kepler-teleskopet om oppdagelsen av den første eksoplaneten på størrelse med jorden, Kepler-20e og Kepler-20f, i bane rundt en sol-lignende stjerne – Kepler-20. En såkalt «eksentrisk Jupiter» er en gasskjempe som roterer rundt sin stjerne i en svært eksentrisk bane. Den kan forhindre et planetsystem i å ha jordlignende planeter, fordi den som en massiv gasskjempe kan fjerne alle planeter med jordmasse fra den beboelige sone. En egen klasse kalt «mini-Neptun», ligner på Neptun med deres tykke atmosfære, men har betydelig lavere masse. De ligner på «super-jordene» i størrelse, men ikke i sammensetning. Det er mulig de har en tykk atmosfære av hydrogen og helium øverst og dype hav av vann, ammoniakk, og tyngre stoffer under, men dette er ikke kjent med sikkerhet. Det er uklart om de nyoppdagede store planetene ligner gasskjempene i solsystemet eller er av en ukjent type som for eksempel ammoniakk-kjemper eller karbonplaneter. Såkalte «hot Neptun»-, «hot Saturn»- og «hot Jupiter»-planeter går i tilnærmet sirkulære baner ekstremt nær moderstjernen, mottar langt mer stjernestråling enn gasskjempene i solsystemet, og er neppe samme type planeter. Gasskjempen HD 189733 b ble observert 5. oktober 2005 under en passasje foran stjernen HD 189733. Den er den første som ble oppdaget med karbondioksid i atmosfæren. Den 11. juli 2007 ble det påvist betydelige mengder vanndamp, nøytralt oksygen og organisk sammensatt metan i atmosfæren. «Hot Neptun», er som navnet tilsier, planeter med en masse som tilsvarer Uranus eller Neptun. My Arae c, som roterer rundt stjernen My Arae, ble oppdaget 25. august 2004. Andre eksempler er Gliese 436 b rundt den røde dvergen Gliese 436 og HAT-P-11b rundt stjernen HAT-P-11. «Hot Saturn» (også kalt puffy planets) er planeter med lavere tetthet enn «hot Jupiter»; eksempler er HAT-P-1b, COROT-1b, TrES-4b, WASP-12b, WASP-17b, og Kepler-7b. Disse planetene har mindre masse enn Jupiter, men er likevel ofte større. HAT-P-1b har for eksempel mindre enn halvparten av Jupiters masse, mens diameteren er 1.38 ganger større. Chthoniske planeter er teoretiske planeter, som går i bane så nær moderstjernen at atmosfæren har blitt blåst vekk av stjernestrålingen. Eksempelvis er atmosfæren i ferd med å blåses vekk på HD 209458 b som roterer rundt stjernen HD 209458. Det er ennå ikke med sikkerhet påvist noen genuine chthoniske planeter. COROT-7b, som ble oppdaget i februar 2009 omkring stjernen COROT-7, er blitt foreslått som en kandidat, men dette er ennå ikke fastslått med sikkerhet.{{Sfn|BBC News, Super-Earth 'began as giant'''}} Mer detaljerte observasjoner av eksoplaneter vil kreve en ny generasjon av instrumenter, inkludert romteleskoper. Per tid søker COROT og Kepler-teleskopene etter variasjoner i lysstyrken til stjerner forårsaket av passerende planeter. Flere prosjekter har også blitt foreslått for å danne en pil av romteleskoper som skal søke etter eksoplaneter med masser sammenlignbare med jorden. Disse inkluderer det NASAs foreslåtte Terrestrial Planet Finder og Space Interferometry Mission og CNES' PEGASE. New Worlds Mission er en okkulterende enhet som kan arbeide i konjunksjon med James Webb Space Telescope. Finansieringen for noen av disse prosjektene er imidlertid ukjent. De første spektra av eksoplaneter ble rapportert i februar 2007 (HD 209458 b og HD 189733 b). Frekvensene av slike terrestriske planeter er en av variablene i Drakes ligning som anslår antallet intelligente, kommuniserende sivilisasjoner i vår galakse. Astronomer operer også med teoretiske ekstragalaktiske planeter i andre galakser enn vår egen, Melkeveien. Ved å bruke gravitasjonell mikrolinsing hevdet et team av forskere i juni 2009, at de hadde oppdaget en planet med en masse 6-7 ganger Jupiters i Andromedagalaksen, i det nærmeste galaktiske nabolaget. Den vil i så fall være den første som er oppdaget i Andromeda.New Scientist, First extragalactic exoplanet may have been found, 10 June 2009 Objekter med planetmasse Et objekt med planetmasse (PMO eller planemo) er et himmellegeme som er tilstrekkelig massiv til å oppnå hydrostatisk likevekt (bli rundt på grunn av sin egen tyngdekraft), men ikke så massiv at den kan opprettholde fusjon i kjernen som en stjerne. Per definisjon er alle planeter objekter med planetmasse, men formålet med begrepet er å beskrive objekter som ikke følger typiske forventninger for en planet. Disse inkluderer dvergplaneter, de større månene, frittflytende planeter som ikke går i bane rundt en stjerne, slik som falske planeter som er skutt ut fra sitt system, og objekter som ble dannet gjennom en skykollaps snarere enn akkresjon (sub-brune dverger). Interstellare planeter Datasimuleringer av dannelsen av stjerne- og planetsystemer har antydet at noen objekter med planetmasse vil forsvinne ut i det interstellare rommet. Enkelte forskere har hevdet at slike objekter funnet vandrende i det dype rommet burde klassifiseres som «planeter», mens andre har foreslått at de er stjerner med lav masse. Sub-brune dverger Stjerner dannes ved at gasskyer kollapser, men mindre objekter kan også dannes via skykollapser. Objekter med planetmasse som dannes på denne måten kalles noen ganger sub-brune dverger. Sub-brune dverger kan være frittflytende, slik som Cha 110913-773444, eller gå i bane rundt et større objekt slik som 2MASS J04414489+2301513. For en kort periode i 2006 trodde astronomer at de hadde funnet et binærsystem med slike objekter, Oph 162225-240515, som oppdagerne beskrev som «planemos», eller «planetmasse-objekter». Senere analyser fastslo at hver av massene trolig er større enn tretten jupitermasser, og at de er to brune dverger. Tidligere stjerner I dobbeltstjernesystemer hvor stjernene er nær hverandre kan en av stjernene miste masse til en tyngre ledsager, og bli et objekt med planetmasse. Et eksempel er et objekt med Jupiter-masse i bane rundt pulsaren PSR J1719-1438. Satellittplaneter og belteplaneter Noen store satellitter er like store eller større enn planeten Merkur, for eksempel Jupiters galileiske måner og Titan. Alan Stern har argumentert for at kun geofysiske egenskaper skal telle i en planetdefinisjon, uavhengig av beliggenhet. Han har foreslått begrepet satellittplanet for en satellitt på størrelse med en planet. På samme måte skulle dvergplaneter i asteroidebeltet og Kuiperbeltet også betraktes som planeter ifølge Stern. Egenskaper Hver planet har unike fysiske egenskaper, men også en rekke fellestrekk. Ringer og naturlige satellitter har til nå bare blitt observert i solsystemet, mens andre egenskaper er også vanlige for eksoplaneter. Dynamiske egenskaper Bane I henhold til de nåværende definisjonene går alle planeter i omløp rundt stjerner, og «frie planeter» er ekskludert. I solsystemet går alle planetene i bane rundt solen i samme retning som solen roterer (mot klokken sett ovenfra solens nordpol). Minst én eksoplanet, WASP-17b, går i bane mot rotasjonsretningen til sin stjerne. Tiden for et omløp av en planets bane er kjent som dens sideriske omløpstid eller år. En planets år avhenger av avstanden fra stjernen; jo lengre unna den er stjernen, jo lengre varer et år. Dette skyldes en lengre bane rundt stjernen, men også at hastigheten blir mindre siden den er mindre påvirket av stjernens gravitasjon. Fordi ingen planets bane er perfekt sirkulær, varierer avstanden fra stjernen i løpet av et år. Det nærmeste punktet fra stjernen kalles periastrum (perihelium i solsystemet), mens punktet lengst unna kalles apastrum (aphelium). På vei mot periastrum øker hastigheten siden den gravitasjonelle potensielle energien endres til kinetisk energi, akkurat som objekter i fritt fall på jorden akselererer mens de faller. På vei mot apastrum avtar hastigheten, liksom et objekt som kastes oppover på jorden mister hastigheten når den nærmer seg toppen av banen. Hver planets bane har et sett med baneelementer: Eksentrisiteten til en bane beskriver dens elongasjon. Planeter med lav eksentrisitet har mer sirkulære baner, mens høy eksentrisitet gir mer elliptiske baner. Planetene i solsystemet har svært lave eksentrisiteter, og er derfor nær sirkulære baner. Kometer og Kuiperlegemer (så vel som flere eksoplaneter) har svært høye eksentrisiteter, og dermed svært elliptiske baner. Store halvakse er avstanden fra en planet til midtpunktet langs den lengste diameteren av dens elliptiske bane (se bilde). Avstanden er ikke det samme som apastrum, siden ingen planet har sin stjerne nøyaktig i midten av sin bane. Inklinasjonen er den vinkelen en planets baneplan danner i forhold til et referanseplan. I solsystemet er ekliptikken (jordens bane) brukt som referanseplan. En inklinasjon på 0° betyr en bane rundt jordens ekvator, 90° en bane rundt polene, og 180° en bane rundt ekvator i motsatt retning av jordrotasjonen. For eksoplaneter er planet, kjent som himmelplanet eller planet til himmelen'', planet til observatørens siktlinje fra jorden. De åtte planetene i solsystemet ligger svært nær ekliptikken; kometer og kuiperlegemer som Pluto ligger ved langt mer ekstreme vinkler mot den. Punktene hvor en planet krysser over og under referanseplanet kalles oppstigende og nedstigende knute. Lengden til den oppstigende knuten er vinkelen mellom referanseplanets 0-lengde og planetens oppstigende knute. Periapsisargumentet (eller perihelium i solsystemet) er vinkelen mellom planetens oppstigende knute og dens nærmeste punkt til stjernen. Aksehelning Planeter har også varierende grader av aksehelning; de ligger ved en vinkel mot planet til sine stjerners ekvator. Dette gjør at mengden lys som treffer de ulike halvkulene varierer i løpet av et år; når den nordlige halvkulen er lengst bort fra stjernen, er den sørlige halvkulen nærmest, og vice versa. Hver planet innehar derfor årstider – endringer i klimaet over et år. Tidspunktene for når hemisfærene peker bort eller mot stjernen er kjent som solverv. Hver planet har to solverv i løpet av et omløp rundt sin stjerne; når den ene halvkulen har sommersolverv – når dagen er lengst – har den andre vintersolverv – når dagen er kortest. Den varierende mengden av lys og varme som når hver av halvkulene skaper årlige endringer i værmønstre for hver halvdel av planeten. Jupiters aksehelning er svært liten; årstidenes endringer er derfor minimale. Uranus har en aksehelning så ekstrem at den tilnærmet ligger på siden, slik at halvkulene enten har uavbrutt sollys eller uavbrutt mørke rundt tidspunktet for solverv. Blant eksoplanetene er aksehelningene ikke kjent med sikkerhet, men de fleste «hot Jupiter»-planetene antas å ha en ubetydelig til ingen aksehelning som et resultat av nærheten til moderstjernene. Rotasjon Planetene roterer rundt en usynlig akse gjennom sentrum. Rotasjonsperioden er kjent som en dag. De fleste av planetene i solsystemet roterer i samme retning som solen, som er mot klokken sett fra ovenfra solens nordpol. Unntaket er Venus og Uranus som roterer med klokken. På grunn av Uranus' ekstreme aksehelning er det ulike konvensjoner om hvilken av polene som er «nord», og dermed også om den roterer med eller mot klokken. Uavhengig av konvensjonen som brukes har Uranus en retrograd rotasjon relativ til sin bane. Rotasjonen kan settes i gang av flere faktorer under dannelsen. Et netto drivmoment kan settes i gang av de individuelle drivmomentbidragene til akkreterte objekter. Gasskjempenes akkresjon av gass kan også bidra til drivmomentet. I de siste fasene av dannelsen, kan en stokastisk prosess med protoplanetarisk akkresjon tilfeldig endre spinnaksen. I solsystemet er det stor variasjon i lengden på dagene til de respektive planetene. Venusdøgnet tilsvarer 243 dager på jorden, mens gasskjempenes døgn tilsvarer noen få timer på jorden. Rotasjonsperioden til eksoplaneter er ikke kjent, men nærheten til moderstjernene betyr at «hot Jupiter»-planeter er tidevannslåst (banene er synkron med stjernenes rotasjon). Det betyr at den ene siden alltid vil vende mot stjernen og være belyst, mens den andre alltid vil være mørklagt. Banerydding En planet har ryddet sitt nabolag. Den har akkumulert tilstrekkelig masse til å samle opp eller feie bort alle planetesimalene i sin bane. I praksis går en planet i en isolert bane rundt sin stjerne, i motsetning til å dele banen med en rekke tilsvarende store objekter. Denne egenskapen var et mandat som en del av IUA planetdefinisjon i august 2006. Kriteriet ekskluderer Pluto, Eris og Ceres som planeter, og de er i stedet klassifisert som dvergplaneter. Selv om dette kriteriet per i dag kun gjelder for solsystemet, er det blitt funnet en rekke systemer av eksoplaneter hvor det ser ut til at rydding av nabolaget finner sted i skivene som omgir stjernene. Fysiske egenskaper Masse En planet er tilstrekkelig massiv til at kraften av dens egen gravitasjon dominerer over den elektromagnetiske kraften som binder den fysiske strukturen – og fører til hydrostatisk likevekt. Derfor er alle planeter tilnærmet kuleformet. Opp til en viss masse kan et objekt ha uregelmessig form, men utover det punktet, som varierer avhengig av legemets sammensetning, begynner gravitasjonen å trekke et objekt mot sitt eget sentrum av masse til legemet kollapser til en kule. Massen skiller også planetene fra stjerner. Den øvre massegrensen for planeter er omtrent tretten ganger Jupiters masse for objekter med sollignende isotopforekomster. Legemer med høyere masse har forhold egnet for kjernefysisk fusjon. I solsystemet har kun solen en slik masse, men det finnes eksoplaneter med størrelsen. Det er ikke full enighet om grensen på tretten jupitermasser. Extrasolar Planets Encyclopaedia inkluderte frem til 2011 objekter med inntil 20 jupitermasser, og har senere satt en grense på 25 jupitermasser. Exoplanet Data Explorer inkluderer opp til 24 jupitermasser. Den minste kjente planeten, PSR B1257+12 A, ble oppdaget i 1994 i bane rundt en pulsar, og var en av de første eksoplanetene som ble oppdaget. Massen er omtrent halvparten av Merkurs. Den minste kjente planeten i bane rundt en hovedseriestjerne utenom solen er Kepler-20e med en masse som omtrent tilsvarer Venus. Indre differensiering Hver planet begynte sin eksistens i en helt flytende tilstand; i den tidlige formasjonen sank de tyngre materialene mot sentrum og etterlot de lettere materialene nær overflaten. Hver planet har derfor et differensiert indre bestående av en tett planetkjerne omgitt av en mantel som enten er eller var flytende. De terrestriske planetene er forseglet med harde skorper, men i gasskjempene løses mantelen bare opp i de øvre skylagene. De terrestriske planetene har kjerner av magnetiske grunnstoffer som jern og nikkel, og mantler av silikater. Jupiter og Saturn antas å ha kjerner av bergarter og metall omgitt av mantler av metallisk hydrogen. Uranus og Neptun har kjerner omgitt av mantler av vann, ammoniakk, metan og andre iser. Væsken i deres kjerner danner en geodynamo som genererer et magnetfelt. Atmosfære Alle planetene i solsystemet unntatt Merkur har atmosfærer, siden gravitasjonen er tilstrekkelig sterk til å holde gasser nær overflaten. De store gasskjempene er massive nok til å holde store mengder av de lette gassene hydrogen og helium nært, mens de mindre planetene mister disse gassene ut i rommet. Sammensetningen av jordens atmosfære er annerledes enn hos de andre planetene fordi de ulike livsprosessene på planeten har introdusert fritt molekylært oksygen. Planetatmosfærer påvirkes av ulike innstrålinger eller indre energi som fører til dannelse av dynamiske værsystemer slik som orkaner (på jorden), sandstormer som dekker hele planeten (på Mars) og antisykloner på Jupiter (den store røde flekken) og hull i atmosfæren (på Neptun). Minst én eksoplanet, HD 189733 b, har blitt hevdet å ha et slikt værsystem – lignende den store røde flekken, men dobbelt så stort. «Hot Jupiter»-planeter mister atmosfæren ut i rommet på grunn av nærheten til og strålingen fra moderstjernene omtrent på samme måte som halene til kometer. Store varasjoner mellom temperaturene på dag- og nattsidene kan produsere supersoniske vinder. Dag- og nattsiden på HD 189733 b har tilsynelatende svært like temperaturer, og indikerer at atmosfæren effektivt fordeler stjernens energi rundt planeten. Magnetosfære Mange planeter har iboende magnetiske momenter som gir opphav til magnetosfærer. Et magnetfelt indikerer at planeten fremdeles er geologisk aktiv, hvor strømmer av elektrisk konduktive materialer i det indre genererer magnetfeltene. Disse feltene endrer vekselvirkningen mellom planeten og solvinden betydelig. En magnetisert planet danner et hulrom i solvinden rundt seg selv (magnetosfære) som solvinden ikke kan trenge inn i. Magnetosfæren kan være mye større enn selve planeten. I motsetning har ikke-magnetiserte planeter bare en liten magnetosfære som kommer av vekselvirkningen mellom ionosfæren og solvinden, og denne kan ikke effektivt beskytte planeten. Av de åtte planetene i solsystemet er det bare Venus og Mars som mangler magnetfelt. I tillegg har jupitermånen Ganymedes et magnetfelt. Av de magnetiserte planetene er magnetfeltet til Merkur det svakeste. Det er så vidt i stand til å avlede solvinden. Ganymedes magnetfelt er mange ganger større, og Jupiters er det største i solsystemet (så sterkt at det er en alvorlig helserisiko for fremtidige bemannede ekspedisjoner til månene). Magnetfeltene til de andre kjempeplanetene har omtrent tilsvarende styrke som jordens magnetfelt, men det magnetiske momentet er betydelig større. Magnetfeltet til Uranus og Neptun heller sterkt relativt til rotasjonsaksen og er fordrevet fra sentrum av planeten. I 2004 observerte astronomer på Hawaii en eksoplanet rundt stjernen HD 179949 som tilsynelatende forårsaket en solflekk på overflaten til moderstjernen. De mente at planetens magnetosfære overførte energi til stjernens overflate og økte temperaturen på °C med ytterligere 400 °C. Sekundæregenskaper Flere planeter eller dvergplaneter i solsystemet – slik som Neptun og Pluto – har omløpsperioder som er i resonans med hverandre eller med mindre legemer (dette er også vanlig i satellittsystemer). Alle unntatt Merkur og Venus har naturlige satellitter («måner»). Jorden har én, Mars har to, og gasskjempene har en rekke komplekse månesystemer. Mange av gasskjempenes måner ligner terrestriske planeter og dvergplaneter, og noen har blitt studert med tanke på mulig liv (spesielt Europa). De fire gasskjempene er omgitt av planetariske ringer av ulik størrelse og kompleksitet. Ringene er primært sammensatt av støv og partikkelmaterie, men kan inneholde små månelignende gjenstander hvis gravitasjon er med på å forme og vedlikeholde ringene. Ringene antas å være et resultat av naturlige satellitter som kom under moderplanetens Rochegrense og ble revet i stykker av tidevannskrefter. Den røde dvergen Gliese 876 er omgitt av de fire kjente eksoplanetene Gliese 876 b, Gliese 876 c, Gliese 876 d og Gliese 876 e. Planetene e, b og c har en 1:2:4 Laplace-resonans, som ellers bare er kjent i solsystemet. I planetsystemet rundt stjernen Kepler-11, ca 2000 lysår unna, har planetene Kepler-11b og Kepler-11c en 5:4 baneresonans. Ingen måner (eksomåner) er ennå med sikkerhet bekreftet rundt eksoplaneter, men det finnes kandidater. Stjernen 1SWASP J140747.93-394542.6 i konstellasjonen Kentauren har en planet med en mulig måne. Eksoplaneten WASP-12b har også en kandidat til en måne omkring seg. Planetære ringer er vanskelig å observere rundt eksoplaneter, selv om temaet har inspirert mange kunstnere. Planeten rundt 1SWASP J140747.93-394542.6, nevnt ovenfor, er en mulig kandidat til en planet med ringer. Den sub-brune dvergen Cha 110913-773444, som har blitt beskrevet som en interstellar planet, antas å være omgitt av en liten protoplanetarisk skive. Noter Referanser Litteratur Artikler Bøker Nettsider Eksterne lenker Den internasjonale astronomiske unions nettsted Photojournal NASA NASA Planet Quest – Exoplanet Exploration Illustration comparing the sizes of the planets with each other, the Sun, and other stars "Regarding the criteria for planethood and proposed planetary classification schemes." artikkel av Stern og Levinson Planetary Science Research Discoveries (utdanningsside med illustrerte artikler) 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Artikler i astronomiprosjektet


source: wikipedia

text: Pustegass er mest vanlig og naturlig som luft. Andre kunstige gasser, enten rensede eller blandinger av gasser, er brukt i lukkede miljøer som apparatdykking, dekompresjonskamre, undervannsbåter eller romstasjoner. En sikker pustegass har tre viktige egenskaper: Den må inneholde nok oksygen for å holde pusteren i live, ved bevissthet og i stand til å arbeide. Den må ikke inneholde farlige gasser. Karbonmonoksid og karbondioksid er vanlige giftige gasser i pustegasser, men det er mange andre farlige gasser. Den må ikke bli giftig når det pustes ved et høyere trykk, for eksempel når en er under vann. Oksygen og nitrogen er eksempler på gasser som blir giftige under trykk. De fleste pustegasser er blandinger av oksygen og en eller flere inertgasser. Teknikken som brukes til å fylle dykkeflasker med andre gasser enn luft kalles gassblanding. Mest brukte pustegasser De mest vanlige brukte pustegasser er: Luft er en blanding av oksygen (21 %) og nitrogen (79 %). Det er den mest vanlige brukte dykkegass fordi den er billig og enkelt å bruke. Da denne gassen har en nitrogen komponent som forårsaker nitrogennarkose (dybderus) har den en maksimal dybde på 40 meter for normal dykking. Ren oksygen er vanligvis brukt til grunne dekompresjosstopp ved teknisk dykking for å akselerere avgassingen av andre inertgasser. Rent oksygen brukes også på overflaten som førsthjelp ved en rekke dykkerelaterte skader (trykkfallsyke, lungebrist, karbondioksidforgifting er noen). Nitrox er en blanding av oksygen og nitrogen vanligvis med en høyere prosent oksygen enn 21 % som er vanlig i luft. Det er brukt i stedet for luft for å få lenger ikke-dekompresjonstid, forkorte dekompresjonstid eller for å redusere risikoen for trykkfallsyke. Trimix er en blanding av oksygen, nitrogen og helium og er ofte brukt i de dype fasene av et teknisk dykk. Heliox er en blanding av oksygen og helium og er ofte brukt i de dype fasene av yrkesdykking (f.eks dypdykking i Nordsjøen). Heliair er en blanding av oksygen, nitrogen og helium. Den er brukbar i den dype fasen av et teknisk dykk. Den lages enkelt ved å blande helium og luft og den har da alltid 21:79 ratio av oksygen og nitrogen og dette balanseres av helium. Neox er en blanding av oksygen og neon og er svært sjelden brukt grunnet høy pris. Individuelle gasskomponenter Oksygen Oksygen må være tilstede i enhver pustegass. Den er essensiell for kroppens metabolisme som opprettholder livsprosessen. Menneskekroppen kan ikke lagre oksygen til senere bruk som den gjør med mat. Dersom kroppen ikke får tilførsel av oksygen i mer enn fem minutter vil det føre til bevissthetstap og til slutt død. Vev og organ (særlig hjernen og hjerte) i kroppen vil bli skadet dersom det er uten oksygen lenger enn fire til fem minutter. Andelen oksygen i pustegassen bestemmer den sikre dybden gassen kan bli brukt på: Hypoxiske blandinger har en andel oksygen som er mindre enn luft (21 %) eller mer strengt tatt mindre enn 16 % oksygen, er laget for å pustes som bunngass i dypet. Trimix, Heliox og Heliluft blir brukt til å lage hypoxiske blandinger som brukes i teknisk dykking som dype pustegasser. Normoksiske blandinger har den samme andelen av oksygen som luft 21 %. Hyperoksiske blandinger har en høyere andel av oksygen enn luft 21 % og er tenkt brukt på grunne dybder og vanligvis til å akselerere dekomresjon. Nitrox er en typisk hyperoksisk pustegass. Det minimale sikre partialtrykk av oksygen i en pustegass er 0,16 bar. Ved et trykk laver enn dette kan dykkeren risikere tap av bevisshet og død som følge av hypoksi. Det maksimale sikre partialtrykk av oksygen i en pustegass avhenger av eksponerinsgtid, men for dykk kortere enn 3 timer er dette vanligvis 1,4 bar (1,6 bar settes av enkelte som maksimal partialtrykk, men da vanligvis som maksimal oprasjonsdybde eller når en ikke arbeider mye som f.eks på et sikkerhetsstopp). Over dette partialtrykket eller ved lengre eksponeringer risikerer dykkeren oksygenforgifting som kan opptre som om en har et epleptisk anfall. Hver pustegass har sin maksimale operasjonsdybde og dette avhenger av andelen oksygen i pustegassen. Det kan også nevnes at oksygen også har en narkose virkning på linje med nitrogennarkose, men denne er vanligvis mindre merkbar. Oksygenanalysatorer (elektrogalvaniske brennselsceller) blir brukt til å måle konsentrasjoen av okysgen i pustegassen. Fylling av dykkeflasker koster litt mer en vanlig luft på grunn av kostnader til rent oksygen, rensing av dykkeflasker og ekstra filtrering. Nitrogen Nitrogen er en inertgass som forårsaker nitrogennarkose under dykking. Bruken av nitrogen er derfor begrenset til grunne dykk. Nitrogen kan også gi trykkfallsyke. Luft er den billigste pustegass til dykking Ekvivalent luft dypde er ofte brukt til å lage en pustegass blanding som er tilpasset den dybden en planlegger å dykke til. Mange dykkere finner at 30 meter er en komfortabel maksimaldybde for å unngå nitrogennarkose når man dykker på luft. Partialtrykket til nitrogen er da 0,79 * 4 bar = 3,16 bar. Helium Helium er en inertgass som er mindre narkotisk enn nitrogen på trykk som er aktuell for dykking, så denne gassen er bedre egnet for dypere dykking. Helium kan også forårsake trykkfallsyke. Helium er heller ikke særlig godt egnet som inflatorgass til tørrdraktsdykking fordi den har mye større ledningsevne for varme enn luft. Dette fører til at en taper varme mye raskere i en tørrdrakt som fylles med helium. En vanlig måte å unngå dette er da å bruke en egen inflatorflaske fylt med luft eller argon. Helium er også en dyr gass å kjøpe slik at dykking med helium er en kostbar fornøyelse. Dersom en bruker rebreathere (gjenpustere) vil kostnaden til gass gå ned (på den annen side er jo en rebreather heller ikke særlig billig). Neon Neon er en inertgass som noen ganger brukes i dyp kommersiell dykking,men den er svært dyr. Hydrogen Hydrogen har vært brukt til dyp dykking, men den er svært eksplosiv når den blir blandet med oksygen. Ikke ønskete gasser i pustegass Mange gasser er ikke ønsket i pustegasser. Her følger er ukomplett liste: Argon Argon er en inert gass som er mer narkotisk enn nitrogen så den er ikke egnet som en pustegass under dykking. Den brukes til tørrdraktgass siden den har dårlige egenskaper til å lede varme (motsatt av Helium). Argon er også dyrere enn luft. Karbondioksid Karbondioksid produseres under metabolisering i kroppen. Den kan forårsake karbondioksidforgiftning. Karbonmonoksid Karbonmonoksid er forårsaket av ufullstendig forbrenning. Den kan komme inn i en pustegass ved at eksos suges inn i en kompressor eller fra forbrenning av smøreolje i selve kompressoren. Karbonmonoksid er giftig for kroppen. Merking av gassflasker I EU er gassflasker merket med farger. «Skulderen» er på toppen av flasken nær kranen. Luft har en hvit og sort «quartered» skulder. Heliox har en hvit og brun «quartered» skulder Nitrox har en hvit og sort «quartered» skulder. Ren oksygen har en hvit skulder. Ren Helium har en brun skulder. Trimix har en hvit, sort og brun segmentert skulder. Dykking


text: Prosjekt Runeberg ble grunnlagt i desember 1992 og er et åpent og idealistisk initiativ for å skape og samle frie, elektroniske utgaver av klassisk nordisk litteratur og kunst. Prosjektet har fått sitt navn etter Finlands nasjonaldikter Johan Ludvig Runeberg på samme måte som det amerikanske Project Gutenberg fikk sitt navn etter den tyske trykkeren Johann Gutenberg. Prosjektet baserer seg på begrensningen av vernetiden i åndsverkloven. 70 år etter utløpet av opphavsmannens dødsår utløper også opphavsretten, og hvem som helst kan utgi verket. Opprinnelig utga Prosjekt Runeberg kun verk som e-tekst (slik som Projekt Gutenberg fremdeles gjør) over Internett via kommunikasjonsprotokollene Gopher og FTP. Etter få år ble det mest populære dataformatet HTML overført via protokollen HTTP. Fra 1998 produserte man fortrinnsvis digitale faksimile-utgaver, som betyr at fotografisk eksakte bilder av hele boksider ble publisert via web som supplement til den OCR-fortolkede og søkbare teksten. Neste skritt i utviklingen kom i 2003, da den OCR-fortolkede teksten kunne korrekturleses direkte via nettleseren i et system som ligner på wiki. Når en bok er fullstendig korrekturlest, publiseres den som en e-tekst. De fleste av verkene i Prosjekt Runeberg er svenske, da redaksjonen til nå bare har bestått av svensker. Digitale faksimile-utgaver på norsk Arkiv for nordisk filologi, 1883-1890, http://runeberg.org/anf/ Bjørnstjerne Bjørnson, Fortællinger Fredrik Bætzmann, Norge. Uddrag af ældre og nyere Forfatteres Skrifter, 1880 Henrik Ibsen, Samlede Værker, 10 bind, 1898-1902 (folkeutgaven) Henrik Jæger, Illustreret norsk literaturhistorie, 1896 Haakon Nyhuus, Illustreret norsk konversationsleksikon, 6 bind, 1907–1913 Carl Nærup, Illustreret norsk Litteraturhistorie. Siste Tidsrum 1890-1904, 1905 Teknisk Ukeblad, 1883-1884, 1888-1894, http://runeberg.org/tekuke/ runeberg Arne Bjørnson, Bjørnstjerne 1859 Bjørnstjerne Bjørnsons Fortællinger Bjørnson, Bjørnstjerne 1907 Bok og Bibliotek 1934-1935 Brand Ibsen, Henrik 1903 Edda Sæmundar Et dukkehjem Ibsen, Henrik 1879 Garman & Worse Kielland, Alexander L. Henrik Ibsens samlede værker Ibsen, Henrik 1898-1902 Illustreret norsk Litteraturhistorie. Siste Tidsrum 1890-1904 Nærup, Carl 1905 Norge. Uddrag af ældre og nyere Forfatteres Skrifer. Bætzmann, Fredrik 1880 Paa uvante Stier Borrebæk, Johan Henrik Peer Gynt Ibsen, Henrik Samlede værker Bjørnson, Bjørnstjerne Selected poems Aasen, Ivar Selected poems Welhaven, J. S. Selected poems Wergeland, Henrik Skipper Worse Kielland, Alexander L. Tradisjonelle norske folkeviser Urmakeren ved verkstedbordet 1916 Urmakeren ved verkstedbordet 1916 Zille Hans Dotters Gynaicologia eller Forsvars Skrift for Qvinde-Kiønnet Holberg, Ludvig Se også Prosjekt Gutenberg Google Books Wikibooks Eksterne lenker Digitale bibliotek Etableringer i 1992 Svenske nettsteder


text: Penger er innenfor samfunnsøkonomi alt som oppfyller tre krav — at det fungerer som byttemiddel, regneenhet og verdioppbevaringsmiddel. I dagligspråket er penger ofte synonymt med valuta, som er navn på ulike lands eller regioners pengeenheter. Valuta i seg selv har ingen verdi, så systemet baserer seg på folks tillit til at kjøpmannen godtar valuta som betalingsmiddel. Verdien av en pengeenhet målt mot varer og tjenester i et marked bestemmes av pengemengden. Verdien av en valuta målt mot andre valutaer bestemmes av tilbud og etterspørsel. Pengesystemer gjennom verdenshistorien har vært basert på tre forskjellige grunnlag; gjeld (bankkreditt), handelsvare (gull, kameler, korn) og lovverk (statlig utstedte penger). Gjeldsbaserte penger er det dominerende systemet i dag og er synlig ved at stater tar opp innenlands statsgjeld for å øke pengemengden. Pengene utstedes av banker og andre institusjoner med kredittskapende evne, det vil si institusjoner som tar imot innskudd, under reguleringer av en sentralbank. Funksjoner Byttemiddel Pengers viktigste funksjon er å fungere som byttemiddel for varer og tjenester. På denne måten fungerer penger som generalisert kjøpekraft. Dette vil kun gjelde om alle i samfunnet forventer at alle andre også vil akseptere å bli betalt i penger. Verdimål En viktig egenskap ved penger er at de skal fungere til å sammenligne verdien på ulike typer varer og tjenester. I en bytteøkonomi ville man måtte ha en eplepris på pærer, en pærepris på bananer, en bananpris på tomater osv. Med penger vil verdien av epler, pærer, bananer og tomater alle måles i penger. Verdioppbevaringsmiddel Penger overfører kjøpekraft inn i fremtiden, og fungerer som en praktisk måte å oppbevare verdier på. Dette kravet til penger gjør at mange gjenstander som overholder de to andre kravene ikke kan regnes som penger. Bananer er et eksempel på en enhet som kan fungere som byttemiddel, og dessuten er en praktisk regneenhet. En kasse bananer beholder imidlertid ikke verdien inn i fremtiden, da ingen vil ha bananene om noen uker når de er råtne. Dette gjør at bananer ikke vil kunne fungere som penger. Denne definisjonen gjør også at kredittkort ikke regnes som penger, da kredittkort ikke oppbevarer verdier. Hadde kredittkort vært penger ville det ha vært likegyldig om man fikk økt kredittgrensen med 1000 kroner eller om man fikk 1000 kroner i gave. Historikk De første myntene som ble preget stammer fra Efesos og Sardes i Lilleasia, og ble produsert ca. 650 – 625 f.Kr. Før dette hadde man tatt i bruk metall som betalingsmiddel blant kulturer øst for Middelhavet, men dette var de første myntene slik vi kjenner dem i dag hvor verdien er garantert for av utstederen. De første pengene ble produsert i elektrum, en legering av gull og sølv. De første sedlene ble tatt i bruk i Kina ca. år 1000, og var lagd av hvitt hjorteskinn. De første papirsedlene kom i 1368, under Mingdynastiet. Pengesystemer Gjeldsbasert Gjeldsbaserte penger er det dominerende pengesystemet i verden, og brukes også i Norge. Pengene, som i seg selv er verdiløse, representerer egentlig løfter om å betale. Pengene utstedes av banker og andre finansinstitusjoner med kredittskapende evne, det vil si institusjoner som tar imot innskudd fra samfunnet. Penger utstedes når en kunde (stat, bedrift eller person) lover å betale banken et visst beløp med rente over en gitt periode. Kunden signerer et verdipapir som lar banken opprette beløpet som bankkreditt på kundens konto. Bankkreditt kan flyttes til kontoer i andre banker eller tas ut som kontanter, men dette reduserer da bankens kapitaldekning. For å oppfylle kapitaldekningskravet tilbyr bankene derfor innskuddsrente, samt låner av hverandre til pengemarkedsrente. Fortjenesten er rentemarginen (utlånsrente – innskuddsrente/pengemarkedsrente). Bankens kapitaldekning skal også beskytte banken mot risikoer, det vil si lån som misligholdes og andre finansielle tap. Det internasjonale kjernekapitaldekningskravet (Basel II) er p.t. på 9 prosent. Enkelt forklart vil det si at når en bank låner ut 100 kroner, må den ha minst 9 kroner i aksjekapital. Rentenivået (drivkraften bak folks lånevillighet) samt bankenes utlånsvillighet (risikovillighet) er faktorene bak økningen i pengemengden. Pengemengden krymper når lån nedbetales, så for å sikre stabil inflasjon tar staten opp statsgjeld. Denne er ikke ment å nedbetales, men å jevnlig fornyes. Lån til staten anses som nesten risikofritt, siden staten har skatter som inntektsgrunnlag. Varebasert Pengenes verdi kommer fra nytteverdien av objektet som brukes som penger. Dette kan være edle metaller (gull og sølv), kameler, korn og andre ting som egner seg å prise ting i. Brennevin var penger i Australia i fangekolonitiden, siden det var lett omsettelig og man ikke hadde mynter. De første byttehandlene foregikk med handelsvarer, noe som fungerer fint i små lokalsamfunn. Med jordbruksrevolusjonen og husdyrhold ble ting ofte priset i ting som korn, kuer og kameler, avhengig av lokale forhold. Lån kunne gis i korn eller kyr som produserte avkom, så det var lett å betale tilbake selv med renter på 20 prosent. Gull, sølv og andre verdifulle metaller ble etter hvert en vanlig form for penger, og de første gullmyntene var varebaserte. Gullsmeder priset mynter etter vekt med et påtrykt tall, ettersom priser var målt i en vekt av gull. Det var ikke uvanlig at uærlige sjeler filte av kantene på myntene. Et mottiltak var å støpe mynter med hakk i sidene. I What Has Government Done to Our Money? forsvarte den østerrikske skoleøkonomen Murray Rothbard, en 100 % gullstandard hvor alle pengene enten var gull, sølv eller andre varer. Lovbasert Det lovbaserte pengesystemet er beskrevet i Platons Staten, og ble brukt i antikkens Hellas, i Romerriket, i England under Kong Henrik I, i de amerikanske koloniene og av Lincoln under den amerikanske borgerkrigen. Pengene er en funksjon av staten og lovverket. Lovbaserte penger utstedes av staten ved betaling av offentlige utgifter og trekkes tilbake ved skatter. Henrik I brukte polerte trepinner kløyvd på langs som penger. Han beholdt den ene halvdelen og brukte den andre som betalingsmiddel. Disse ble godtatt som betalingsmiddel fordi han også krevde trepinnene som betaling av skatter. Ved innsamling ble det sjekket at delene passet sammen som forsikring mot falskneri. Dette innledet en fruktbar tid for England, for mens gull var begrenset ga den nye utvidede pengemengden rom for økt handel og produksjon. Siden produksjonen økte kunne nye penger utstedes uten å forårsake inflasjon. Gull- og sølvmynter ble brukt som penger i antikkens Hellas, men verdien var lovbestemt og ikke etter vekt eller nytteverdi, da det var rikelig tilgang på gull i blant annet elveleier. Opprinnelig var gullmyntene krevd av besøkende til templene, som betaling for religiøse tjenester, og denne etterspørselen var stor nok til at gull ble en omsettelig pengeenhet ellers i samfunnet. Etterhvert ble store mengder gull hamstert i templene, noe som ga dem makt til å regulere hvor mye gull (penger) som var i sirkulasjon, og dermed også verdien. Templene ble en tidlig versjon av banker. Stater som lagde mynter av metaller som ikke hadde noen religiøs eller annen nyttefunksjon omgikk dette, for eksempel Roma. Blandingssystemer Gullstandarden Gull var i utgangspunktet en varebasert standard i bruk, men ettersom sentralbanken i Sverige, Riksbanken, begynte å praktisere brøkdelsreserve-banksystemet, ble det en todelt standard. En blanding mellom et gjeldsbasert (bankkreditt) og varebasert (gull) pengesystem. Dette var vanlig, men de vestlige myndighetene senket sakte ned til hvilken grad standarden var i gull eller gjeld. I Norges tilfelle var det en ren gullstandard inntil Norges Bank begynte å utgi flere sedler enn innlagt gull. I begynnelsen av den klassiske gullstandarden i 1874 var dekning for gull 50 % og innen 1.verdenskrig var dekning blitt senket av myndighetene til 10 %. Pengemengden bestod da 90 % av bankkreditt lagd av Norges Bank og de private bankene tilknyttet den. Men da flere europeiske land midlertidlig avbrøt gullstandarden i 1931, terminerte også Norge gullstandarden helt, og gikk over til et gjeldsbasert system. Gull var betalingsmiddelet i internasjonal handel da de fleste vestlige valutaer var på gullstandarden. Det frie markedet Dersom sentralbankloven § 14, som gjør norske kroner til tvunget betalingsmiddel i Norge oppheves, kan markedet selv velge hva som brukes som penger. I USA er det tilsvarende foreslått av tidligere presidentkandidat Ron Paul. Lovregulering av penger Du kan kreve å gjøre opp din gjeld med norske penger, ettersom penger er tvunget betalingsmiddel i Norge. Kopiering eller annen ettergjøring av penger er straffbart, selv om pengene ikke er tenkt brakt i sirkulasjon. Se også Baug Kontanter Valuta Pengemengde Pengenes historie Bankenes historie Referanser Litteratur Roman Linneberg Eliassen Hva er penger Universitetsforlagets Hva er-bøker, 2019 ISBN 9788215027821 Eksterne lenker On the Origin of Money ved Carl Menger, en klassisk bok om opphavet til penger 'Money as Debt' på Google Video Makroøkonomi Handel Personlig økonomi Økonomisk terminologi Penger 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Pleiemedhjelper er en betegnelse på en person uten formell utdanning som jobber i helsevesenet, oftest som funksjon som helsefagarbeider. Vanlige arbeidsoppgaver for en pleiemedhjelper er å pleie de eldre og syke som for eksempel mating, hjelpe dem å gå på toalettet, dusjing og å gi dem et sosialtliv. Det er vanlig for pleiemedhjelpere å snakke med pasientene sine i tillegg til å gå turer, spille spill og lignende. På noen arbeidsplasser hjelper de også sykepleierne og andre helsefagarbeidere med å sjekke temperatur, blodtrykk og blodsukker for eksempel. Pleiemedhjelperne har ingen formell utdanning, men de får opplæring på arbeidsplassen sin og kan gå på kurs rettet mot jobben deres. Personer som er i lønnet arbeid kan bli realkompetansevurdert, få opplæring på arbeidsplassen og ta fagbrev på grunnlag av dette etter å ha arbeidet der i ett år. Ordningen kalles fagbrev på jobb. Det være relevant å ta fagbrev som helsefagarbeider hvis en jobber som pleiemedhjelper. Det er heller ikke obligatorisk å ta fellesfagene i videregående skole når en tar fagbrevet på jobben i Norge. Referanser Helsepersonell


text: Se også PC (andre betydninger) En personlig datamaskin (forkortet PC, fra engelsk personal computer) er en datamaskin for personlig bruk. PC brukes mest om maskiner bygget opp rundt x86-prosessorer. PC-en er en selvstendig, frittstående datamaskin, hvor operativsystem, programvare og egne data kan lagres lokalt (i dag vanligvis på en harddisk). Den kan stå i et nettverk, men er ikke avhengig av det slik som terminaler og tynnklienter. PC-en er i utgangspunktet forholdsvis allsidig, selv om noen PC-er anskaffes til én eller få oppgaver. Begrepet personal computer ble opprinnelig brukt om enhver datamaskin for personlig bruk. Etter introduksjon av IBM PC i 1981 ble begrepet oftest brukt om IBM-kompatible maskiner som kjørte operativsystemet MS-DOS. Senere har flere operativsystem kommet til og begrepet brukes igjen uformelt om alle typer bærbare og stasjonære datamaskiner for personlig bruk. Norsk språkråd prøvde i en periode å få betegnelsen PD inn i det norske språket, uten å lykkes, selv om PD per 2019 fortsatt står på listen over Språkrådets forkortelser. En inndeling av PC-er Arbeidsstasjoner Arbeidsstasjoner, i dag kraftige PC-er beregnet for bruk av tekniske og vitenskapelige applikasjoner i en profesjonell sammenheng, f.eks. blant ingeniører og meteorologer. Arbeidsstasjoner ble lenge bygget med prosessorer og andre komponenter som var kraftigere enn det som fantes for PC-standarden. Sun, Silicon Graphics, Apollo og HP var blant leverandørene. Nå brukes gjerne standard x86-prosessorer, men maskinene leveres vanligvis med kraftige grafikkort optimert for én eller få oppgaver, ofte med mulighet for å styre to eller flere skjermer. I tillegg brukes gjerne særlig driftssikre komponenter med høy ytelse, beregnet på intens bruk. De fleste arbeidsstasjoner er stasjonære, men de kraftigste bærbare PC-ene selges ofte som arbeidsstasjoner. Stasjonære PC-er Stasjonære PC-er dominerte lenge markedet, men er langt på vei fortrengt av bærbare. Stasjonære PC-er brukes gjerne som arbeidsstasjoner, eller som hjemme-PC-er med stor vekt på spill. De lages i vidt forskjellige størrelser og fasonger – fra små bokser som er lette å ta med seg (selv om de ikke kan brukes med batteri) og enheter integrert i skjermen – til himmelstrebende «maksitårn» for dem som trenger store utbyggingsmuligheter. Forholdsvis flate bokser var vanlig i PC-ens barndom, men har for lengst stort sett gått av bruk. Det samme gjelder forholdsvis tunge, transportable PC-er med innebygget skjerm, men uten batteridrift. Hjemmedatamaskiner tidlig på 1980-tallet var ofte innebygget i tastaturet, men denne løsningen har vært sjelden for PC-er. Bærbare PC-er Bærbare PC-er (engelsk «notebooks» eller «laptops») har batteridrift og innebygget skjerm som gjerne måler 13–17" (ofte 15,6") diagonalt. Disse har overtatt mye av PC-salget etter hvert som prisene på dem har nærmet seg tilsvarende for stasjonær-PC-er med samme ytelse. De brukes ofte også stasjonært, ikke sjelden med ekstern skjerm, tastatur og mus. I 2017 ble det solgt 204 mill. stasjonære (inkl. arbeidsstasjoner) og bærbare PC-er. Ultramobile Ultramobile omfatter på Gartners salgsstatistikker nettbrett og de minste, tynneste og letteste PC-ene. Ca. 219 mill. ultramobile ble solgt i 2017. Historie Fram til slutten av 1970-årene ble de fleste datamaskiner brukt av flere brukere av gangen. Disse ble kalt minimaskiner og stormaskiner, og brukeren fikk kontakt med dem via en tynnklient. Ofte var selve datamaskinen på størrelse med et rom, og krevde kjøleutstyr og vedlikehold. Minimaskinene var gjerne mindre, ofte som et stort kjøleskap, og de kunne gjerne stå på et vanlig kontor. Utviklingen av mikroprosessoren gjorde at man kunne gjøre datamaskiner mye mindre enn tidligere, og samtidig mye kraftigere. Ordet PC har blitt dagligtale for enhver datamaskin som er liten nok til å ha på et skrivebord, men de het først mikrodatamaskiner. Da disse kom så lavt i pris at privatpersoner kunne ha råd til dem, så kom begrepet hjemmedatamaskin. Disse var først byggesett for entusiaster, men ble senere solgt ferdig montert. Commodore-64 var en umåtelig populær hjemmedatamaskin rundt 1983. Disse maskinene kunne gjerne kobles på et vanlig TV-apparat, og lagringsmediet var alminnelige musikkassetter. Fra midten av 1980-årene gikk begrepene hjemmedatamaskin og mikrodatamaskin ut av alminnelig bruk, og ordet PC tok over. Begrepet kom for fullt da IBM PC ble lansert, den første datamaskinen som brukte operativsystemet MS-DOS. En periode ble andre datamaskiner som nyttet MS-DOS gruppert under navnet IBM-kompatible PC-er. Per 2019 nytter de fleste PC-er operativsystemet Microsoft Windows, en etterkommer av MS-DOS. Det var lanseringen av regnearket VisiCalc, først for Apple II-datamaskiner, som virkelig satte fart på salget av mikrodatamaskiner som forretningsverktøy. I august 1981 kom IBM PC, og denne fikk også en versjon av VisiCalc. I 1983 kom Lotus 1-2-3, en integrert løsning med tekstbehandling, regneark, presentasjonsprogramvare og database, en svært populær pakke som drev salget av IBM PC i været. Utover i 1980-årene ble WordPerfect den mest populære tekstbehandleren. Personlige datamaskiner tok fra tidlig av 1980-årene over som de mest solgte datamaskinene, og fra begynnelsen av 1990-årene forsvant det skarpe skillet mellom personlige datamaskiner på den ene siden og stormaskiner og servere (tjenestemaskiner) på den andre siden. De samme komponentene ble ofte brukt i begge kategorier maskiner, men dedikerte servere fikk ofte komponenter som var valgt ut for å være spesielt pålitelige eller gjøre det lettere å kjøre flere oppgaver på samme maskin. Ren ytelse per prosessorer spilte etter hvert mindre rolle, men servere fikk ofte flere prosessorer etter at Compaq lanserte sin Systempro med støtte for to prosessorer i 1989. Alt i 2009 fantes servere med 32 prosessorer, mens Windows Server 2008 på den tiden støttet opptil 64. IBM-kompatibel PC En IBM-kompatibel PC er en personlig datamaskin av den vanligste typen i hjem og kontorer. Den opprinnelige IBM PC ble utviklet av IBM og lansert 12. august 1981. På den tiden fantes et rikt mangfold av mikrodatamaskiner, men de var ikke innbyrdes kompatible, og de fleste av dem ble snart utkonkurrert. IBM PC ble klonet og videreutviklet av flere produsenter. Compaq Portable fra mars 1983 var en av de første. Derfor begynte en snart å snakke om «IBM-kompatible» eller «bransjekompatible» PC-er. I dag anvendes begrepet PC for personlige datamaskiner med x86-arkitektur slik som Intel 8088 og dens etterfølgere, produsert av Intel og Advanced Micro Devices. Også NEC, Cyrix/VIA, Harris m.fl. har produsert x86-prosessorer. PC-er har også standardiserte brikkesett, med (BIOS) (Basic Input-Output System) eller en mer moderne UEFI (Unified Extended Firmware Interface)UEFI FAQs; https://uefi.org/faq. PC-en laster programvaren fra BIOR/UEFI straks den slås på – med PC-ens oppsett, instrukser om hvor operativsystemet skal hentes fra osv. En del innstillinger kan konfigureres av brukeren. IBM-kompatible PC-er benytter operativsystemet Microsoft Windows, men også GNU/Linux. (Apple-maskiner bruker Mac OS X). Delene i en IBM-kompatibel PC, særlig en stasjonær maskin, er i sin alminnelighet standardiserte. Dette gir mange konkurrerende produsenter og dermed kraftfulle komponenter til lave priser. De fleste IBM-kompatible modeller selges ferdigbygde fra store produsenter som Lenovo, Dell, Hewlett-Packard, Acer og Asus. Konkurransen fra mange mindre produsenter og personer som bygger sine PC-er selv med byggesett bidrar til å holde prisene nede, selv om de mindre stanardiserte, bærbare PC-ene har overtatt mesteparten av markedet. Sammen med et veldig utvalg av programvare har konkurransen gjort PC-standarden til en enorm suksess, selv om salget har gått litt ned de siste årene. I 1. kvartal 2019 ble det solgt 54,5 mill. IBM-kompatible PC-er ifølge analyseselskapet Gartner (til dette kom 4 mill. Apple-maskiner). Referanser Eksterne lenker Old Computers Museum – alle typer datamaskiner Rune's PC Museum The PC Guide med historisk og teknisk informasjon Howstuffworks' artikkel om "How PCs Work" BlinkenLights Archaeological Insititute – Personal Computer Milestones – diskusjon om hva som var den første personlige datamaskin Total share: 30 years of personal computer market share figures'' – statistikk om PC-markedet PC-prat - Interaktiv multimedia fra forskning.no 24.6.05 Datamaskiner


text: PD eller Pd kan referere til: Palladium, grunnstoff Porsgrunns Dagblad, avis Public Domain, åndsverk uten definert eierskap som er til fri benyttelse Politidistrikt, geografisk enhet i den norske Politi- og lensmannsetaten Politidirektoratet, norsk direktorat Personlig datamaskin, oftest forkortet PC (fra engelsk personal computer)


text: Proteomikk (engelsk: proteomics) er læren om hvordan proteiner dannes fra gener til ferdige proteiner. Det er ennå ingen fast definisjon på proteomikk, men denne definisjonen brukes i mer eller mindre innsnevrende grad. Proteinkjemi


text: En platelagerskive (engelsk: «Hard disk platter») er en komponent i et platelager som har en eller flere platelagerskiver. En platelagerskive er en solid, rund skive som vanligvis er laget av plast, metall, glass eller keramikk. Den er dekket på begge sider med et tynt lag av jernoksid eller et annet metall med magnetiske egenskaper. Datakomponenter


text: Et platelager eller en harddisk (engelsk: hard disk, forkortet HD, eller hard disk drive, HDD) er et lagringsmedium for binært kodet informasjon på hurtig roterende platelagerskiver. Skivene er dekket av et tynt ferromagnetisk lag der informasjonen lagres som remanens. Denne er ikke flyktig, slik at innholdet blir stående også når platelageret ikke er i drift. I motsetning til sekvensielle lagringsmedier som magnetbånd eller hullstrimler er det ikke nødvendig å søke lineært for å finne ønsket data, derfor regnes platelageret som et valgfritt adresserbart medium (engelsk: random access). Opprinnelig hadde de fleste datamaskiner platelager som bakgrunnslager. I nyere tid har det også kommet flashminner med høy lagerkapasitet på markedet. Flashminner med de samme tilkoplingene som vanlige platelager betegnes som SSD-lager, disse blir ofte også kalt platelager for enkelhets skyld. Historikk Før man lagret på plater var trommelminne et av de mest brukte lagringsmediene. Hvert enkelt spor lå som en lukket sirkel på trommelen, og hadde et eget lese/skrivehode som var fast montert. I adresseringsmetoden «chs», cylinder, head, sector, som også er brukelig i dag, blir sporene fremdeles betegnet som head. Tromlene var store og med begrenset lagringsplass, men de var forholdsvis raske. Andre eldre lagringsmedier er: Williamsminne, kvikksølvminne og magnetkjerneminne (forløper for dagens RAM). 4. september 1956 introduserte IBM sitt første platelager, IBM 350. Platelageret bestod av 50 plater der hver plate var 24′′ i diameter – med en kapasitet på 5 megabyte, noe som var mye på den tiden. Hele enheten veide 1,2 tonn. Den ble ikke solgt, men utleid for 650 dollar/måned. I 1981 kom de første lagringsenhetene for personlige datamaskiner, da med en kapasitet rundt 5 megabyte. I dag leveres ordinære hjemmemaskiner med platelager med kapasitet opp mot flere terabyte. Størrelse Vanlige yttermål er 3,5′′, 2,5′′ og 1,8′′. En del utstyr ble levert med enda mindre platelager. Dette var ofte mobile enheter som f.eks. MP3-spillere som ikke følger standardiserte mål. 2,5" og 1,8" standardene var også populære valg i den bærbare musikkbransjen da disse bruker lite strøm, kan holde store mengder data og er nesten lydløse. Creative og Apple brukte disse to typene i mange av sine MP3-spillere før flashminne tok over. Kapasitet Et platelager består av flere plater med én eller to brukbare sider. På hver plate er det et antall spor, som igjen er delt inn i sektorer. Hver sektor kan lagre et visst antall bytes, vanligvis 512. Lagringskapasitet = antall plater * sider * spor * sektorer * byte per sektor. Kapasiteten til platelager ble opprinnelig angitt i megabyte. Rundt 1997 gikk man over til å angi gigabyte, og omtrent siden 2008 har også terabyte blitt brukelig. Det har vist seg at kapasiteten har blitt fordoblet i løpet av ca. 16 måneder. Det er relativt tidkrevende å lese og skrive informasjon til et platelager, dette kan være en flaskehals når man behandler større mengder data. Dette er svært merkbart på en vanlig PC når minnet er overbelastet slik at datamaskinen stadig må hente informasjon fra harddiskens sidevekslingsfil. De viktigste faktorene for diskers aksesstid er flyttingen av diskhodet (søketid), den tiden det tar for platen å rotere slik at første ønskede sektor er under diskhodet (rotasjonsforsinkelsen) og den tiden det tar å kjøre alle ønskede data under diskhodet (overføringstiden). Aksesstid = søketid + midlere rotasjonsforsinkelse + overføringstid. Søketid avhenger av produsentens spesifikasjoner. Midlere rotasjonsforsinkelse er tiden det tar for platen å rotere en halv runde. Overføringstiden avhenger av hvor mye data som skal behandles og hvordan den er organisert på disken. En operasjon tar vesentlig lengre tid hvis dataene som leses er spredt tilfeldig utover enn hvis dataene ligger etter hverandre fellestilrørende, så derfor er defragmentasjon viktig. Oppbygning Et platelager består av to deler; én elektronisk og én mekanisk. Den mekaniske delen består av et sett med plater i et støvtett miljø. Platesettet består av en eller flere plater som er montert på en roterende spindel, denne drives av en elektromotor. Et sett med kombinerte lese- og skrivehoder sitter på en styrt arm som kan bevege seg langs overflaten av platene for å skrive og lese informasjonen som er lagret på dem på ønsket sted. Den elektroniske delen styrer den mekaniske delen, og er det primære mellomleddet mellom resten av datamaskinen og selve lese- og lagringsforholdet. Elektronikken tar seg av følgende: Styring av mekanismen Diagnose og måling av temperatur Kommunikasjon med resten av datamaskinen Hurtigminne Kartlegge informasjonen på platene Bearbeider informasjonen iht. filtabellen (som forteller hvor filene ligger på platene) Når datamaskinen spør om å få en gitt mengde informasjon fra platelageret, blir denne forespørselen først sendt til styringsenheten i platelageret. Styringsenheten oversetter de logiske koordinatene den mottar og oversetter dem til de faktiske koordinatene på platelageret. Så styrer den «armene» – hvor «hodene» ligger – til de ulike koordinatene, leser informasjonen og returnerer det. En enhet i elektronikken setter så sammen de ulike bitene av informasjon, som ikke nødvendigvis er lest i samme rekkefølge som de ble forespurt, og sender dem videre i riktig rekkefølge. Hodene flyter på et hårtynt luftlag, og dersom enheten får fysisk støt, kan hodene slå mot plate-overflaten, som kan forårsake det som heter hode-krasj, og stedene bli ødelagt. Leverandørene lager platelagrenes mekanikk til å motstå små støt, som måles i G (1 G er 9,8m2/sek.). Se til høyre for eksemplar av dette. Hurtigminne De fleste platelagre i dag har hurtigminne, såkalt «cache», som fungerer som en buffer. Meningen med hurtigminnet er at den siste informasjonen som ble skrevet til platelageret skal være raskt tilgjengelig, slik at overføringstiden blir minst mulig. Det finnes også platelagre med flashminne. Selv om flashminnet er betydelig langsommere enn vanlig internminne, er platelagre med flashminne fremdeles mye raskere enn mekaniske platelagre. Det er først og fremst en vesentlig raskere tilgangstid som gjør at disse platelagrene brukes, og de benyttes også i en del miljøer hvor platelagrene er utsatt for mekaniske belastninger, som for eksempel vibrasjoner eller slag. Lagringskapasiteten til et slikt flashminne er ofte svært begrenset i forhold til vanlige platelagre, men har den fordelen at informasjonen ikke går tapt når strømmen slås av. Det er også produsert en del platelagre hvor mengden hurtigminne er vesentlig større enn normalt, ofte med flashminne for å supplere det vanlige hurtigminnet. Styringsenheten til platelageret kan da velge hvor den vil hente informasjonen, fra flashminnet eller fra platelageret. Da blir det ofte brukt avanserte algoritmer for å avgjøre hvor det er optimalt å lagre informasjonen, og i noen tilfeller kan styringsenheten gis hint om hvor den bør lagre bestemte filer. Slik manipulering vil skje uten at brukeren trenger å gjøre noe. Tilkobling Platelagrenes forbindelse – «interface» – til hovedkortet, er basert på kabler. ST-506 og ESDI er tidlige standarder. Interfacestandarden sier ingen ting om platelageret sitt faktiske ytelse. Et ATA100 platelager kan vise seg å være mye raskere enn et ATA133 platelager. Det er den mekaniske delen som bestemmer lese-/skrivehastigheten. Opprinnelig har man brukt IDE-grensesnittet, men med innføringen av SATA-standarden 2003 endret man samtidig utseende på kablene, slik at de ble langt smalere, noe som er viktig i forhold til den begrensede plassen i kabinettet og behovet for god luftsirkulasjon. For løsninger hvor større hastigheter ble krevet, ble SCSI-grensesnittet benyttet, på grunn av utvikling av alternative standarder etter hvert utelukkende for tjenere. For eksterne platelagre benyttes gjerne USB- eller Firewire-grensesnittene. Disse er også alltid IDE eller S-ATA disk som er satt inni et kabinett der en respektiv IDE- eller S-ATA-kontroller kommuniserer med maskinen på USB eller Firewire porten. En slik disk kan taes ut av diskkabinettet og settes i hvilken som helst respektiv kontroller. Dette er det samme prinsippet som at den interne IDE- eller S-ATA-kontrolleren i en datamaskin kommuniserer på maskinen sin PCI-buss istedenfor USB- eller Firewire-bussen. Den opprinnelige versjonen av SATA fra 2003 spesifiserte en overføringshastighet på 1,5 Gbit/s, SATA 3.0 som ble offentliggjort 2008 spesifisere 6 Gbit/s. SATA 3.2 (SATA Express) med 8 eller 16 Gbit/s (avhengig av konfigurasjon) ble publisert i august 2013. Alle revisjonene er bakoverkompatibel. De nyere revisjonene har gjort det mulig å forbedre kvaliteten på for eksempel strømming av video. Også SSD-lagringsmediene, som baserer seg på halvledende flash-minne har dradd nytte av SATAs videreutvikling. De nye SSD-lagringsmediene forventes å ta over mange anvendelsesområder for dagens platelagre. De har ingen bevegelige deler, er generelt raskere, og bruker svært lite strøm. Referanser Eksterne lenker Kriminaletterforskere i cyberspace - artikkel fra forskning.no 5.9.02 Digitale lagringsmedier 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Politikk (av gresk politikos, som angår byen eller staten) handler om fordeling av goder og byrder i et samfunn ved bruk av makt. Politikk er den virksomhet innen et sosialt system som innebærer at mål blir satt, prioriteringer ordnet, verdier fordelt og virkemidler valgt og anvendt. Begrepet politikk kan defineres både vidt og snevert. En vid definisjon innebærer at politikk er alle sosiale forhold som innebærer makt, styre og autoritet, mens en snever definisjon sier at politikk er offentlig beslutningsaktivitet og de rammene som leder individers og gruppers handlinger fram til offentlige vedtak. I den snevre definisjonen avgrenses politikk til det som foregår gjennom de politiske institusjonene, som valg, lovgivning, pressgruppevirksomhet, regjeringsdannelser og statsstyre, mens den vide definisjonen også ser politikk i det som foregår innen private organisasjoner, nabolag, smågrupper, familier og parforhold, i den grad det har med makt, styre og autoritet å gjøre. Spørsmålet om hvordan begrepet skal avgrenses er mer enn en ren akademisk øvelse. Tradisjonelt har det vært vanlig å avgrense politikk fra andre sosiale prosesser ved å vektlegge at politikk dreier seg om samfunnets offentlige mål- og middelvalg. En slik tilnærming har ofte vært blitt imøtegått fra deler av den politiske venstresiden, som for eksempel peker på at private bedrifters avgjørelser kan ha minst like stor, om ikke større, betydning for privatmenneskers liv. Feminister har på sin side ønsket å trekke inn den private sfære i det politiske. Valg av begrepsforståelse tilkjennegir her et perspektiv på forholdene og ingen ordvalg er helt nøytrale. Sentrale begreper Politisk myndighet/styresmakt Utdypende artikkel: Politisk myndighet/styresmakt En politisk styresmakt er en organisasjon som kan vedta og håndheve lover for et gitt territorium. En styresmakt er ofte inndelt i lovgivende, utøvende og dømmende myndigheter (maktfordelingsprinsippet). Det finnes styresmakter i stater og kommuner. Stat, nasjon, nasjonalisme Utdypende artikler: Stat, Nasjon, Nasjonalisme En stat er et sett institusjoner som innehar autoritet til å lage regler som styrer folket i ett eller flere samfunn og har indre og ytre suverenitet over et bestemt territorium. Ifølge Max Webers innflytelsesrike definisjon har en stat monopol på legitim bruk av fysiske tvangsmidler innen sitt territorium. En stat er mer enn en styresmakt, den er kombinasjonen av styresmaktene, befolkning og territorium. En nasjon kan forstås som en gruppe mennesker som har en bevissthet om å utgjøre et kulturelt fellesskap, med tilknytning til et bestemt territorium, med en felles fortid og et felles prosjekt for framtida og som krever retten til nasjonal selvbestemmelse. Det er vanlig å skille mellom et fransk, politisk og et tysk, etnsisk-kulturelt nasjonsbegrep, med røtter i henholdsvis opplysningstida og romantikken. Mens det franske har vært statsorientert, der nasjonen forstås som en statlig konstruksjon, har det tyske sett på nasjonen som noe som kom forut for staten. Den franske modellen oppfatter nasjonen som et moderne fenomen, et produkt av kulturell standardisering og assimilering fra statens side, mens den tyske ikke nødvendigvis har vært assosiert med noen bestemt stat, men snarere har tatt utgangspunkt i et allerede eksisterende kulturelt fellesskap. Dette har blant annet gitt seg utslag i at Frankrike har et mer inkluderende lovverk hva gjelder statsborgerskap enn hva har vært tilfelle i Tyskland. Nasjonalisme er en politisk doktrine om uavhengighet og selvhevdelse for et nasjonalt fellesskap, en nasjon. Nasjonalismens mål for nasjonen kan være at den etablerer seg som selvstendig stat eller at den hevder sin suverenitet og sine interesser i konkurranse med andre stater og nasjoner. Suverenitet Utdypende artikkel: Suverenitet Suverenitet er en eksklusiv rett til å utøve enerådende makt over en geografisk region eller en gruppe mennesker og innehas i folkerettslig forstand av en stat. Suverenitet refererer til den avgjørende kilden for autoritet i et samfunn, til den høyeste og endelige beslutningstager. En monark som hersker over en suveren nasjon benevnes iblant som Suverenen i den nasjonen, men fra opplysningstiden av ble det vanlig å kreve at suvereniteten skulle ligge hos folket. Makt Utdypende artikkel: Makt Makt er definert som evnen til å nå sine mål, mot andres vilje og interesser. Desto mer man oppnår av sine egne mål på tvers av andres vilje og interesser, desto mer makt har man. Autoritet og legitimitet Utdypende artikkel: Autoritet Utdypende artikkel: Legitimitet Autoritet er en maktform som kjennetegnes av at den oppfattes som rettmessig og legitim av de underordnede. Autoritet gjør det mulig å få gjennomført mål mot andres interesser uten at det skjer mot deres vilje. Legitimitet er grunnlaget for autoritet; legitimitet gjelder altså den prosess eller det bånd som et sosialt system rettferdiggjøres gjennom av sine medlemmer, slik at de styrende gis rett til å utøve makt av de styrte. Når enigheten mellom de styrende og de styrte minsker, oppstår det en legitimitetskrise. Uten et visst minimum av legitimitet, og dermed autoritet, vil myndighetene kollapse i det lange løp. Legitimitet må holdes adskilt fra legalitet. En handling kan være lovlig uten å bli ansett som legitim. Motsatt kan en handling bli oppfattet som legitim uten å være lovlig. Politiske ideologier En politisk ideologi er et helhetlig tankesett av politiske teorier om hvordan samfunnet bør styres. Spørsmål om hvordan samfunnet bør styres blir sett i lys av noen få grunnleggende ideer, og det må finnes en logisk sammenheng mellom disse. De fleste ideologier prøver å gi svar på sentrale spørsmål om hvordan samfunnet er og bør være, og hvilke politiske virkemidler man må bruke for å endre samfunnet etter ideologien. Liberalisme Utdypende artikkel: Liberalisme Liberalisme er en ideologi med opprinnelse i opplysningstiden. Den opprinnelige liberalismen la vekt på å begrense den politiske makten og fremheve individets rettigheter. I dag er det flere politiske retninger som kaller seg eller blir kalt liberalistiske, deriblant libertarianisme og sosialliberalisme. Dette spekteret av «underretninger» gjør at det er vanskelig å definere liberalismen veldig snevert. Det er dessuten slik at begrepet forstås forskjellig i forskjellige regioner og land. I USA er eksempelvis liberalisme en betegnelse som brukes om venstredreide personer og grupperinger, mens det i Europa oftest brukes om de grupperinger på den politiske høyreside som ønsker stor grad av økonomisk og personlig frihet. Konservatisme Utdypende artikkel: Konservatisme Konservatisme er en samlebetegnelse for en rekke ideologiske eller politiske bevegelser som legger vekt på å bevare eksisterende verdier. Konservatismen bygger ikke på noe klart program på samme måte som sosialisme eller liberalisme, men kjennetegnes som pragmatisk innrettet. Et kjent motto for konservative er "forandre for å bevare". Den politiske konservatismen oppstod som motstand mot den franske revolusjon. Det finnes i dag en rekke retninger og tendenser innen konservatismen, som nasjonalkonservatisme, kristeligkonservatisme, sosialkonservatisme, verdikonservatisme og liberalkonservatisme. Overgangene mellom disse kan være flytende. I løpet av det sene 19. århundre og hele det 20. århundre var motstanden mot sosialisme og kommunisme grunnleggende for konservatismen. Ofte falt her konservative og liberale interesser sammen. Edmund Burke regnes som en av de fremste konservative teoretikere. Sosialisme Utdypende artikkel: Sosialisme Sosialisme er en politisk ideologi som vektlegger ønsket om økonomisk likhet mellom samfunnsmedlemmene. Tilhengere av sosialismen ser økt statlig engasjement i samfunnet som et virkemiddel til å oppnå rettferdighet. Sosialismen fremmer et optimistisk syn på muligheten for politisk styring av økonomien, men har en negativ holdning til private næringsinteresser og profittmotiver. Tilhengere av sosialismen har i motsetning til tilhengere av kapitalismen og liberalismen et negativt syn på frie markeder, ettersom de anser dem for å skape uholdbare skiller mellom rike og fattige. Sosialisme er en bred samlebetegnelse på en rekke ideologier på venstresiden av den politiske høyre-venstre-aksen. Alt fra kommunister på ytterste venstre til sosialdemokrater identifiserer seg med sosialismen som overordnet ideologi. Betegnelsen sosialisme har også vært populær blant enkelte afrikanske nasjonalistiske grupperinger. Mange vil merke seg at enkelte fascistiske grupperinger har brukt denne betegnelsen, blant annet nazistene. De har da imidlertid lagt noe ganske annet i betegnelsen enn hva de andre gruppene har gjort. Nazisme og fascisme Utdypende artikler: Nasjonalsosialisme, Fascisme Nazismen, eller nasjonalsosialismen som var bevegelsens fulle navn, er en politisk ideologi utviklet i Tyskland etter den første verdenskrig. Nazismen var i utgangspunktet en nasjonalistisk og rasistisk ideologi for tyskere. Den hadde sterke ekspansive trekk; tyskerne skulle sikres livsrom ved at store områder i øst skulle erobres og koloniseres. Nazisme var mot så vel liberalismen og demokratiet, som marxismen og klassekamp. Fascismen var en slags italiensk variant av nazismen, men skilte seg likevel fra denne på en del områder. Fascismen var primært en økonomisk og politisk doktrine sentrert rundt ideen om staten som nasjonens og sivilisasjonens bærende enhet; den manglet imidlertid nazismens fokus på rasen. Selv om nazistene kopierte mange av de politiske metodene og organisasjonsformene som fascistene hadde utviklet før dem, så de ikke på disse som en verdi i seg selv – men som et middel for å sikre det tyske folk livsrom og bevare den "ariske rase" Mussolini selv var ingen rasist, og la ikke skjul på sin forakt for den tyske rasismen. Dette gjaldt også Mosley i England, som med jevne mellomrom utviste folk med anti-semittistiske og rasistiske holdninger fra partiet. Anarkisme Utdypende artikkel: Anarkisme Anarkisme er en politisk og filosofisk bevegelse som går inn for å fjerne, eller i stor grad minske, alle former for maktstrukturer. Begrepet anarki blir ofte brukt nedsettende om tilstander preget av lovløshet, uregjerlighet eller kaos. Disse koblingene blir avvist av tilhengere av anarkismen. De oppfatter snarere anarki som en tilstand hvor folk lever i samfunn og styrer seg selv, uten hierarkisk organisasjon, politisk, administrativt og økonomisk, altså styring basert på horisontal organisering. Feminisme Utdypende artikkel: Feminisme Feminisme er en sammensatt samling av sosiale teorier som særlig tar opp kvinners sosiale, politiske og økonomiske situasjon. Som sosial bevegelse fokuserer feminismen særlig på å avgrense eller fjerne kjønnsdiskriminering, og å fremme kvinners rettigheter og interesser i samfunnet. Se også Diktatur Politiske partier Ideologi Regjering Nasjonalforsamling Stortinget Styreform Offentlig rett Myndighet Kommune Fylke Demokrati Utenomparlamentarisme Opposisjonspolitiker Språkpolitikk Makt Frihet Statsvitenskap Polarisering (politikk og samfunn) Ruspolitikk Referanser Eksterne lenker Politics artikkel på Citizendium Statsvitenskap 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha