text: Wegner er en norsk slekt som stammer fra industrimannen Benjamin Wegner (1795–1864), opprinnelig fra Königsberg, og Henriette Seyler (1805–1875), som tilhørte en hanseatisk bankierfamilie i Hamburg. Slekten kom til Norge i 1821/1822 da Benjamin Wegner kjøpte Blaafarveværket, Norges største industribedrift, på vegne av et tysk konsortium og bosatte seg i landet som direktør for bedriften. Slektsmedlemmer har vært blant annet industrieiere, godseiere, trelasthandlere, advokater og embedsmenn i Norge. Slekten har hatt eierinteresser i Blaafarveværket, Hassel Jernværk, Hafslund hovedgård og trelastfirmaene Benj. Wegner, J.L. Wegner & Co. og Juel, Wegner & Co., som var blant de største trelastfirmaene på Østlandet. Slekten eide også Frogner Hovedgård til 1849; Wegnerpaviljongen i Frognerparken ble flyttet fra Blaafarveværket rundt 1837, og var en bryllupsgave til Henriette Wegner. I tillegg eide familien Frognerseteren med en del av Nordmarka (Frognerseterskogen) til 1864 og Bygdøy-lystgården Dronninghavn til 1866. Henriette Wegner var en kort periode medeier i sin families bank, Berenberg Bank. Historie Den norske slekten stammer fra industrimannen (Jacob) Benjamin Wegner (1795–1864), som var født i Königsberg. Benjamin Wegner var sønn av kongelig kommissær for politisaker i Königsberg – dvs. en representant for den sentrale statsforvaltningen, i motsetning til lokale tjenestemenn – Johann Jacob Wegner (ca. 1757–1797) og Regina Dorothea Harder (1770–1813). Benjamin Wegner vokste opp i en uformuende borgerlig familie og mistet tidlig begge foreldrene. Han hadde en helbror, Salomon, og en rekke halvsøsken. Han startet forretningskarrieren i et handelshus i Königsberg under Napoleonskrigene, bodde en kort periode i London og etablerte rundt 1820 egen forretning i Berlin som agent innen britisk–baltisk trelasthandel og kornhandel. Han flyttet til Norge i 1822 etter å ha kjøpt Blaafarveværket, Norges største industribedrift, på vegne av bankieren Wilhelm Christian Benecke året før. Samme år ble han administrerende direktør og medeier i Blaafarveværket. Han ble senere også eier av Frogner hovedgård, største medeier i Hafslund hovedgård, og medeier i Hassel Jernværk og trelastfirmaet Juel, Wegner & Co. Han var generalkonsul i Norge for de tre hanseatiske bystatene Hamburg, Lübeck og Bremen, og visekonsul for Kongeriket Portugal. Benjamin Wegner ble gift 15. mai 1824 i Nikolaikirken i Hamburg med Henriette Seyler (1805–1875), som tilhørte en hanseatisk bankierfamilie i Hamburg og som var datter av medeier og leder for Berenberg Bank L.E. Seyler (1758–1836) og Anna Henriette Gossler (1771–1836). Hennes farfar var den kjente teaterlederen Abel Seyler, mens hennes besteforeldre på morssiden var bankierene Johann Hinrich Gossler og Elisabeth Berenberg. Henriette Wegner var en kort periode medeier i Berenberg Bank. Familien Wegner var bosatt på Fossum hovedgård i Modum til 1836 og på Frogner hovedgård i Aker til 1849, senere i Christiania. På Utsikten i Frognerparken står Wegnerpaviljongen som Henriette fikk i bryllupsgave av Benjamin Wegner, og som ble flyttet fra Modum til Frogner rundt 1840. Benjamin Wegner omformet det tidligere barokke parkanlegget til romantisk landskapspark slik Frognerparken fremstår i dag. I det økonomiske kriseåret 1848 gikk Blaafarveværket konkurs og familien solgte Frogner Hovedgård, bortsett fra Frognerseteren med Frognerseterskogen samt noen andre eiendommer. Etter at Hassel Jernværk ble solgt noen år senere var familiens forretningsvirksomhet konsentrert om trelasthandel, særlig gjennom eierandelen i Hafslund hovedgård som omfattet skoger i flere fylker og et av Norges største sagbruk. Fra 1856 ble virksomheten drevet i kompaniskap med Iver Albert Juel i firmaet Juel, Wegner & Co. Frognerseteren ble solgt til Thomas Heftye i 1864. Benjamin og Henriette var foreldre til seks barn, hvorav fem vokste opp. Den eldste sønnen Johan Ludwig Wegner (1830–1893) var trelasthandler og senere byfogd i Larvik, og var gift med Blanca Bretteville, datter av statsminister Christian Zetlitz Bretteville; den andre sønnen Heinrich Benjamin Wegner (1833–1911) var trelasthandler og gift med Henriette Vibe, datter av professor Frederik Ludvig Vibe; den eldste datteren Sophie Wegner (1838–1906) var gift med oberst og adjutant for kong Karl IV Hans Jacob Nørregaard; den yngste datteren Anna Henriette Wegner (1841–1918) var gift med skolemannen Bernhard Pauss; den yngste sønnen George Wegner (1847–1881) var høyesterettsadvokat. Johann Ludwig Wegner og Blanca Bretteville var foreldre til kvinnesakskvinnen Olga Wegner (1858–1943), gift med høyesterettsjustitiarius Karenus Kristofer Thinn. De var bl.a. foreldre til høyesterettsadvokat Jakob Thinn. Den nålevende slekten i mannslinjen stammer fra Heinrich Benjamin Wegner. Han var bl.a. far til amtmann og politimester Benjamin Wegner (1868–1949), farfar til politimester i Skien og sorenskriver i Halden Rolf B. Wegner (1898–1986) og oldefar til politimester Rolf B. Wegner (f. 1940) og ekspedisjonssjef og tingrettsdommer Jens-Sveinung Wegner (f. 1948). Sophie Wegner var bl.a. mor til den internasjonalt kjente krigskorrespondenten Benjamin Wegner Nørregaard, som bl.a. var arbeidsminister i provinsen Tientsin i Kina i den provisoriske regjering 1900–1903, til høyesterettsadvokat og formann i Advokatforeningen Harald Nørregaard, som grunnla det som nå er Advokatfirmaet Hjort, og til vinhandler og konsul i Tarragona Ludvig Nørregaard. Henriette Wegner var bl.a. mor til kirurg og president i Norges Røde Kors Nikolai Nissen Paus, til industrilederen Augustin Paus og til advokat og direktør i Norsk Arbeidsgiverforening George Wegner Paus. Slektstre Johann Jacob Wegner (ca. 1757–1797), kongelig kommissær for politisaker i Königsberg, gift fra 1785 med Anna Christina Harder (1765–1791) og fra 1792 med dennes yngre søster Regina Dorothea Harder (1770–1813) (fra 1. ekteskap) Eleonora Charlotta Elisabeth Wegner (1787), født i Königsberg, gift med Johann Jacob Ritter (fra 1. ekteskap) Johann Jacob Friedlieb Wegner (1789), født i Königsberg (fra 2. ekteskap) Friedrich Salomon Wegner (1793), født i Königsberg (fra 2. ekteskap) Jacob Benjamin Wegner (1795–1864), født i Königsberg, verkseier, godseier og generalkonsul, gift med Henriette Seyler (1805–1875) fra Hamburg, datter av bankier L.E. Seyler og Anna Henriette Gossler Johan Ludwig Wegner (1830–1893), født på Fossum hovedgård, trelasthandler og byfogd, gift med Blanca Bretteville, datter av statsminister Christian Zetlitz Bretteville Olga Wegner (1858–1943), gift med høyesterettsjustitiarius Karenus Kristofer Thinn Jakob Thinn (1890–1976), født i Strinda, høyesterettsadvokat Heinrich Benjamin Wegner (1833–1911), født på Fossum hovedgård, trelasthandler, gift med Henriette Vibe, datter av professor Frederik Ludvig Vibe Jacob Benjamin Wegner (1868–1949), amtmann og politimester Rolf B. Wegner (1898–1986), politimester og sorenskriver Rolf B. Wegner (f. 1940), ekspedisjonssjef i Justisdepartementet og politimester Jens-Sveinung Wegner (f. 1948), ekspedisjonssjef i Justisdepartementet og tingrettsdommer Egmont Frithjof Wegner (f. 1835), født på Fossum hovedgård, død som barn Elisabeth Sophie Dorothea Henriette Wegner (1838–1906), født på Frogner hovedgård, gift med oberst og adjutant for kong Karl IV Hans Jacob Nørregaard Benjamin Wegner Nørregaard (1861–1935), offiser, jernbaneingeniør, eventyrer, krigskorrespondent, arbeidsminister i Kina mm. Ludvig Nørregaard (1863–1928), vinhandler og norsk konsul i Tarragona, gift med Guadalupe Dalmau Luis Nørregaard Dalmau, vinhandler og norsk visekonsul i Tarragona Guadalupe Nørregaard Dalmau, gift med borgermester i Tarragona Eusebio Múgica Jaca Maria Josefa Nørregaard Dalmau, gift med sportsfunksjonæren Lluís Bonet Amigó Montserrat Bonet Norregaard Harald Nørregaard (1864–1938), høyesterettsadvokat, formann i Advokatforeningen mm. Egmont Frithjof Nørregaard (1875–1942), ingeniør Egmont Nørregaard (f. 1917), ingeniør, forretningsmann, fjellklatrer og motstandsmann Anna Henriette Wegner (1841–1918), født på Frogner hovedgård, gift med teologen og skolemannen Bernhard Pauss Nikolai Nissen Paus (1877–1956), født i Christiania, kirurg, sykehusdirektør og president for Norges Røde Kors Bernhard Paus (1910–1999), kirurg, humanitærarbeider og stormester i Den Norske Frimurerorden Vilhelm Paus (1915–1995), advokat og næringslivsleder Henriette Wegner Paus (1879–1942), født i Christiania, gift med skolemannen Theodor Haagaas Anna Henriette Wegner Haagaas (1911–2001), født i Vestre Aker, litteraturhistoriker, humanist og motstandskvinne Augustin Paus (1881–1945), født i Christiania, ingeniør og industrileder Bernhard Paus (1909–1970), industrileder George Wegner Paus (1882–1923), født i Christiania, advokat og direktør i Norsk Arbeidsgiverforening Karoline Louise Paus (1884-1967), født i Christiania, gift med høyesterettsadvokat Thorleif Ellestad George Mygind Wegner (1847–1881), født på Frogner hovedgård, høyesterettsadvokat Referanser Litteratur Lars Roede: «Industriherren Benjamin Wegner på Frogner», i Lars Roede, Frogner hovedgård: Bondegård, herskapsgård, byens gård (s. 148–161), Pax forlag, 2012 Rolf B. Wegner (f. 1898): Familien Wegner, Halden, 1963 Rolf B. Wegner (f. 1940): Oldefar Heinrich Wegner forteller, 2010 Rolf B. Wegner (f. 1940): Wegner-slektens virksomhet ved Glomma, 2011 Kjeld Magnussen: Gaarden Store Frogner, Oslo Bymuseum, 1967 Tone Sinding Steinsvik: Koboltgruvene og Blaafarveværket – en del av den store verden, Modum, Blaafarveværket, 2000 Norske slekter Yrkesmessig etternavn


source: wikipedia

text: Wilhelm Frimann Koren Christie (født 7. desember 1778 i Kristiansund, død 10. oktober 1849 i Bergen) var en norsk jurist og politiker som var et medlem av riksforsamlingen på Eidsvoll og siden medlem av Stortinget. Ti år gammel ble han sendt til Bergen for å gå på Latinskolen, og 16 år gammel ble han student i København, der han fem år senere tok latinsk-juridisk embetseksamen (cand.jur.) i 1799. Han var sekretær i det danske kanselli 1801–08, og vendte tilbake til Bergen 30 år gammel i 1809, som sorenskriver i Nordhordland. Han møtte som første representant fra Bergen, «Bergen byes deputerede», til Riksforsamlingen på Eidsvoll 17. mai, 1814. Han ble valgt til forsamlingens sekretær, og tilhørte selvstendighetspartiet. Under forhandlingene på Eidsvoll var det han som i et forslag 4. mai 1814 fremmet innskrenkningene i religionsfriheten i Norges Grunnlov § 2, også kalt jødeparagrafen og jesuittparagrafen. Christie var Christian Frederiks nære støttespiller. Som sekretær nektet han å protokollere Peder Ankers ønske om å utsette kongevalget, noe som bidro til at prinsen enstemmig ble valgt som konge. Han var formann i komiteen under forhandlingene med Sverige, og han har fått hovedæren for bevaringen av Norges selvstendighet i unionen. Christie var medstifter av «Quodlibet», en bergensk selskaps- og diskusjonsklubb stiftet 1813, som samlet ledende menn med politiske og litterære interesser. Fram til mars 1814 holdt disse flere debattmøter over selvstendighetsspørsmålet og planene om en norsk grunnlov. Christie deltok ivrig og gjorde seg, som Peter Motzfeldt, til talsmann for en konstitusjon utformet etter amerikansk, engelsk og fransk mønster. Han møtte på Stortinget for Bergen i 1815-16 og 1818, størsteparten av tiden som stortingspresident, der han bidro til å innføre en stabil konstitusjonell praksis. I 1815 ble han utnevnt til stiftamtmann i Bergen, men søkte permisjon i 1823 og deretter avskjed i 1825 pga. sykdom. Fra 1828 til sin død var han tollinspektør i Bergen. Han var også medlem av Bergen bystyre fra 1837 til 1841, og deltok i opprettelsen av Bergen Sparebank, der han var styreformann i flere år. Christie var en av Bergen Museums grunnleggere, og han var formann for museet i alle år frem til sin død. Foran museets hovedbygning står det en stor statue av ham og skuer nedover gaten som bærer hans navn. Denne statuen, kalt Christiestøtten, ble avduket 17. mai 1868, og var den første portrettstatue som ble oppført i Norge. Han grunnla også Christieparken ved Brann Stadion, der Christie mølle i dag er gjenoppbygget som et minnesmerke over ham. Christie drev språkstudier på egen hånd, og Ivar Aasen kom på besøk i 1843 da han drev dialektstudier i Bergens-området. Aasen ble imponert av Christies kunnskaper og de språkstudiene Christie hadde gjort. Aasen mente at ingen av landets ledende menn hadde slik kunnskap om allmuespråket som Christie. Ifølge Aasen hadde Christie laget en ordsamling på 10.000 ord, noe som Aasen mente var «næsten utroligt». Christie hadde også en samling bøker på oldnordisk og beslektede språk. Gustav Indrebø ga ut Christies «Dialect-Lexicon» i 1938 med opp mot 19.000 oppslagsord. Ifølge Christie var den «Bergenhusiske» dialekt og uttale den som var nærmest islandsk (og dermed gammelnorsk), og for kyndige bønder i distriktet var det ikke vanskelig å forstå islandsk. Christie skrev et manus på det han kalte den «Bergenhusiske Dialect» som var dialekten i ytre strøk av Hordaland med litt bergensk innblandet. Christies bolig fra 1811 til han ble tollinspektør var et stort hus i nærheten av Stadsporten, senere med adresse Kong Oscars gate 71. Huset ble ødelagt av brann i 1945. Den neste boligen var i Tollboden. I 1811 kjøpte han også landstedet Straume i Fana, som han beholdt til 1842. Hovedhuset finnes fortsatt, i ombygd stand. Christies privatarkiv i Riksarkivet omfatter seks pakker med korrespondanse og notater. Mye av innholdet gjelder riksforsamlingen på Eidsvoll og Stortinget. Tre av pakkene er digitalisert. Flere norske byer har gater som er oppkalt etter Christie, blant annet Bergen og Kristiansund. Referanser Litteratur Erlend Hofstad: Wilhelm Frimann Koren Christie og Straume i Fana, i Jørn Holme (red.): De kom fra alle kanter - Eidsvollsmennene og deres hus, Cappelen Damm 2014 s. 369-372. ISBN 978-82-02-44564-5 Anders Bjønnes m.fl. (redaktører): Eidsvollsmennene – Hvem var de?, Norsk Slektshistorisk Forening, Oslo 2014, med eidsvollsmannens biografi, aner og andre slektsopplysninger, samt hans underskrift, bilde og beskrivelse av segl med slektsvåpenet hans på Grunnloven 17. mai 1814 Hans Cappelen: «Hva seglene på Grunnloven av 17. mai 1814 kan vise oss», Heraldisk Tidsskrift, bind 11, nr. 110, København oktober 2014, side 452-467, med fotografi og omtale av hans segl på side 465 Eksterne lenker } Christies dagbok under Riksforsamlingen på Eidsvoll, fra Norske Samlinger, bd. 2 Artikkel fra stortinget.no Digitalt tilgjengelig arkivmateriale etter Christie i Nasjonalbiblioteket Digitalt tilgjengelig arkivmateriale fra 1814 etter Christie i Riksarkivet Digitalt tilgjengelig arkivmateriale fra 1815-1816 etter Christie i Riksarkivet Digitalt tilgjengelig arkivmateriale fra 1817-1818 etter Christie i Riksarkivet Eidsvollsmenn Stortingspresidenter Stortingsrepresentanter for Bergen Stortingsrepresentanter 1814 Stortingsrepresentanter 1815–1817 Stortingsrepresentanter 1818–1820 Stortingsrepresentanter 1836–1838 Norske amtmenn Fylkesmenn i Hordaland St. Olavs Orden Norske jurister Sorenskrivere Personer fra Bergen kommune Personer fra Kristiansund kommune Personer avbildet på norske pengesedler Alumni fra Bergen katedralskole


text: Verdens helseorganisasjon (engelsk: World Health Organization, WHO) ble etablert 7. april 1948. Organisasjonen har hovedkvarter i Genève i Sveits, men også seks regionalkontorer med en viss selvstendighet. Det europeiske regionalkontoret er lokalisert i København i Danmark. Verdens helseorganisasjon har 194 medlemsstater. Organisasjonens formål er å sørge for en høyest mulig levestandard for verdens befolkning. Verdens helseorganisasjons generaldirektør er Tedros Adhanom Ghebreyesus. Virksomhet Verdens helseorganisasjons forfatning slår fast at organisasjonens mål er at alle mennesker skal oppnå en så god helse som mulig. Som en del av denne kampen arbeider WHO blant annet med å koordinere internasjonal, medisinsk hjelp til steder som er rammet av infeksjonssykdommer som SARS, malaria og aids. Ut over dette bekjemper WHO også andre sykdommer, for eksempel ved å distribuere vaksiner. Etter at WHO hadde kjempet mot kopper i mange år kunne de i 1979 erklære at sykdommen var borte. Kopper var den første sykdommen i verdenshistorien som hadde blitt utryddet. WHO har levert vaksiner til nesten alle som er smittet av malaria og bilharzia (en sykdom som forårsakes av parasitter), og man regner med å få bekjempet sistnevnte om noen få år. WHOs virksomhet har også som mål å hjelpe mennesker på andre måter enn å bekjempe sykdommer. Organisasjonen ønsker også å fremme god helse i videre forstand. WHO definerer helse som velbefinnende såvel fysisk og psykisk som sosialt. Et ledd i dette er WHOs kampanjer, for eksempel kampanjen for å minske folks tobakksforbruk, og forskningsvirksomhet på for eksempel påvirkning fra magnetfelter fra mobiltelefoner. En rapport fra 2003 om at kostholdet ikke bør inneholde mer enn ti prosent sukker ble av noen aktører tolket som et angrep på sukkerindustrien. Sommeren 2014 gikk organisasjonen ut med en anbefaling om å avkriminalisere bruk av narkotika og forby tvangsbehandling. Covid-19 11. mars 2020 klassifiserte WHO koronavirusutbruddet, som først ble registrert i den kinesiske storbyen Wuhan i desember 2019, som en pandemi. USAs president Donald Trump mente at WHO hadde forsømt seg ved ikke tidsnok å tillegge spredningen av sykdommen SARS-CoV-2 tilstrekkelig alvor og erklærte derfor 15. april 2020 at han ville innstille landets utbetalinger til organisasjonen for en ikke nærmere angitt tidsperiode. Senere ble det kjent at president Trump meldte USA ut av WHO med virkning fra 6. juli 2021. President Joe Biden meldte USA inn i WHO igjen etter at han tiltrådte i januar 2021. Organisasjon Per 2019 hadde WHO 194 medlemsland, inkludert Cookøyene og Niue. Per 2009 var det i tillegg to land som kun hadde status som assosierte medlemmer, Puerto Rico og Tokelau. Ikke-medlemmer av WHO inkluderer Liechtenstein og stater med begrenset diplomatisk anerkjennelse. Flere andre enheter har fått observatørstatus. Palestina er en observatør som en «nasjonal frigjøringsbevegelse» anerkjent av Den arabiske liga under FN-resolusjon 3118. Den hellige stol er også til stede som observatør, det samme er Malteserordenen. Alle medlemsstatene i WHO sender delegasjoner til Verdens helseforsamling (engelsk: World Health Assembly), som er WHOs høyeste besluttende organ. Forsamlingen møtes hvert år i mai, blant annet for planlegge budsjettene for såvel organisasjonen som de ulike programmene den står bak (operativ virksomhet). Verdens helseforsamling utnevner også en formann som sitter i fire-fem år og et utøvende styre, som består av medisinsk kvalifiserte representanter fra 34 medlemsland og som i en treårsperiode blant annet skal sette vedtakene fra Verdens helseforsamling ut i livet. WHO er på sin side representert med et kontor ved De forente nasjoner for å ivareta sine interesser og bidra til utformingen av globale helsetiltak. Verdens helseorganisasjon deltar også i flere FN-komiteer. Regionkontorer De regionale avdelingene av WHO ble opprettet mellom 1949 og 1952 og er basert på artikkel 44 i WHOs konstitusjon, som tillot WHA å «etablere en [enkel] regional organisasjon for å møte de spesielle behovene til [hvert definerte] område». Mange beslutninger tas på regionalt nivå, herunder vurderinger av WHOs budsjett og valg av representanter til neste forsamling, som er utpekt av regionene. Hver region har en regional komité som vanligvis møtes en gang i året, normalt i løpet av høsten. Representanter deltar fra hvert medlemsland eller assosierte medlemsland i hver region, også fra de stater som ikke er fullt anerkjent. For eksempel møter Palestina i Region østre Middelhavet. Hver region har også et regionalt kontor ledet av en regiondirektør, som velges av en regional komité. Styret i WHO skal godkjenne slike avtaler, men det har aldri overstyrt valgene foretatt av en regionalkomité. Den eksakte rollen til styret i denne prosessen har vært gjenstand for debatt, men den praktiske effekten har alltid vært liten. Siden 1999 har regiondirektørene tjenestegjort i en femårsperiode som kan fornyes én gang. Hver regionkomité i WHO består av alle lederne av helsedepartementene i alle regjeringene i de landene som utgjør regionen. I tillegg til valg av regiondirektør har regionkomitéen også ansvaret for å sette retningslinjer for gjennomføringen, innenfor regionen, av helsepolitikk og andre retningslinjer vedtatt av World Health Assembly. Regionkomitéen gir også framdriftsrapporter for WHOs handlinger i regionen. Generaldirektører Referanser Eksterne lenker Verdens helseorganisasjon, via FN-sambandet. FN-organisasjoner Internasjonale helseorganisasjoner Organisasjoner etablert i 1948 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Internasjonale relasjoner i 1948


text: XML (Extensible Markup Language) er et universelt og utvidbart markeringsspråk og en forenklet videreføring av SGML. XML er et verktøy for deling av strukturerte data mellom informasjonssystemer, særlig over internett. XML brukes imidlertid også til koding av dokumenter og som kommunikasjonsmiddel mellom ulike informasjonssystemer og dataformater. Filformatet .xml organiserer data i en hierarkisk struktur. Formatet er et vanlig tekstformat, leselig for mennesker, der merker, eller tagger, gir informasjon om hva innholdet er. Spesifikasjonen av XML, som gis ut av W3C, fastsetter et metaspråk som andre språk kan defineres ut fra. De eksakte kravene til et konkret språk som bygger på XML fastsettes av en DTD eller et XML-skjema, spesielt XML Schema (XSD). Noen kjente beskrivelsesformalismer som bygger på XML er RSS, XHTML, HTML5, MathML og Scalable Vector Graphics (SVG). Styrker og svakheter Det som gjør XML spesielt velegnet for datautveksling er: Formatet er både menneskelig lesbart og maskinlesbart. Det kan bruke tegnsettet Unicode, som representerer alle nåværende og kjente historiske tegnsystemer. Det er egnet til å representere generelle datastrukturer som databasetabeller, lister og trestrukturer. Formatet er selvdokumenterende ved at det beskriver strukturen og datanavnene i tillegg til selve dataverdiene. Det har en streng syntaks som gjør dataene enkle å tolke for et program. XML brukes også utstrakt for dokumentlagring og prosessering, både over nett og lokalt. Følgende fordeler kan nevnes: Robust, logisk verifiserbart format basert på internasjonale, åpne standarder. Hovedsakelig hierarkisk struktur velegnet for de fleste (men ikke alle) typer dokumenter. Plattformuavhengig, og derfor ganske immun mot teknologiendringer. Markeringsspråk har vært i bruk siden 1980-tallet (SGML), er svært populært i seg selv, og er derfor støttet av en stor mengde programvare. For visse anvendelser har formatet også noen svakheter: XML-syntaks er nokså plasskrevende og delvis redundant (start- og sluttagg med samme metainformasjon). Det setter større krav til overføringskapasitet og øker lagringskostnader. Det er altså et problem ved begrenset båndbredde, selv om filkompresjon har stor effekt. XML-syntaks har noen spesielle egenskaper fra dens SGML-kompatibilitet. XML krever ofte spesiell parsing for å hente ut individuelle verdier. Modellering av overlappende (ikke-hierarkiske) datastrukturer krever ekstra innsats. Mapping av XML til objektorienterte eller relasjons-paradigmer kan være komplisert. Syntaksregler for XML Et XML-dokument er vanligvis en tekstfil med en Unicode-basert tegnkoding som UTF-8 eller UTF-16, selv om en annen tegnkoding (for eksempel ISO-8859-1 eller ASCII) alternativt kan brukes. Til forskjell fra for eksempel tradisjonell HTML er XML helt avhengig av struktur, innhold og korrekthet for å kunne håndteres effektivt. For at et dokument skal regnes for å være «velformet» (W3C Recommendation XML 1.0 (Third Edition)), må det som minimum oppfylle følgende: Det må ha ett og bare ett rotelement. Ikke-tomme elementer må begrenses av en starttagg og en sluttagg med samme navn: .... Tomme elementer (det vil si uten datainnhold eller subelementer, men eventuelt med attributter) kan alternativt angis med en såkalt lukket tagg: . Alle attributtverdier må settes i anførselstegn (enten et enkelt rett anførselstegn (') eller et dobbelt rett anførselstegn (")). En attributtverdi må begynnes og avsluttes med samme type anførselstegn. Den typen anførselstegn som ikke brukes til å omslutte attributtverdien, kan brukes som en del av attributtverdien. Elementer kan inneholde andre elementer, men ikke overlappe hverandre. Det betyr at alle ikke-rotelementer må være fullstendig inneholdt i et annet element. Det er forskjell på store og små bokstaver i elementnavn. For eksempel er <Eksempel> og </Eksempel> et velformet par, mens <Eksempel> og </eksempel> ikke er det. Gode valg av elementnavn gjør at en kan bygge inn semantikk (mening) i dataene som en del av strukturen. Dette gjør at XML-dokumenter enklere kan forstås av mennesker, samtidig som de er prosesserbare av dataprogrammer. Her er et eksempel på et XML-dokument, en oppskrift på loffbaking: <?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?> <oppskrift navn="Loff" forberedelsestid="5 minutter" totaltid="3 timer"> <tittel>Vanlig loff</tittel> <ingrediens mengde="900" enhet="milliliter">Siktet hvetemel</ingrediens> <ingrediens mengde="2,5" enhet="teskje">Gjær</ingrediens> <ingrediens mengde="300" enhet="milliliter">Lunket vann</ingrediens> <ingrediens mengde="1,5" enhet="teskje">Salt</ingrediens> <ingrediens mengde="3" enhet="spiseskje">Vegetabilsk olje</ingrediens> <ingrediens mengde="2,5" enhet="spiseskje">Sukker</ingrediens> <fremgangsmåte> <trinn>Bland alle ingredienser og kna grundig.</trinn> <trinn>Dekk over med et klede og sett til heving i et varmt rom.</trinn> <trinn>Kna på nytt, legg i en form og stek ved 200 grader celsius i 1 time.</trinn> </fremgangsmåte> </oppskrift> Elementnavnene kan brukes for alle mulige matoppskrifter, mens det aktuelle innholdet (instansen) uttrykker en brødoppskrift. Ved å gi logiske navn til elementer og attributter blir det lettere for andre å forstå XML-dokumentet uten å ha lest en formatbeskrivelse først. Et XML-dokument som er velformet og i tillegg oppfyller kravene i et tilknyttet XML Schema-dokument eller en DTD, kalles gyldig (engelsk: valid). Slike valideringsdokumenter for XML kalles på norsk XML-skjemaer (eng. XML schema).(liten s). Skjemaspråk Før de generelle databeskrivelsesspråkene som SGML og XML kom, måtte programvareutviklere definere spesielle filformater eller minispråk for å utveksle data mellom programmer. Dette krevde videre utvikling av spesiell lese- og skrivekode samt detaljerte formatbeskrivelser. XMLs regelmessige struktur og strenge syntaksregler gjør at programvareutviklere kan bruke standard kode for lesing og skriving. Og ettersom XML har sitt datamodellorienterte rammeverk for utvikling av anvendelsestilpassede språk, kan utviklere begrense seg til å utvikle høyt abstraherte beskrivelser veltilpasset for sine data. Et XML-skjema er en beskrivelse av en gitt type XML-dokument som uttrykker innhold og begrensninger som går videre i forhold til det som er definert av XML som sådan. Et antall standard og spesialtilpassede skjemaspråk er blitt utviklet for å formaldefinere slike beskrivelser. Noen av disse er XML-baserte selv. Det finnes mange godt utprøvde verktøy for å validere XML-dokumenter mot et XML-skjema, slik at innholdet følger de begrensninger som ligger i skjemaet. De blir også brukt i XML-behandlingsprogrammer til å gi løpende tilbakemeldinger på lovlig innhold. Det eldste skjemaformatet er Document Type Definition (DTD), som er arvet uendret fra SGML. Mens DTD alltid støttes av diverse verktøy ettersom det var med i XML 1.0, er det begrenset i anvendelsen av følgende årsaker: Det har ikke støtte for nye XML-egenskaper, herunder navnerom som den viktigste. Det har manglende uttrykksevne. Visse formelle sider ved et XML-dokument kan ikke uttrykkes i en DTD. DTD har ikke XML-syntaks. Et nyere skjemaspråk, beskrevet av W3C som etterfølgeren til DTD-er, kalles rett og slett XML Schema, og refereres gjerne som XML Schema Definition (XSD). XSD har langt sterkere uttrykksevne enn DTD til å beskrive XML-språk. Dessuten bruker XSD et XML-basert format som gjør det mulig å anvende XML-verktøy til å prosessere XSD-dokumenter. Det er også mulig å lage et XML Schema-dokument for språket selv (hvilket også er gjort). Her er et XML Schema-dokument som kan brukes for å validere oppskrift-eksemplet over: <?xml version="1.0" encoding="UTF-8"?> <xsd:schema xmlns:xsd="http://www.w3.org/2001/XMLSchema" elementFormDefault="qualified" attributeFormDefault="unqualified"> <xsd:element name="oppskrift" type="Oppskrift"/> <xsd:complexType name="Oppskrift"> <xsd:sequence> <xsd:element name="tittel" type="xsd:string"/> <xsd:element name="ingrediens" type="Ingrediens" maxOccurs="unbounded"/> <xsd:element name="fremgangsmåte" type="Fremgangsmåte"/> </xsd:sequence> <xsd:attribute name="navn" type="xsd:string"/> <xsd:attribute name="forberedelsestid" type="xsd:string"/> <xsd:attribute name="totaltid" type="xsd:string"/> </xsd:complexType> <xsd:complexType name="Ingrediens"> <xsd:simpleContent> <xsd:extension base="xsd:string"> <xsd:attribute name="mengde" type="xsd:decimal"/> <xsd:attribute name="enhet" type="xsd:string"/> </xsd:extension> </xsd:simpleContent> </xsd:complexType> <xsd:complexType name="Fremgangsmåte"> <xsd:sequence> <xsd:element name="trinn" type="xsd:string" maxOccurs="unbounded"/> </xsd:sequence> </xsd:complexType> </xsd:schema> Noen negative aspekter med XSD: Standarden er svært stor, noe som gjør den vanskelig å forstå og implementere. Den XML-baserte syntaksen gjør skjemaet omfangsrikt og krevende å lese og skrive. Et annet populært skjemaspråk er RELAX NG. Det ble opprinnelig standardisert av OASIS og er nå også en ISO-standard som del av DSDL). RELAX NG har to hovedretninger for syntaksen, en som er XML-basert og en kompakt variant som ikke bruker XML. Den kompakte syntaksen sikter mot å øke lesbarhet og skrivbarhet, mens siden det finnes en veldefinert måte å oversette kompakt syntaks til XML-syntaks og tilbake igjen, har en ikke mistet fordelen med å kunne bruke standard XML-verktøy. RELAX NG har en mer kompakt definisjon, noe som gjør den lettere å implementere enn XSD. Noen skjemaspråk beskriver ikke bare strukturen til et gitt XML-format, men tilbyr også noen enkle muligheter for å prosessere individuelle XML-filer som følger formatet. Både DTD og XSD har denne evnen. De kan for eksempel forsyne XML-dokumenter med default-verdier. I RELAX NG har en bevisst unnlatt å tilby slike egenskaper. Visning av XML på Internett Extensible stylesheet language (XSL) er et tillegg til XML som gjør det mulig å beskrive visuelle egenskaper og transformasjoner av XML-data uten å legge instruksjonene inn i dataene selv. Det resulterende dokumentet kan så fremstilles i en nettleser akkurat som et HTML-dokument som bruker CSS for fremvisning. En måte å oppnå dette på er å inkludere følgende i XML-dokumentet: <?xml-stylesheet type="text/xsl" href="transform.xsl"?> som deklarerer at det navngitte XSLT-stilarket skal brukes for å transformere XML-dokumentet til HTML. Denne prosessen kan både foregå på webtjeneren og i nettleseren. Et XML-dokument kan også fremvises direkte i noen nettlesere slik som Internet Explorer 5 eller Mozilla med presentasjonsspråket CSS. Denne prosessen er per mars 2004 fortsatt ikke stabil i de nevnte nettleserne. I andre nettlesere, som Opera, fungerer dette greit. For at CSS-formatering skal tillates, må XML-dokumentet inkludere en spesiell referanse til et stilark: <?xml-stylesheet type="text/css" href="myStyleSheet.css"?> Vær oppmerksom på at dette avviker vesentlig fra HTML sin måte å referere til et stilark på, som bruker link-elementet. Spesielle anvendelser av XML finnes i det grafiske filformat SVG og et IM-system kalt Jabber. En XSL-prosessor kan brukes for å vise en XML-fil på skjerm eller utskrift. XSL er egentlig beregnet på å lage PDF-filer. XSLT brukes til å oversette XML til andre formater – XHTML, andre varianter av XML, eller et vanlig tekstformat. Tolking av XML XML kan brukes til å organisere data i en hierarkisk struktur. XML er svært fleksibelt og kan derfor tolerere at dataene er irregulære og ufullstendige. Man snakker om semi-strukturerte data. XPath er et språk som brukes til å velge ut elementer i et XML-dokument ved at den tolker XML-dokumenter som trær av noder. XPath kan navigere gjennom disse nodene og bruke logiske operatorer og funksjoner på dataene som ligger i dokumentet. XQuery er et spørrespråk som brukes på XML-data. XQuery kan brukes til kommunikasjon mellom nett og databaser og er sammen med XML et skritt i retning av det semantiske nett, som er en av visjonene til W3C. Tanken er at informasjon i XML-dokumenter i større grad merkes med innhold, slik at det er lettere for informasjonssystemer å søke opp og sammenligne aktuell informasjon. Prosessering av XML-filer API-ene (Application Program Interface) mest brukt for prosessering av XML-data via et programmeringsspråk er SAX og DOM. SAX brukes for sekvensiell prosessering, mens DOM brukes for uthenting av enkeltverdier. En annen type XML-prosesserende API er databinding, hvor XML-data gjøres tilgjengelig som en strengt typet datastruktur for et programmeringsspråk, i motsetning til DOM. Eksempel på et slikt databindingssystem er Java Architecture for XML Binding (JAXB) og Strathclyde Novel Architecture for Querying XML (SNAQue) . Den innebygde filformatet for OpenOffice.org og AbiWord er XML. Deler av Microsoft Office 11 vil også være i stand til å redigere XML-filer ved hjelp av et brukergitt schema (ikke DTD). Det finnes et titall andre XML-editorer. XML-versjoner Den siste XML-versjonen er 1.1 (4. februar 2004). Spesifikasjonen til den første versjonen, XML 1.0, er nå revidert for tredje gang. XML 1.0 og XML 1.1 er ulike i forhold til krav til tegn som kan brukes i elementnavn, attributtnavn o.l.: XML 1.0 tillater bare tegn som er lovlige Unicode 2.0. Dette inkluderer de fleste «world scripts», men utelukker «scripts» som kan brukes i senere versjoner av Unicode, som mongolsk, kambodsjansk, amharisk, burmesisk, etc. XML 1.1 har begrensninger bare når det gjelder visse styretegn, hvilket innebærer at alle andre tegn kan brukes, selv om Unicode-standarden vokser eksponensielt. Det bør nevnes at begrensningen som er til stede i XML 1.0 bare gjelder element- og attributtnavn (komponentnavn). Både XML 1.0 og XML 1.1 tillater alle Unicode-tegn i selve innholdet. XML 1.1 er derfor bare nødvendig dersom du ønsker å bruke Unicode i komponentnavn. Andre mindre endringer mellom XML 1.0 og XML 1.1 er at styretegn nå tillates bare om de inngår i en escape-sekvens. To spesielle formfeed-tegn, som må behandles som «whitespace», er inkludert. Alle XML 1.0-dokumenter er lovlige XML 1.1-dokumenter, med ett unntak: XML-dokumenter som erklærer seg selv som ISO-8859-1-kodet, som betyr CP1252-kodet, kan nå være ulovlig. Dette er fordi CP1252 bruker styretegnblokker av ISO-8859-1 for spesielle tegn, som €, Œ, og TM. XML 1.0-dokumenter som deklarerer CP1252-koding vil likevel være gyldige. Det snakkes også om XML 2.0, selv om det gjenstår å se om det noensinne dukker opp. XML-SW (SW for skunk works), skrevet av en av de opprinnelige utviklerne av XML, inneholder noen forslag til en XML 2.0-versjon, for eksempel at DTD ikke lenger skal være tillatt, samt integrasjon av navnerom, XML Base og XML Information Set inn i hovedstandarden. Se også DocBook SMIL (Synchronized Multimedia Integration Language) WSDL Referanser Eksterne lenker XML-spesifikasjon Annotated XML Specification World Wide Web Consortiums nettsted Spesifikasjonen av XML 1.1 Spesifikasjonen av XML 1.0 Filformater W3C-standarder Markeringsspråk Metadata


text: For stedsnavnet Yrkje i Tysvær kommune i Rogaland, se det. Et yrke eller erverv er et arbeid eller spesialisering som en person lærer seg og jobber med en lengre tid, tross bytte av arbeids- eller oppdragsgiver. Før regulerte man tilgangen til mange yrker, men nå er de fleste yrker frie. Fagforeninger, profesjonelle sammenslutninger og faglige interesseorganisasjoner er ofte forbundet med visse yrker. Man deler inn yrker i noen få kategorier, som håndverksyrker, tjenestemenn osv. Et lovregulert yrke er en eller flere former for yrkesvirksomhet som er underlagt lov- eller forskriftsfestede krav om bestemte yrkeskvalifikasjoner, eller hvor bruken av en yrkestittel ved lov eller forskrift er begrenset til innehavere av en gitt yrkeskvalifikasjon. Arbeidsoppgaver som har bestemte likhetstrekk danner et yrke. Statistikkmyndigheter grupperer yrker sammen etter den internasjonale standarden for yrkerskategorisering, ISCO, og norske statistikkmyndigheter i standard for yrkesklassifisering. Yrke dannes vanligvis uten hensyn til yrkesutøverens utdanning, yrkesstatus eller næring. Galleri Referanser Se også Lønnsarbeid Lønn (økonomi) Eksterne lenker utdanning.no Lenker til beskrivelser av de 500 vanligste yrker Nasjonalt senter for realfagsrekruttering: Velg riktig yrke Arbeidsliv


text: Zoologi er læren om dyr, og utgjør dermed et av biologiens fagområder. Ordet er avledet av gammelgresk ζῷον (zōon – dyr) og λόγος (logos – kunnskap). Kunnskap om dyr er trolig en av de eldste kunnskapene mennesket har, men ble først formalisert som et fag i opplysningstiden. Som med de øvrige biologiske fagene skjøt zoologien virkelig fart med Carl von Linnés klassifisering i Systema naturæ. Med Charles Darwins Artenes opprinnelse fra 1859 fikk zoologien en teoretisk underbygging som har preget zoologi og de øvrige biofagene siden. Forskning Zoologisk forskning foregår på en rekke felter, som spenner fra arbeider på gen- og celle-nivå til arbeider som handler om hele dyrearter eller grupper av arter og deres miljø. Systematikk innenfor dyreriket omfattes også av zoologien. Adferdsbiologi Dyreadferd eller etologi er studiet av dyrs adferd under naturlige forhold, i motsetning til behaviorisme som er tar seg av dyrs adferd under laboratorieforhold. Adferdsbiologer er særlig opptatt av utviklingen av adferd og å forstå adferd i evolusjonær sammenheng. Roten til fagfeltet ble lagt av Charles Darwin i The Expression of the Emotions in Man and Animals fra 1872, og som har påvirket mange adferdsforskere. Moderne adferdsbiologi skriver seg fra arbeidene til Nikolaas Tinbergen, Konrad Lorenz og Karl von Frisch i tiårene etter andre verdenskrig. Anatomi Dyreanatomi, noen ganger kalt zootomi er læren om hvordan dyr er bygget. De forskjellige måtene dyr er bygget på, og navnene på strukturer (slik som fasettøyne, ytre skjelett, bløtdyrenes kappe og pigghudenes silplate) er alle deler av dyreanatomien. Beslektede dyr viser ofte varianter av samme bygningstrekk, og studien av disse variasjonene og hvordan enkeltorganer har forandret seg gjennom evolusjonen kalles komparativ anatomi. Studiet av slike slike trekk som kan finnes hos fossiler, slik som skalletaket hos virveldyr, er viktig i paleontologien. Enkelte dyrearters anatomi har økonomiske betydning. Særlig gjelder dette anatomien til tamdyr, og både for eksempel hundens og hestens anatomi er egne forskningsfelter. Disse feltene er også en del av veterinærstudiet som fag. Biogeografi Biogeografi er studien av fordelingen av organismer på Jorda. Fagfeltet fokuserer på hvordan platetektonikk, klima, dyrs vandinger og fylogenetikk påvirker utbredelsen til forskjellige arter. Utbredelsemønsteret av dyrearter var en viktig del av grunnlaget for evolusjonsteorien. Grunnlaget for faget ble lagt av Alfred Russel Wallace, som oppdaget evolusjonsteorien sammen med Charles Darwin. Evolusjon Evolusjonær zoologi er studiet av hvordan dyrearter oppstår og er beslektet med hverandre, og hvordan artene forandrer seg over tid. Studiet baserer seg på mange disipliner, særlig paleontologi og genetikk. På 1980-tallet kom også studiet av fosterutvikling med i fagfeltet gjennom evolusjonær utviklingsbiologi. Fysiologi Fysiologi er studiet av de mekaniske, fysiske og biokjemiske prosessene i levende organismer. Dyrefysiologi ser ikke bare på enkeltprosesser, men prøver å forstå hvordan disse virker sammen og organismen fungerer som et hele. Særlig er gangen «fra struktur og funksjon» viktig. Fysiologi blir gjerne delt inn i dyrefysiologi og plantefysiologi, men en del av de fysiologiske prosessene er felles for alle levende organismer. Særlig gjelder dette prosesser på celle-nivå. For eksempel vil studier av mange prosessene i en gjær-celle være felles med dem i våre egne celler. Dyr som er beslektet med oss vil ha like grunnleggende fysiologiske prosesser, og mye av det vi vet om menneskets fysiologi kan studeres hos andre virveldyr (og særlig pattedyr), for eksempel nervesystemet, immunforsvaret, hormonsystemer, åndedrettssystemet og sirkulasjonssystemet. Klassifisering Dyresystematikk dekker kategorisering av dyrearter og er en del av den biologiske systematikken og bygger på evolusjonært slektskap mellom arter. Faget strekker seg helt tilbake til antikken. Dyresystematikken dekker både navngiving av nye dyrearter og plassering av artene i et hierarkisk system (biologisk klassifikasjon). Det finnes flere innfallsvinkler til systematikk, særlig linnéisk systematikk og fylogenetisk nomenklatur. Navngivingen av dyr er styrt av International Code of Zoological Nomenclature. Faginndeling Zoologien blir gjerne videre delt inn i grupper, som for eksempel: entomologi – læren om insekter (ev. leddyr) herpetologi – læren om krypdyr og amfibier iktyologi – læren om fisker konchologi eller malakologi – læren om bløtdyr mammalogi – læren om pattedyr ornitologi – læren om fugler kynologi – læren om hundedyr (tamhund, ulv og rødrev) Se også Norsk Zoologisk Forening Litteratur Hanno Sandvik: Dyrenes evolusjon – en innføring i systematisk zoologi og dyrenes stamtre. Tapir Akademisk Forlag 2001 ISBN 82-519-1676-3 206s. Referanser Eksterne lenker Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av zoolog Artikler på Forskning.no om zologi


text: Zoroastrismen, eller zarathustrismen, hevdes å være en reformering av en gammel iransk religion. Man regner med at den oppstod i Persia for omkring siden, i det landområdet som nå er synonymt med Iran. Den regnes som verdens eldste monoteistiske religion og har praktiserende tilhengere i mange land, om enn i beskjedne antall. Flest tilhengere er det India, der den gujarati-snakkende befolkningen kaller religionen for parsisme (etter parsisfoket, som utvandret fra det tidlige Sasanideriket på 900-tallet), men den er også relativt sett utbredt i Iran, Afghanistan, Kurdistan, Nord-Amerika og Storbritannia. Likeledes finnes det mindre grupper av tilhengere i Pakistan, Singapore og Australia. Zoroastrismens «Gud» er Ahura Mazda, som først nevnes i iranske innskrifter for omkring siden. Religionens hellige skrifter samles i Avesta, som kan hevdes å være zoroastrismens «Bibel» og primærkilde. Likeledes er den vestlige verdens «Satan» synonym med Angra Mainyu i zoroastrismen. Opprinnelsen til religionen Profeten Zarathuštra regnes som opprinnelsen til zoroastrismen. Navnet skal bety «han som kan håndtere kameler», noe som åpenbart må ha vært viktig blant datidens nomader. Han skal ha vært av slekten Spitama (i betydningen at en fjern ane bar dette navnet) og foreldrene var Pourušaspa og Dughdhōvā. Slektsnavnet understrekes ved flere anledninger, i det benevnelsen O Spitama Zarathuštra gjengis mange ganger i de hellige tekstene. Ifølge tradisjonen skal han ha hatt fire brødre, hvorav to eldre og to yngre enn ham selv. Blant hans nærmeste forfedre var Haēčataspa, som ifølge tradisjonen skal ha vært hans oldefar. På gresk kalles han Zoroaster, derav det vestlige navnet zoroastrisme. Et annet navn som ble brukt er Zardtosht (Zardušt). I gа̄thа̄-hymnene refererer Zarathuštra til seg selv som zaotar, noe som indikerer at han var en fullt kvalifisert prest (skriftlærd). I den yngre Avesta brukes imidlertid den mer generelle formen āthravan om ham. Den ny-zarathustraeiske bevegelsen Mazdaznan regner med at Zarathustra levde for cirka siden, men påstanden lar seg verken kildebelegge eller dokumentere. Noen hevder han levde omkring , mens andre hevder det må har vært omkring , og atter andre at han må ha levd nærmere det 17. århundret f.Kr. Dette kan være sammenblandinger, om vi skal tro Boyce (1996). Historien og zoroastrismen og Zarathuštra starter imidlertid mye tidligere, og det er klart at den iranske profeten ikke kan knyttes til tiden før hans folks identitet kan skilles fra sine nære slektninger, inderne, og har fått sitt eget språk og kultur. Det ser ut til at indoiranere har levd sammen som nomader på de asiatiske steppene i tusener av år, i et område som strekker seg fra Nedre Volga og østover til grenseområdene mot Kasakhstan. Der har de gjetet kveg og beveget seg sakte til fots mellom beiteplassene. Samtidig har disse folkene gradvis utviklet en sterk felles kultur; så sterk at arven etter den varte til langt etter at folket selv splittet lag og ble delt i to grupper. Det er generelt akseptert at splittelsen skjedde i det , og det antas at den første komposisjonen av det eldste indiske arbeidet, kalt Rigveda, bør dateres til begynnelsen av år Språket i hymnene, i sin overlevende form, ligger nemlig svært nært gа̄thа̄ene, de fem hellige hymnene til Zoroaster; og ikke bare i den overførte formen av profetens arbeid, men også slående arkaiske elementer gjør det rimelig å anta at han selv ikke kan ha levd senere enn Han kan imidlertid ha levd en del tidligere. Zoroasters eget folk, avestanerne, bosatte seg etter hvert i Khwarezmia, et landområde langs nedre del av elven Oxus (nå mer kjent som Amu-Darja). Folkets navn er forøvrig opphavet til navnet på den hellige skriften Avesta. Lite er kjent om historien til dette området, som inkluderte kongedømmene Bactria, Sogdia og Ferghana i sørøst og øst og Parthia og Margiana i sør. Indoieranerne var på sin side i det nomadiske stadiet bærere av andronovokulturen, som i det før vår tidsregning var preget av fint verktøy og våpen gjort i bronse. Man har regnet med at gа̄thа̄ene inneholder noenlunde autentisk materiale om profeten. Det antas at han virket i Øst-Iran. Mye tyder på at Zarathrustra satte seg i transe ved hjelp av rusmidler. Han ble av sine følgere kalt den første som har tenkt, sagt og gjort det gode og den første åpenbarer. Og amesja spentaene (guddommelige vesener som hjelper Ahura Mazda) har utpekt ham til å rettlede og dømme verden. Navnet hans ble senere legendarisk, også blant andre folk som jøder og syrere, og han ble betraktet som en vismann i én tradisjon, og som en demi-gud i andre tradisjoner. Han ble i mithrasmytene ansett som mysterienes stifter. Man antar at Zarathustra var en skarp motstander av den gammeliranske religion og urkongen Yima, okseslakting og dyrking av rusdrikken – «evighetsdrikken» haoma. En tror videre at han fjernet gamle gudenavn og erstattet dem med de mer abstrakte amesja spentaene. Han begynte ifølge egne utsagn som ung å få åpenbaringer av Ahura Mazda (eller Ohrmazd), guden i hans reformerte religion. Disse samtaler og konversasjoner, liksom Zarathustras problemer med å utbre religionen, beskrives i gа̄thа̄ene, en del av den hellige skriften Avesta. Zarathustras lære er dualistisk, og har et motsetningsforhold mellom sannhet og løgn, godt og ondt, og lys og mørke. Under Ahura Mazda finnes to ånder: Spenta Mainyu og Angra, respektivt den gode og den onde ånden. Gjennom sine tanker, ord og handlinger velger mennesket mellom disse to motsetningene. Avhengig av hvordan menneskene lever, havner de etter døden i Paradis eller Helvete. Religiøse skrifter De religiøse hovedskriftene er samlingen Avesta, hvorav gа̄thа̄ene er de eldste og mest autentiske for den «rene» Zarathruisme, men vi har også senere kommentarer i Pehlesskriftene. Den opprinnelige Avesta skal ha inneholdt 21 bøker, men dagens samling har bare en fjerdedel av innholdet i samlingen som ble brukt av de zoroastriske lærde på 900- og 1000-tallet. De 21 bøkene kan deles i tre avdelinger. Den første og mest ærverdige omhandler den usynlige, åndelige tilstand. Den tredje omhandler loven, den synlige og stofflige. Den andre gruppen omhandler det hellige ord og inntar en formidlende stilling mellom de andre, jamfør Aukrust bind 1, side 90. Bak dette ligger forestillingen om en gud som først skapte verden i åndelig form og deretter overførte den til en stofflig form. Den fysiske verden har «steget ned» fra den åndelige og skal igjen forenes med den. Den endelige skriftlige fiksering av Avesta skjedde i Khosrav Anòsirvàns regjeringstid (531-578) med et alfabet spesielt dannet for dette. Med kanoniseringen får vi en ortodoksi med brodd mot kristendom, jødedom, manikeisme og mazdakisme. men den første samlingen av Avesta under kong Saphur 2 inneholdt en rekke zervanittiske legender. Disse ble rensket ut i den endelige kanon, men mye levde videre i religionen likevel, blant annet i pehleviskriftene. Gudelære Ahura Mazda ble sett på som et ildvesen og den øverste gud. Vi finner et dualistisk verdensbilde, med kamp mellom det gode og det onde som den sentrale forestilling. Den gode og onde gudeleder er tvillinger som har skapt og valgt hver sin verden. Nabofolkenes guder ble også plassert som demoner. Ahriman – demonenes leder – blir plassert i jordens indre, eller i avgrunnen, med mål om å utrydde alt liv på jorden, hele Ahura Mazdas verden. Den tredje gа̄thа̄ sier indirekte at Ahura Mazda er far til disse urtvillingene, og at han dermed har i seg motsetningene mellom godt og ondt. Religionen er polyteistisk med mange guder, og den har to urånder Asha og Arihu. Men noen skrifter antyder også monoteistiske trekk ved at de opererer med en øverste gud som begge disse egentlig går ut fra eller er ytringer av. En ser spor av tenkning om at de forskjellige gudene bare er manifestasjoner (utstrømninger) eller aspekter av den øverste gud; Ahura Mazda. De er beskyttere av hvert sitt område som metaller, ect. Disse «hellige udødelige», amesja spentaer, er Vohu Manah (den gode tanke/ånd), Asha(den rette ordning), Khsahaothra (herredømmet/riket), Armaiti (det riktige sinnelag), Haurvata (sunnhet og velferd) og Ameretat (udødelighet). Sraosha kommer også av og til inn som en syvende, slik at en får en syvhet. Sraosha betyr lydighet og var en prestegud som ordnet med ofringer, beskyttet Mazdas skapninger mot demoner, og ikke minst kjempet mot uhyret Ashema Daeva, begjærets djevel. Han er gudenes sendebud og også sjelefører. Gudesystemet er nok overtatt fra gammeliransk religion av Zarathustra. Vi ser at Mithra ikke er med her, men som nevnt ble han sentral senere. I yngre Avesta regnes han med til en gruppe lavere guder, de tilbedelsesverdige. Vi finner også en tro på fravasier som både ble forstått som fedreånder og preeksistente himmelske vesener som fungerte som skytsengler. Forferdredyrking sto som gammel indisk religion sentralt, og i begge finnes skikker som å lage et hull i veggen for å bære ut de døde. Den viktigste urmenneskeskikkelsen i Iran (og urkongen) var Yima, Vivahvants sønn. Denne er identisk med den indiske Yama, sønn av Vivasant. Begge navn betyr tvilling, men skikkelsene har utviklet seg forskjellig. Yima var urkongen, mens Yama var først og fremst hersker i dødsriket. Kongen i Iran var forøvrig, i likhet med Yima, også konge over kosmos. Det ble forventet at han skaffet fruktbarhet, fred og godt vær. Anedyrkelsen førte her som i Hellas til dyrking av heroer. Raskt oppsto en synkretistisk utvikling hvor gāthāenes religionsform blandet seg med den gamle folkereligionen, og folkereligionsens guder kom til heder igjen – men nå sammen med Amesja spentaene og med Ahura Mazda som den høyeste gud. Forøvrig viser det seg å være nær sammenheng mellom gammeliransk og indisk religion, hvor blant annet mange av gudenavnene er identiske. Som en språklig parentes: I gammel indisk religion er asura en ond ånd og daeva en god ånd, mens det er akkurat motsatt i iransk religion. Vi finner og at zoroastrismen etter hvert låner mange formuleringer fra kristendom som betraktninger rundt en treenighet og omtale av Mazda som den hellige ånd. Litteratur Zarathustras sanger, de eldste iranske skriftene. Utvalg, oversettelse og innledende essay av Prods Oktor Skjærvø. De norske bokklubbene, 2003. XXXIX, 340 s. (Verdens Hellige Skrifter; 22) ISBN 82-525-4121-6 Kulke, Eckehard: The Parsees in India: a minority as agent of social change. München: Weltforum-Verlag (= Studien zur Entwicklung und Politik 3), ISBN 3-8039-0070-0 Ervad Sheriarji Dadabhai Bharucha: A Brief sketch of the Zoroastrian Religion and Customs Dastur Khurshed S. Dabu: A Handbook on Information on Zoroastrianism Jivanji Jamshedji Modi: The Religious System of the Parsis R. P. Masani: The religion of the good life Zoroastrianism P. P. Balsara: Highlights of Parsi History Maneckji Nusservanji Dhalla: History of Zoroastrianism; dritte Auflage 1994, 525 p, K. R. Cama, Oriental Institute, Bombay Dr. Ervad, Dr. Ramiyar Parvez Karanjia: Zoroastrian Religion & Ancient Iranian Art Adil F. Rangoonwalla: Five Niyaeshes, 2004, 341 p. Aspandyar Sohrab Gotla: Guide to Zarthostrian Historical Places in Iran J. C. Tavadia: The Zoroastrian Religion in the Avesta, 1999 S. J. Bulsara: The Laws of the Ancient Persians as found in the «Matikan E Hazar Datastan» or «The Digest of a Thousand Points of Law», 1999 M. N. Dhalla: Zoroastrian Civilization 2000 Marazban J. Giara: Global Directory of Zoroastrian Fire Temples, 2. Auflage, 2002, 240 p, 1 D. F. Karaka: History of The Parsis including their manners, customs, religion and present position, 350 p, illus. Piloo Nanavatty: The Gathas of Zarathushtra, 1999, 73 p, (illus.) Roshan Rivetna: The Legacy of Zarathushtra, 96 p, (illus.) Dr. Sir Jivanji J. Modi: The Religious Ceremonies and Customs of The Parsees, 550 Seiten Mani Kamerkar, Soonu Dhunjisha: From the Iranian Plateau to the Shores of Gujarat, 2002, 220 p I.J.S. Taraporewala: The Religion of Zarathushtra, 357 p Jivanji Jamshedji Modi: A Few Events in The Early History of the Parsis and Their Dates, 2004, 114 p Dr. Irach J. S.Taraporewala: Zoroastrian Daily Prayers, 250 p Adil F.Rangoonwalla: Zoroastrian Etiquette, 2003, 56 p Rustom C Chothia: Zoroastrian Religion Most Frequently Asked Questions, 2002, 44 p Referanser Eksterne lenker Det Norske Zarathushtriske Trossamfunn 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Økonomi er et ord av gresk opphav, og kommer av οἶκος (oikos; hus) og νόμος (nomos; lære), altså husholdning. En økonomi er en enhet av en viss størrelse, hvor det foregår produksjon og/eller konsum, som for eksempel en kommune eller et land. Økonomi handler om størrelsen på og fordelingen av økonomiens ulike goder. Man skiller geografisk mellom global økonomi, nasjonaløkonomi og kommuneøkonomi, og man skiller politisk mellom markedsøkonomi, planøkonomi og deltagerøkonomi. I slike sosiale systemer skjer produksjon, handel, fordeling og forbruk av ressurser i et samkvem mellom samfunnets individer, husholdninger, bedrifter, ulike myndigheter, og med utlandet. Som fagdisiplin er økonomi, også kalt samfunnsøkonomi eller sosialøkonomi, læren om hvordan knappe ressurser og verdier fordeles mellom mennesker, husholdninger og bedrifter i et samfunn, samt hvordan de samme aktørene skaper verdier gjennom effektiv bruk av knappe ressurser. Samtidig er økonomi en atferdsvitenskap som studerer hvordan mennesker og bedrifter fatter beslutninger om verdiskaping, sparing eller forbruk. Direkte fra det etymologiske opphavet brukes videre adjektivet økonomisk for å beskrive at en person, en husholdning eller en bedrift bruker sine ressurser effektivt. Ordet kan også brukes om effektiv ressursutnyttelse generelt, for eksempel om en idrettsmanns økonomiske bevegelser – at han utnytter sin energi effektivt for å nå målet. Aristoteles skilte mellom økonomi (oikonomia) og krematistikk, «berikelseskunst». Økonomisk virksomhet Økonomisk virksomhet er i realiteten et begrep for produksjonsvirksomhet, det vil si utnyttelse av ressurser, arbeidsinnsats og kunnskap for å skape verdier som dekker behov. Ressursbruken kan studeres gjennom verdibegreper som er representert gjennom penger. Verdiskapingen -- nettoproduksjon i form av overskudd -- eller bruttoproduktet i bedriften -- måles som omsetning, mens det for et helt samfunn måles som bruttonasjonalprodukt (BNP). Effektivitetsvekst i produksjonen kan skyldes ny teknologi. BNP måles som verdiskaping per innbygger (BNP el. bruttonasjonalprodukt per capita). Økt produksjon per capita er det samme som økonomisk vekst. Gjennom historien har mennesker produsert varer gjennom jakt, håndverk, jordbruk og industri, samt tjenester gjennom handel og andre former for tjenesteyting. Primærnæringer eller råvareproduksjon er samlebetegnelsen for høsting og produksjon av naturlige ressurser fra jorda, skogen og havet – det vil si jordbruk og fiske. Gruvedrift kan regnes til primærnæringene eller til industrien, som er en sekundærnæring. Dette begrepet innebærer at produksjonen er en videreforedling og omforming av de primære råvarene. All tjenesteyting til forbrukere og bedrifter karakteriseres som tertiærnæringer, og inkluderer f. eks. finansielle tjenester, helsesektoren og underholdningsbransjen. Økonomiske systemer Utdypende artikkel om økonomisk tenking, se: Økonomisk idehistorie. Historisk utvikling I primitive samfunn skjer fordelingen av produkter og andre ressurser gjennom direkte bytte, hvor mennesker utveksler gjenstander av antatt lik verdi direkte med hverandre. I en slik bytteøkonomi vil all utveksling av produksjonsoverskudd skje på stedet, og det er vanskelig å utsette forbruk og samle opp overskudd (kapital) for framtidig behov. Introduksjonen av pengeøkonomi i oldtiden gjorde det mulig å samle opp kapital for investering i offentlige anlegg, eller for utøvelse av privat ressursmakt gjennom ansettelse eller kjøp av andres tjenester. Men fortsatt forutsatte bytte nesten alltid en direkte sosial relasjon mellom de involverte, og handel over store avstander skjedde oftest i en lengre kjede. Først med handelseksplosjonen under renessansen ble oppsamlingen av kapital i byene så stor at det ble mulig å utsette forbruk og investere i stor skala. Det oppstod moderne banker som finansierte ulik virksomhet uavhengig av personlige relasjoner mellom de involverte. Utviklingen startet i Italia i senmiddelalderen, og spredte seg til Flandern, Tyskland, Nederland, og fra 1485 til England. Den katolske kirken oppga sitt moralske forbud mot rente (åger), og privat kapital bidro til å finansiere oppdagelser og kolonisering, kriger og infrastruktur. Under kapitalismen ble etter hvert de mulige gevinstene og vekstmulighetene så store at stadig flere involverte fikk en egennytte av gjensidig tillit, overholdelse av avtaler og langiktig planlegging av sine økonomiske handlinger. Adam Smith fastslo på moralfilosofisk grunnlag at hangen til å bytte og ønsket om å holde avtaler og var naturlige tilbøyeligheter hos mennesket. Men fortsatt var den økonomiske politikken i form av merkantilisme lite fokusert på handel, og mer opptatt av å fremme innenlands håndverk- og industriproduksjon på bekostning av importvarer. Kolonitiden i Amerika, Asia og til sist Afrika skapte for alvor en global økonomi, hvor varebyttet over store avstander fikk et mye større omfang. Konkurransen om handel, kolonier og markeder formet nasjonalstatene og den gryende nasjonale, økonomiske politikken. Merkantilismen fra 1500-tallet gikk ut på å opprettholde størst mulig handelsoverskudd og samle opp kapital, spesielt representert gjennom sølv og gull. Den norske økonomen Erik S. Reinert mener at denne politikken – som England førte under Henrik VII fra 1485 – i praksis stimulerte framveksten av industri og skapte innovative synergier mellom bransjer beskyttet mot importkonkurranse, inntil den hjemlige industrien kunne konkurrere med andre lands produkter. Reinerts hovedsyn er at europeiske land taklet internasjonal konkurranse først etter en industrioppbyggingsfase preget av bevisst proteksjonisme. Denne proteksjonismen ble i Europa erstattet med bølger av frihandel både på 1840-tallet og 1870-tallet. Men yngre stater var ofte svært proteksjonistiske også gjennom 1800-tallet. Dette gjelder ikke minst USA, som ikke tok etter den britiske frihandelspolitikken på denne tiden. På 1800-tallet fulgte særlig Storbritannia teoriene om komparative fortrinn i produksjon og handel. David Ricardo formulerte et nytt grunnsyn – klassisk økonomi – som hevdet at hvert land på den ene side burde produsere og eksportere de varene som lot seg produsere mer effektivt enn i andre land, og på den annen side importere det som lot seg produsere mer effektivt andre steder. Økonomifaget ble nå gradvis mindre produksjonsorientert og mer fokusert på handel og varebytte. Industrielle revolusjon Mer effektiv produksjon av flere varer med mindre mengde ressurser, og spesielt produksjon med økende utbytte (skalafordeler), gir økonomisk vekst. Men i perioden forut for den industrielle revolusjon førte økt verdiskaping nesten alltid bare til en tilhørende vekst i befolkningen. Den økonomiske virksomheten hadde ofte avtakende utbytte og manglet skalafordeler eller synergier mellom bransjer. Levestandarden forble i praksis konstant i hele den forutgående perioden fram til omkring 1800, under den såkalte Malthusfella. David Ricardo og Thomas Robert Malthus observerte at samfunnet ikke lot til å komme seg ut av denne bedrøvelige tilstanden, og økonomifaget fikk tilnavnet the dismal science. Først med den industrielle revolusjon gikk flere samfunn over i en fase hvor effekten av ny teknologi og kunnskap overgikk befolkningsveksten og skapte økonomisk vekst. Dette stimulerte liberalismen som politisk retning, et optimistisk menneske- og samfunnssyn som sier at markedskreftene ved fri pris-, lønns- og kapitaldannelse vil sørge for langsiktig vekst og velferd for alle. Med økonomisk vekst fulgte også skjev inntektsfordeling, og utnyttelse av arbeidernes stadig større avhengighet av lønnsarbeid i byene. For første gang i historien var også byttet av arbeidskraft blitt upersonlig og den enkelte disponerte ikke fritt resultatene av egen arbeidsinnsats. Den moralske og politiske avskyen dette vakte, ble formulert av teoretikere som Karl Marx, og mobilisert av arbeiderbevegelsen med krav om politisk reform eller revolusjon av makrforholdene i samfunnet. Politisk styring av inntektsfordelingen (sosialdemokrati) eller også selve produksjonen (kommunisme) har framstått som forsøk på å dempe eller fjerne de uønskede ulikhetene som oppstod i moderne kapitalisme. Karl Marx trodde (feilaktig) at den stagnasjonstendensen Malthus og Ricardo observerte forut for den industrielle revolusjon, også kjennetegnet den industrielle kapitalismen. I Sovjetunionen førte økonomen Jevgenij Preobrazjenskij spådommene til Marx videre med en teori om at kollektiv eiendom og organisering med planøkonomi ville gi mer effektiv produksjon enn kapitalismen gjorde, ved å fremme de enkelte kollektive eiernes resultatansvar og samarbeid. Depresjonen på 1930-tallet syntes en stund å gi ham rett, siden Sovjetunionens med sin handelsisolasjon helt unngikk virkningene av verdenskrisen. Men Tysklands nederlag i andre verdenskrig og det påfølgende rustningskappløpet gjorde det stadig klarere at markedsøkonomi med fri prisdannelse, eiendomsrett og etableringsrett skapte betydelig mer effektiv produksjon og ressursbruk enn planøkonomi. Erfaringene fra mellomkrigstiden ledet derimot fokus over på kapitalismens behov for regulering, og John Maynard Keynes formulerte en blandingsøkonomi hvor myndighetene gjennom en aktiv finans- eller pengepolitikk motvirker markedsøkonomiens tendens til å forsterke konjunkturer og kriser. Etterkrigstiden Marshallhjelpen fra 1947 innebar at det totalt ødelagte Europa fikk investeringshjelp til reindustrialisering, og adgang til midlertidig å beskytte gjenoppbyggingen ved hjelp av proteksjonistiske handelshindre. Først på 1950- 1960-tallet ble frihandel igjen introdusert i Europa gjennom opprettelsen av EF og EFTA. Da Spania og Portugal ble demokratiske i 1975 fikk de en lengre tilpasningsperiode før de trådte fullt inn i EUs indre marked. Samtidig gikk EU i spissen for å gi fattige land større markedsadgang i Europa, og på 1970-tallet startet en sterk industrialisering i østasiatiske land som satset på statlig-privat industrisamarbeid, økononmisk regulering og proteksjonisme, særlig Singapore, Japan, Sør-Korea og Taiwan. Den statlige reguleringen omfattet særlig styring av arbeidsmarkedet og investeringene. Etter Berlinmurens fall i 1989 inntrådte derimot en mer universell anerkjennelse av frihandel og liberalisering som strategi for både rike og fattige land, og Verdensbanken la etterhvert stor vekt på at fattige land burde bygge ned statlig-privat industrisamarbeid, redusere budsjettunderskudd og proteksjonisme, og åpne opp sine markeder for direkte utenlandske investeringer og handel. En enestående vekstperiode fra 1945 til 1987, og bare regionale kriser fram til 2007, har også gitt næring for det ny-klassiske, optimistiske markedssynet i økonomifaget. Uregulert kredittgivning og usikret finansiering i USA og andre land ga derimot en finanskrise i 2008 som så ut til å bli meget dyp, og har medført at enkelte økonommiljøer og stater igjen tar til orde for mer statlig regulering og kontroll med markedskreftene, i alle fall i finansmarkedene. Nyere økonomiske konsepter I nyere tid har noen mennesker tatt til ordet for et system som baserer seg på ressursforvaltning av en sentral datamaskin fremfor penger, priser og sentralbankstyrt bankvesen, grunnen kan blant annet være misnøye med hvordan økonomien fungerer. Konseptet heter: Ressursbasert økonomi. Andre igjen som for eksempel presidentkandidat i valget i USA i 2012 kongressemedlem og medlem av United States House Committee on Financial Services Ron Paul vil ha tilbake gullstandarden som løsning på de økonomiske problemene. Økonomiske tyngdepunkt Utviklingen av nye og mer effektive økonomiske systemer (produksjons- og fordelingsmodeller) er uløselig knyttet til framveksten av økonomiske tyngdepunkt. I de 10 000 årene som har gått siden den neolittiske revolusjonen med innføring av landbruk, hadde Asia en økonomisk lederrolle med størst produksjon og kapitaloverskudd i de 9000 første årene. Det asiatiske tyngdepunktet flyttet seg gradvis østover fra Mesopotamia til Kina, og så sent som på 1700-tallet hadde Asia fortsatt handelsoverskudd med Europa. Først de siste 1000 år har Europa dominert verdens teknologiske utvikling og hatt størst kapitaloverskudd, og bare i et par hundre år har Europa hatt en klart enestående økonomisk vekst (effektivitetsvekst) som atskiller seg fra Asias. Forflytningen av de økonomiske tyngdepunkt, i form av størst kapitaloverskudd og raskest teknologisk endring, kan med rimelig faglig dekning framstilles slik geografisk og tidsmessig: 10000 f.Kr. – Den fruktbare halvmåne 4000 f.Kr. – Mesopotamia, Kina 1800 f.Kr. – Egypt 1200 f.Kr. – India 900 f.Kr. – Kina År null - Kina, Romerriket 500-tallet - Kina, India 1000-tallet - Kina, Frankrike 1200-tallet – Frankrike 1300-tallet – Italia, Flandern 1400-tallet – Italia, Portugal 1500-tallet – Spania 1600-tallet – Nederland, Japan 1700-tallet – Frankrike, England 1820-tallet – England 1870-tallet – Tyskland 1900-tallet – USA 1970-tallet – USA, Japan, Tyskland 2000-tallet – USA, EU, Kina Forskyvningen av økonomisk tyngdepunkt kan skyldes nye oppfinnelser (Flandern og Italia i middelalderen, England på 1800-tallet), politisk utvikling (Tysklands samling i 1871), eller midlertidig militær dominans (USA i etterkrigstiden). Med globaliseringen synes det å være et trekk at verden har flere, samtidige økonomiske tyngdepunkt (multipolar verden). Økonomi som studium og fagdisiplin Som fagdisiplin omtales økonomi på norsk ofte som samfunnsøkonomi eller sosialøkonomi. På engelsk heter faget bare Economics. Økonomi som fag (samfunnsøkonomi) Samfunnsøkonomi, også kalt sosialøkonomi eller økonomi, er studiet av hvordan knappe ressurser bør forvaltes, hvordan ulike former for organisering av økonomisk virksomhet fungerer og hvordan økonomisk politikk dels påvirker rammebetingelsene for aktørene i samfunnet og dels det generelle aktivitetsnivået i økonomien. Sentrale samfunnsøkonomiske problemstillinger er: Hva er det som bestemmer prisen på varer og tjenester? Hva er årsakene til arbeidsledighet? Hva bestemmer fordelingen av inntekt mellom enkeltpersoner og familier? Hvorfor er noen land rike og andre fattige? Hvordan virker offentlig politikk i form av skatter og offentlige utgifter på priser og inntektsfordelingen? Hva er det som bestemmer handelsstrømmene mellom land? Samfunnsøkonomi består av mikroøkonomi og makroøkonomi. Mikroøkonomisk teori handler om hvordan husholdninger og bedrifter tilpasser seg markedet og hvordan knappe ressurser anvendes. Makroøkonomisk teori ser på aggregerte størrelse, som for eksempel sammenhenger mellom nasjonalprodukt, rentenivå, arbeidsledighet og inflasjon. Sentralt i både mikro- og makroøkonomi er å forstå hvordan myndighetene kan påvirke rammebetingelsene i økonomien. Økonomi og andre vitenskaper Økonomifaget henter inspirasjon, teori og metode fra en rekke andre fagdisipliner, i studiet av hvordan mennesker, husholdninger og bedrifter i et land eller et marked disponerer sine ressurser. I studiet av økonomisk atferd hentes det impulser fra psykologien. Markedets reaksjon på prisendringer, renteendringer, skattenivå eller økonomisk politikk avhenger av hvor rasjonelt menneskene opptrer, hvilke preferanser (behov) de har, og i hvilken grad de maksimerer sin egen nytte. Atferden avhenger også av menneskenes tilfang av informasjon om de økonomiske prosessene som foregår og hvordan de kan utnyttes av hver enkelt. Ulike konsumenter kan reagere ulikt på økonomiske endringer, akkurat som i livets øvrige forhold. I studiet av økonomisk vekst og fordeling hentes det impulser fra samfunnsvitenskap, ikke minst statsvitenskap som har betydelig teoriutveksling med økonomifaget. Når mennesker handler i et marked hvor også medmenneskene treffer valg, kan spillteori bidra til å belyse hvordan atferden til hvert individ påvirkes av andre menneskers atferd, og sluttresultatet ofte blir annerledes enn hva hvert individ tenkte seg. Videre vil man ofte ønske å studere avvik fra rasjonell atferd, som kan skyldes kulturelle, religiose eller institusjonelle forhold som eksempelvis vaner, tabuer, lovverk, fagforeningsmakt, monopoldannelse eller politisk styring. Politisk økonomi og institusjonell økonomi er betegnelser på studiet av markeder, land eller bransjer hvor politiske og institusjonelle forhold og begrensninger påvirker økonomiens virkemåte i vesentlig grad, og hvordan institusjonelle forhold kan eller bør endres for å styrke veksten eller velferden. I arbeidet med å beskrive (modellere) og eventuelt forutsi sammenhengen mellom økonomiske størrelser, vil økonomer hente metode fra matematikken. Når matematisk metode anvendes på reelle økonomiske data og prosesser, kalles det økonometri. Norske økonomiske forskere i etterkrigstiden, spesielt Ragnar Frisch, Trygve Haavelmo og Leif Johansen, anvendte i stor grad matematikk – og i noen grad begreper og metode fra fysikk – for å beskrive, modellere og forutsi virkningen av økonomiske endringer og økonomisk politikk. I mange studier vil økonomer bruke demografiske, historiske og sosiologiske data. I nyere tid har begreper og resultater fra biologi og økologi inspirert mange økonomer som studerer vekstteori, miljøøkonomi og økonomisk utvikling. Mens neoklassisk økonomi etter Malthus har vektlagt veksetns manglende begrensning og dynamikken som oppstår ved stadig mer effektiv produksjon, har økonomifaget i større grad begynt å fokusere på at de fysiske ressursene, og kanskje også arbeidskraften, vil vise seg å være statisk begrensede. Forholdet mellom økonomisk vekst, miljøhensyn og biologiske rammer har skapt nye studie- og forskningsfelt som opptar mange innen faget. Bruk av ordet «økonomi» i andre sammenhenger På norsk brukes ordet økonomi også i sammensetningen bedriftsøkonomi. Dette gjør seg imidlertid bare gjeldende på norsk, på engelsk betegnes bedriftsøkonomi som Business Administration, Commerce eller lignende, mens ordet Economics utelukkende refererer til samfunnsøkonomi. Bedriftsøkonomi er ikke et universitetsfag, men et praktisk fag som fokuserer på ferdigheter i regnskap, som det tradisjonelt har blitt undervist i ved handelsskoler og lignende institusjoner. Bedriftsøkonomi må ikke oppfattes som et søsterfag til samfunnsøkonomi; det er ingen direkte forbindelse mellom fagene og de har et helt forskjellig fokus. Se også Økonomisk historie Økonomifagets historie Økonomisk idehistorie Klassisk økonomi Nyklassisk økonomi Samfunnsøkonomi Bedriftsøkonomi Deltagerøkonomi Regnskap Ressursbasert økonomi Referanser Eksterne lenker Palgrave Dictionary of Economics Greske ord og uttrykk


text: 14. mai er den 134. dagen i året, 135. i skuddår. Det er 231 dager igjen av året. Navnedag Kristian, Kristen, Karsten, Christian Historie 1607 – Jamestown, den første permanente engelske bosetning i Nord-Amerika blir etablert. 1643 – Fire år gamle Ludvig XIV blir konge av Frankrike. Han var Frankrikes konge i 72 år. 1796 – Edward Jenner utfører den første vaksinasjon mot kopper. 1804 – Lewis og Clarks ekspedisjon reiser fra Camp Dubois for å utforske elven Missouri. 1826 – Grensekonvensjonen av 1826 mellom Norge og Russland ble undertegnet. 1860 – Aftenposten utgis første gang med hovedtittelen Christiania Adresseblad. 1900 – De olympiske sommerleker åpner i Paris. 1914 – Tyrkerne begynner en etnisk rensing av grekere på den tyrkiske østkysten. 1931 – Ådalshändelserna: Fem demonstranter blir skutt av soldater i Ådalen i Sverige. 1939 – Lina Medina er den yngste som føder en unge. Hun var da fem år, sju måneder og 17 dager gammel. 1940 – Andre verdenskrig, Luftwaffe bomber Rotterdam i Nederland. 1940 – Andre verdenskrig, Nederland overgir seg til Tyskland. 1945 – Regjeringsdelegasjonen etablerer seg i Oslo med kronprins Olav som midlertidig regent. 1948 – Israel blir selvstendig. 1955 – Warszawapakten blir undertegnet. 1961 – En Ku Klux Klan-mobb angriper en buss med såkalte Freedom Riders i Anniston i Alabama. De tenner på bussen og holder igjen dørene, men trekker seg unna etter hvert. Busspassasjerene blir banket opp når de kommer ut, og bare varselskudd fra politiet hindrer passasjerene i å bli lynsjet. 1969 – Bybrann i Tromsø. 1970 – Rote Armee Fraktion (RAF) blir grunnlagt. 2004 – Kronprins Frederik av Danmark gifter seg med Mary Donaldson i København. 2011 – Michel Martelly blir tatt i ed som Haitis president. Fødsler Se flere som er født 14. mai i :Kategori:Fødsler 14. mai. 1265 – Dante Alighieri, italiensk poet (d. 1321) 1727 – Thomas Gainsborough, britisk kunstner (d. 1788) 1805 – J.P.E. Hartmann, dansk komponist (d. 1900) 1810 – Francisco de Paula Benavides y Navarrete, spansk katolsk kardinal (d. 1895) 1897 – Sidney Bechet, amerikansk musiker (d. 1959) 1915 – Henry Rinnan, norsk krigsforbryter (d. 1947) 1921 – Arve Opsahl, norsk skuespiller og komiker (d. 2007) 1922 – Franjo Tudjman, kroatisk president (d. 1999) 1925 – Arnie Norse, norsk musiker (d. 2016) 1929 – Ingrid Mittenzwei, tysk historiker (d. 2012) 1936 – Bobby Darin, amerikansk sanger (d. 1973) 1937 – Göran Tunström, svensk forfatter (d. 2000) 1939 – Rupert Neudeck, tysk journalist (d. 2016) 1943 – Ólafur Ragnar Grímsson, islandsk president 1944 – George Lucas, amerikansk filmskaper 1945 – Yochanan Vollach, israelsk fotballspiller 1952 – Robert Zemeckis, amerikansk regissør 1953 – Kong Norodom Sihamoni av Kambodsja 1953 – Doug Swingley, amerikansk hundekjører 1955 – Hans Erik Matre, norsk redaktør 1959 – Bjørn Ousland, norsk tegneserieskaper og illustratør. 1961 – Tim Roth, britisk skuespiller 1964 – Rosen Plevneliev, bulgarsk president 1966 – Mike Inez, amerikansk musiker 1970 – Mohammad Konjic, bosnisk fotballspiller 1978 – Lee McCulloch, skotsk fotballspiller 1980 – Zdeněk Grygera, tsjekkisk fotballspiller 1984 – Lars Petter Nordhaug, norsk syklist 1984 – Nigel Reo-Coker, engelsk fotballspiller 1984 – Hassan Yebda, algirsk fotballspiller 1984 - Mark Zuckerberg, grunnlegger av Facebook 1985 – Mika Risbakken, norsk ishockeyspiller 1990 – Lena Sløgedal Paulsen, norsk drapsoffer (d. 2000) 1993 – Miranda Cosgrove, amerikansk skuespiller og sanger Dødsfall Se flere som døde 14. mai i :Kategori:Dødsfall 14. mai. 1610 – Kong Henrik IV av Frankrike (f. 1553) 1891 – Ernst Ferdinand Lochmann, norsk lege (f. 1820) 1899 – Lars Erik Nilson, svensk kjemiker (f. 1840) 1912 – August Strindberg, svensk forfatter (f. 1849) 1941 – Maurice Bavaud, sveitsisk opposisjonell (f. 1916) 1954 – Heinz Guderian, tysk general (f. 1888) 1959 – Sidney Bechet, amerikansk musiker (f. 1897) 1987 – Rita Hayworth, amerikansk skuespiller (f. 1918) 1991 – Jiang Qing, kinesisk politiker (f. 1914) 1995 – Christian Anfinsen, norsk-amerikansk kjemiker og nobelprisvinner i kjemi (f. 1916) 1998 – Frank Sinatra, amerikansk sanger og skuespiller (f. 1915) 2006 – Eva Norvind, norsk–meksikansk skuespiller (f. 1944) 2010 – Kjell Fjørtoft, norsk forfatter, journalist og musikkprodusent (f. 1930) 2010 – Frederik van Zyl Slabbert, sørafrikansk politiker (f. 1940) 2011 – Turid Holter, norsk kunstner (f. 1936) 2011 – Birgitta Trotzig, svensk forfatter (f. 1929) 2015 – B.B. King, amerikansk bluesgitarist (f. 1925) Referanser Dager i mai


text: For filmen, se 9. april (film); for avisen, se 9. april (illegal avis). 9. april er den 99. dagen i året, den 100. i skuddår. Det er 266 dager igjen av året. Navnedag Rannveig, Rønnaug Historie 1865 – Den amerikanske borgerkrigen slutter. 1867 – Det amerikanske senatet inngår en avtale med Russland om kjøp av Alaska. 1916 – Første verdenskrig: Slaget ved Verdun – de tyske styrkenes tredje offensiv settes i gang. 1940 – Operation Weserübung: Norge blir krigsskueplass, og Tyskland invaderer landet. 1940 – Det nasjonalsosialistiske Tyskland invaderer Danmark i tillegg til Norge. Danmark kapitulerer. 1942 – Andre verdenskrig: Amerikanske styrker overgir seg på Bataan. 1947 – Flere tornadoer tar livet av 181 mennesker og skader 970 i Texas, Oklahoma og Kansas. 1948 – Deir Yassin-massakren. Over 100 sivile palestinere blir drept av jødiske terroristorganisasjoner. Senere statsminister Menachem Begin deltok som offiser. 1967 – Boeing 737 tar av for sin jomfrutur. 1986 – Den franske regjeringen stemmer mot å privatisere bilprodusenten Renault. 1991 – Georgia erklærer seg uavhengige fra Sovjetunionen. 1992 – John Major vinner statsministervalget i Storbritannia. 1999 – Den nigerske presidenten Ibrahim Baré Maïnassara blir drept i et attentat. 2002 – Elizabeth Bowes-Lyon, «Dronningmoren», blir gravlagt i Westminster Abbey. 2003 – Irak-krigen: Iraks militære forsvar begynner å kollapse. Amerikanske styrker inntar Bagdad sentrum 2005 – Charles, prins av Wales, gifter seg med Camilla Parker Bowles i Windsor rådhus. 2013 – Jordskjelvet i Bushehr (6,3 MW) inntreffer; det forårsaker 37 dødsfall og skader 850. Norsk historie 1924 – Norgesrekorden for laveste temperatur i april settes i Karasjok. Rekorden lyder på −36,5 grader. 1940 – Andre verdenskrig: Hitler-Tyskland invaderer Norge og Danmark. 1940 – Det tyske krigsskipet «Blücher» blir senket ved invasjonen av Norge. 1940 – Vidkun Quisling begikk statskupp gjennom en radiotale. 1956 – Human-Etisk Forbund blir stiftet. Fødsler Se flere som er født 9. april i :Kategori:Fødsler 9. april. 1649 – James Scott, 1. hertug av Monmouth (d. 1685) 1794 – Søren Christian Sommerfelt, norsk prest og botanikker (d. 1838) 1812 – Johan Fritzner, norsk prest og leksikograf (d. 1893) 1830 – Eadweard Muybridge, britisk-amerikansk fotograf (d. 1904) 1835 – Kong Leopold II av Belgia (d. 1909) 1865 – Erich Ludendorff, tysk offiser (d. 1937) 1872 – Léon Blum, fransk statsminister (d. 1950) 1888 – Trygve Lundgreen, norsk skøyteløper (d. 1947) 1910 – Nouhak Phoumsavanh, laotisk president (d. 2008) 1916 – Henry Thingstad, norsk motstandsmann (d. 1943) 1917 – Ole Jacob Bangstad, norsk general (d. 2010) 1918 – Jørn Utzon, dansk arkitekt (d. 2008) 1919 – J. Presper Eckert, amerikansk informatiker (d. 1995) 1920 – Art van Damme, amerikansk jazzmusiker (d. 2010) 1921 – Asbjørn Holm, norsk politiker (d. 2001) 1923 – Albert Decourtray, fransk kardinal (d. 1994) 1926 – Hugh Hefner, grunnlegger og redaktør av Playboy (d. 2017) 1926 – Arnt Bækholt, norsk politiker (d. 2006) 1926 – Einar Johan Johannessen, norsk programleder (d. 2016) 1928 – Erling Norvik, norsk politiker og journalist (d. 1998) 1928 – Tom Lehrer, amerikansk komiker og musiker 1932 – Carl Perkins, amerikansk musiker (d. 1998) 1938 – Ivar Medaas, norsk visesanger (d. 2005) 1945 – Petter C.G. Sundt, norsk skipsreder (d. 2007) 1950 – Ole Bjørn Støle, norsk høyesterettsdommer (d. 2010) 1954 – Eberhard Rösch, tysk skiskytter 1957 – Severiano Ballesteros, spansk golfspiller (d. 2011) 1965 – Helen Alfredsson, svensk golfspiller 1965 – Sigve Bolstad, norsk politimann, leder i politiets fellesforbund 1970 – Borgar Høgetveit Berg, norsk høyesterettsdommer 1971 – Jacques Villeneuve, canadisk formel 1-fører 1971 – Austin Peck, amerikansk skuespiller 1974 – Jenna Jameson, amerikansk pornoskuespiller 1975 – Robbie Fowler, engelsk fotballspiller 1975 – Bertine Zetlitz, norsk musiker og forfatter 1977 – Gerard Arthur Way, amerikansk musiker My Chemical Romance 1979 – Albert Hammond jr., amerikansk musiker 1979 – Ryan Cox, sørafrikansk syklist (d. 2007) 1990 – Kristen Stewart, amerikansk skuespiller Dødsfall Se flere som døde 9. april i :Kategori:Dødsfall 9. april. 1483 – Edvard IV av England (f. 1442) 1804 – Jacques Necker, fransk finansminister under Ludvig XVI (f. 1732) 1904 – James Albert Turner, engelsk fotballspiller (f. 1866) 1909 – Helena Modrzejewska, polsk skuespiller (f. 1840) 1945 – Wilhelm Canaris, tysk admiral (henrettet) (f. 1887) 1945 – Dietrich Bonhoeffer, tysk teolog (henrettet) (f. 1906) 1951 – Vilhelm Bjerknes, norsk fysiker og meteorolog (f. 1862) 1976 – Phil Ochs, amerikansk musiker (f. 1940) 1991 – Forrest Towns, amerikansk friidrettsutøver (f. 1914) 1998 – John Tate, amerikansk bokser (f. 1955) 2010 – Dario Mangiarotti, italiensk fekter (f. 1915) 2010 – Kerstin Thorvall, svensk forfatter, illustratør og journalist (f. 1925) 2011 – Sidney Lumet, amerikansk filmregissør (f. 1924) 2014 – Sue Townsend, britisk forfatter 2014 – A. N. R. Robinson, statsminister 1986–1991, president 1997–2003 i Trinidad og Tobago 2017 – Knut Borge, norsk programleder (f. 1949) 2021 – Philip, hertug av Edinburgh, britisk kongelig (f. 1921) Referanser 09. april


text: 24. desember er den 358. dagen i året og den 359. i skuddår. Det er sju dager igjen av året. Dagen kalles også for julaften. Navnedag Adam og Eva Historie 1818 – Julesangen Glade jul ble fremført for første gang. 1865 – Ku Klux Klan dannes. 1906 – Verdens første radioprogram går på lufta. Det inneholdt en diktopplesing, et fiolinstykke og en tale. 1924 – Albania blir republikk. 1943 – Den amerikanske generalen Dwight D. Eisenhower blir de alliertes øverstkommanderende under den 2. verdenskrig. 1946 – Frankrikes «fjerde republikk» dannes. 1951 – Libya blir selvstendig. 1954 – Laos blir selvstendig. 1979 – Sovjetunionen invaderer Afghanistan. Fødsler Se flere som er født 24. desember i :Kategori:Fødsler 24. desember. 1166 – Kong John av England (d. 1216) 1491 – Ignatius Loyola, grunnleggeren av Jesuittordenen (d. 1556) 1810 – Wilhelm Marstrand, dansk kunstmaler (d. 1873) 1818 – James Prescott Joule, britisk fysiker (d. 1889) 1822 – Charles Hermite, fransk matematiker (d. 1901) 1832 – Christian Christie, norsk arkitekt (d. 1906) 1837 – Elisabeth av Bayern, østerriksk keiserinne (d. 1898) 1840 – Amilcare Malagola, italiensk katolsk kardinal (d. 1895) 1881 – Juan Ramón Jiménez, spansk forfatter og nobelprisvinner (d. 1958) 1892 – Kristian Strøm, norsk skøyteløper (d. 1980) 1901 – Tordis Maurstad, norsk skuespiller (d. 1996) 1914 – Halvard Grude Forfang, norsk pedagog (d. 1987) 1917 – Frithjof Sælen, norsk illustratør, forfatter og motstandsmann (d. 2004) 1920 – Edy Reinalter, sveitsisk alpinist (d. 1962) 1929 – Sverre Wilberg, norsk skuespiller (d. 1997) 1931 – Mauricio Kagel, argentinsk komponist (d. 2008) 1933 – Renée Colliard, sveitsisk alpinist (d. 2022) 1933 – Godwin Obasi, nigeriansk generalsekretær i Verdens meteorologiorganisasjon (d. 2007) 1934 – Stjepan Mesić, kroatisk president 1937 – Bernt Rosengren, svensk jazzmusiker (d. 2023) 1943 – Tarja Halonen, finsk president 1944 – Erhard Keller, tysk skøyteløper 1945 – Ian «Lemmy» Kilmister, britisk bassist, vokalist, låtskriver og frontfigur for heavy metal-bandet Motörhead (d. 2015) 1946 – Vigdis Moe Skarstein, leder av det norske Nasjonalbiblioteket 1952 – Hilkka Riihivuori, finsk langrennsløper 1953 – Kalonzo Musyoka, kenyansk politiker 1957 – Hamid Karzai, afghansk president 1961 – Gaute Larsen, norsk fotballtrener 1961 – İlham Əliyev, aserbajdsjansk president 1965 – Steinulf Tungesvik, norsk jurist og politiker 1965 – André Nieuwlaat, norsk fotballspiller 1968 – Ramy Brooks, amerikansk hundekjører 1972 – Marc Edworthy, engelsk fotballspiller 1971 – Ricky Martin, popmusiker og artist fra Puerto Rico 1971 – Emmanuel Nchimbi, tanzaniansk politiker 1973 – Martin Kellerman, svensk tegneserieskaper, kjent for Rocky 1974 – Paal Nilssen-Love, norsk jazzmusiker 1974 – Ryan Seacrest, amerikansk programleder 1980 – Stephen Appiah, ghanesisk fotballspiller 1991 – Louis Tomlinson, medlem av britisk-irsk boyband Dødsfall Se flere som døde 24. desember i :Kategori:Dødsfall 24. desember. 1524 – Vasco da Gama, portugisisk oppdager (f. ca. 1469) 1872 – William John Macquorn Rankine, skotsk ingeniør og fysiker (f. 1820) 1901 – Clarence King, amerikansk geolog og fjellklatrer (f. 1842) 1908 – Nils Gude, norsk maler (f. 1859) 1932 – Eyvind Alnæs, norsk komponist (f. 1872) 1979 – Rudi Dutschke, tysk politisk aktivist (f. 1940) 1980 – Karl Dönitz, tysk president og admiral (f. 1891) 1984 – Peter Lawford, britisk-amerikansk skuespiller (f. 1923) 1990 – Thorbjørn Egner, norsk tegner, forfatter, visedikter og komponist (f. 1912) 2002 – Kjell Aukrust, norsk forfatter og tegner (f. 1920) 2004 – Torbjørn Hystad, norsk kommunist og motstandsmann (f. 1918) 2005 – Georg Johannesen, norsk forfatter og professor i retorikk (f. 1931) 2006 – Kenneth Sivertsen, norsk musiker (f. 1961) 2007 – Andreas Matzbacher, østerriksk syklist (f. 1982) 2008 – Samuel P. Huntington, amerikansk statsviter (f. 1927) 2008 – Harold Pinter, britisk dramatiker (f. 1930) 2009 – Rafael Caldera, venezuelansk politiker og president (f. 1916) 2011 – Johannes Heesters, nederlandsk skuespiller (f. 1903) 2020 – Roland Cedermark, svensk musiker (f. 1938) Helligdager Julaften regnes ikke som helligdag, men har mer og mer overtatt for 1. juledag som kirkedag i Norge. Dager i desember


text: Begivenheter 13. januar – Verdens første offentlige kringkasting fant sted da operaene Cavalleria rusticana og Pagliacci ble sendt fra Metropolitan Opera i New York. 20. februar – Egypts statsminister Boutros Ghali blir drept i et attentat. 8. mars – Den internasjonale kvinnedagen blir innstiftet etter initiativ fra Clara Zetkin. 28. mars – Henri Fabre blir den første til å fly et sjøfly etter at han tar av i nærheten av Martigues, Frankrike. 20. april – Halleys komet er på sitt nærmeste til Solen. 6. mai – Kong Edward VII av Storbritannia dør, George V blir ny konge. 18. mai – Jorden passerer gjennom halen på Halleys komet. 31. mai – Sør-Afrika får sin uavhengighet fra Storbritannia. 15. august – Thamshavnbanen forlenges til Løkken Verk. 15. september – Norges tekniske høgskole i Trondheim åpnes. 4. oktober – Portugal ble republikk 18. oktober – Trondhjems studentersangforening i Trondheim grunnlegges. 25. oktober – Norges tekniske høyskoles idrettsforening (NTHI) i Trondheim blir stiftet. 1. desember – Folketelling, 2 391 782 innbyggere i Norge. Mjøndalen IF ble grunnlagt. Fødsler Første kvartal 2. januar – Samuel Barber, amerikansk komponist (d. 1981) 11. januar – Trygve Bratteli, norsk politiker (d. 1984) 14. februar – Leif Juster, norsk skuespiller (d. 1995) 15. februar – Irena Sendler, polsk sosialarbeider (d. 2008) 1. mars – David Niven, engelsk skuespiller (d. 1983) 6. mars – Ejler Bille, dansk kunstmaler (d. 2004) 23. mars – Akira Kurosawa, japansk filmregissør (d. 1998) Andre kvartal 9. april – Nouhak Phoumsavanh, laotisk president (d. 2008) 3. mai – Sigbjørn Bernhoft Osa, folkemusiker (d. 1990) 19. mai – Nathuram Godse, skjøt Mahatma Gandhi (d. 1949) Tredje kvartal 4. august – Anita Page, amerikansk skuespiller (d. 2008) 23. august – Giuseppe Meazza, italiensk fotballspiller (d. 1979) 23. august – Alfons Maria Stickler, østerriksk kardinal (d. 2007) 3. september – Maurice Papon, fransk politiker (d. 2007) 4. september – Jostein Ragnvald Øvrelid, tegner, skaper av tegneserien Ingeniør Knut Berg på eventyr (d. 1983) 16. september – Else Alfelt, dansk kunstmaler (d. 1974) 18. september – Josef Tal, israelsk musiker (d. 2008) 30. september – Osvald Harjo, motstandsmann under andre verdenskrig (d. 1993) Fjerde kvartal 12. oktober – Ferdinand Finne, maler, grafiker, scenekunstner og forfatter (d. 1999) 13. oktober – Claes Gill, lyriker (d. 1973) 13. oktober – Olav Mosebekk, tegner og maler (d. 2001) Dødsfall 8. februar – Hans Jæger, norsk forfatter (f. 1854) 20. februar – Boutros Ghali, Egypts statsminister, attentat (f. 1846) 26. april – Bjørnstjerne Bjørnson, norsk forfatter (f. 1832) 10. mars – Dr. Karl Lueger, østerriksk politiker (f. 1844) 21. april – Mark Twain, amerikansk forfatter (f. 1835) 6. mai – Edward VII av Storbritannia, britisk konge (f. 1841) 29. mai – Milij Balakirev, russisk komponist (f. 1837) 21. juli – Johan Selmer, norsk komponist (f. 1844) 13. august – Florence Nightingale, britisk sykepleier (f. 1820) 30. oktober – Henri Dunant, grunnleggeren av Røde Kors (f. 1828) 20. november – Leo Tolstoj, russisk forfatter (f. 1828) Idrett 11. september – Fotball-landskamp Norge-Sverige 0-4 (0-0) 25. oktober – Lyn blir Norgesmester (cupmester) i fotball etter å ha slått Odd 4-2 i finalen. 19. februar Hjemmebanen til den engelske fotballklubben Manchester United blir åpnet. Litteratur Martin Andersen Nexø – Pelle Erobreren (1906–1910) Sigrid Undset – Ungdom Oskar Braaten – Kring fabrikken Referanser


text: 22. januar er den 22. dagen i året. Det er 343 dager igjen av året (344 i skuddår). Navnedag Ivan, Vanja Historie 1506 – Sveitsergarden ankom til Roma. 1771 – Spania avstår Port Egmont på Falklandsøyene til Storbritannia. 1824 – Ashanti knuser de britiske styrkene på Gullkysten. 1840 – Britiske kolonister når New Zealand. 1863 – Januaropprøret bryter ut i Polen, Litauen og Belarus; målet er å gjenetablere den gamle polsk-litauiske føderasjonen. 1879 – Zulustyrker massakrerer britiske styrker ved Isandhlwana. 1888 – Frelsesarmeen kommer til Norge. 1899 – Lederne av seks australske kolonier møtes i Melbourne for å diskutere en konføderasjon. 1901 – Edward VII blir konge etter at hans mor, dronning Victoria av Storbritannia, dør. 1905 – Den blodige søndagen i St. Petersburg under 1905-revolusjonen i Russland. (9. januar etter den julianske kalender som var i bruk i Russland) 1924 – Ramsay MacDonald blir den første britiske statsministeren fra Arbeiderpartiet. 1941 – Andre verdenskrig: Storbritannia erobrer Tobruk i Libya. 1944 – Andre verdenskrig: De allierte innleder operasjon Shingle (landgangen i Anzio i Italia). 1947 – Paul Ramadier blir fransk statsminister. 1957 – Israel trekker seg tilbake fra Sinaihalvøya (de invaderte Egypt 29. oktober 1956). 1963 – Élysée-avtalen om politisk samarbeid mellom Tyskland og Frankrike, inngås. 1973 – En Boeing 707 eksploderer under landing på Kano lufthavn i Nigeria. 176 mennesker omkommer. 1980 – Den sovjetiske vitenskapsmannen og nobelprisvinneren Andrej Sakharov blir arrestert i Moskva. 1983 – Björn Borg trekker seg tilbake fra tennisen etter å ha vunnet Wimbledon-turneringen fem ganger på rad. 1987 – Den amerikanske politikeren Budd Dwyer begår selvmord på direktesendt TV. 1992 – Roberta Bondar blir den første canadiske kvinnen i verdensrommet. 2003 – Nederland holder et nytt parlamentsvalg; det forrige parlamentet hadde bare sittet i 86 dager. 2003 – Siste kontakt med romsonden Pioneer 10. 2006 – Evo Morales innsettes som president i Bolivia. 2012 – Kroatia sier i en folkeavstemning ja til medlemskap i EU. 2019 – Frankrike og Tyskland inngikk vennskapsavtalen Aachentraktaten, på dagen 56 år etter at de underskrev Élysée-avtalen. 2021 – Traktaten om forbud mot kjernevåpen trådte i kraft. Norsk historie 1855 – Kirkens Bymisjon grunnlegges i Christiania. 1993 – Tv-serien Mot i brøstet hadde premiere på TV 2. 2015 – Martin Ødegaard signerer for Real Madrid. 2019 – Erna Solbergs regjering ble utvidet med Kristelig Folkeparti som fikk tre statsråder: Olaug Bollestad, Kjell Ingolf Ropstad og Dag Inge Ulstein. Fødsler Se flere som er født 22. januar i :Kategori:Fødsler 22. januar. 1561 – Francis Bacon, britisk filosof (d. 1626) 1645 – William Kidd, skotsk pirat (d. 1701) 1729 – Gotthold Ephraim Lessing, tysk forfatter og filosof (d. 1781) 1788 – Lord Byron (George Gordon), britisk dikter (d. 1824) 1817 – Johan Frederik Schlegel, dansk advokat og embetsmann (d. 1896) 1849 – August Strindberg, svensk forfatter (d. 1912) 1853 – Francis Hagerup, norsk politiker (d. 1921) 1878 – Constance Collier, britisk-amerikansk skuespiller og skuespillerinstruktør (d. 1955) 1887 – Belgrave Edward Sutton Ninnis, australsk polfarer (d. 1912) 1898 – Sergei Eisenstein, russisk regissør (d. 1948) 1909 – U Thant, FNs tredje generalsekretær (d. 1974) 1911 – Bruno Kreisky, østerriksk statsminister (d 1990) 1913 – William John Conway, irsk kardinal (d. 1977) 1920 – Alf Ramsey, engelsk fotballspiller og trener (d. 1999) 1924 – Ján Chryzostom Korec, slovakisk kardinal (d. 2015) 1925 – Reidar Warme, norsk danser og koreograf (d. 2007) 1931 – Sam Cooke, amerikansk sanger (d. 1964) 1932 – Berthold Grünfeld, norsk lege (d. 2007) 1942 – Steinar Maribo, norsk politiker 1944 – Oddbjørn Jonstad, norsk politiker 1944 – Angela Winkler, tysk skuespiller 1945 – Vibeke Løkkeberg, norsk filmkunstner 1945 – Christoph Schönborn, østerriksk kardinal 1945 – Christopher Stensaker, norsk politiker (d. 2018) 1947 – Vladimir Oravsky, svensk forfatter 1948 – George Foreman, amerikansk bokser 1950 – Tomm Kristiansen, norsk journalist (d. 2022) 1951 – Cajus Julius Caesar, tysk politiker 1954 – Rita Tveiten, norsk politiker 1960 – Lars Fredrik Beckstrøm, norsk musiker 1968 – Nicole Neschitsch, tysk prinsesse 1976 – Sivert Høyem, norsk musiker 1979 – Ailo Mikkelsen Gaup, norsk freestyle motocrosskjører 1987 – Astrid Uhrenholdt Jacobsen, norsk langrennsløper 1988 – Holder da Silva, bissauguineansk friidrettsutøver 1989 – Mette Brandt Bjerknæs, norsk båtracefører 1992 – Vincent Aboubakar, kamerunsk fotballspiller Dødsfall Se flere som døde 22. januar i :Kategori:Dødsfall 22. januar. 1536 – Jan van Leiden, tysk predikant (f. 1509) 1583 – Antoinette de Bourbon, fransk adelskvinne (f. 1494) 1895 – Elise Wærenskjold, norsk-amerikansk redaktør og forfatter (f. 1815) 1897 – Angelo Bianchi, italiensk katolsk kardinal (f. 1817) 1901 – Dronning Victoria I av Storbritannia (f. 1819) 1973 – Lyndon B. Johnson, amerikansk president (f. 1908) 1982 – Arne Lie, norsk skuespiller (f. 1921) 1992 – Undis Blikken, norsk skøyteløper (f. 1914) 1995 – Rose Kennedy, overhode i Kennedyfamilien (f. 1890) 2007 – Abbé Pierre, fransk katolsk prest (f. 1912) 2008 – Heath Ledger, amerikansk Oscar-nominert skuespiller (f. 1979) 2008 – Claude Piron, sveitsisk psykolog, lingvist, oversetter og forfatter (f. 1931) 2010 – Jean Simmons, britiskfødt amerikansk skuespiller (f. 1929) 2012 – Claes Egnell, svensk utøver av moderne femkamp (f. 1916) Referanser Dager i januar