text: Immanuel Kant (født 22. april 1724 i Königsberg i Preussen, død sammesteds 12. februar 1804) var en tysk filosof, og regnes som en sentral tenker innen moderne filosofi. Han grunnla den kritiske filosofien og utgav flere viktige verker, blant annet innen områdene etikk, metafysikk, epistemologi, estetikk, rettsfilosofi, astronomi og historie. Et av hans viktigste arbeider er Kritikk av den rene fornuft. Ifølge Kant er ikke mennesket en tabula rasa, men erkjenner verden med både sansene og fornuften. Kant var pliktetiker og formulerte en allmenngyldig, etisk leveregel, det kategoriske imperativ. Han er også kjent for sin oppdeling av verden i «tingen for oss» og «tingen i seg selv», et aspekt ved hans transcendentale idealisme. Hans sosiale og politiske filosofi skilte seg fra noen idealer i opplysningstiden. Premisset i Kants er at «enhver borger skal tilkjennes så mye frihet som er forenelig med en tilsvarende frihet for alle andre.» Kants ideer påvirket mange tyske tenkere i samtiden. Han bidro også til å ta filosofien videre fra diskursen mellom empirister og rasjonalister. Filosofer som Fichte, Schelling, Hegel og Schopenhauer bygget videre på det kantianske systemet og utviklet den tyske idealismen. Biografi Hele sitt liv levde og virket Kant ved Albertina-universitetet i Königsberg, i Øst-Preussen. Kants tilværelse er berømt for det absolutte fravær av dramatiske eller spektakulære begivenheter; han var håndverkersønn, vokste opp i fattige kår i en kalvinistisk familie, men fikk adgang til de høyere utdannelsesinsitusjoner takket være en åpenlys begavelse. Selv om det kanskje ikke kan fortelles mange historier om Kants liv, har hans innflytelse på filosofien vært kolossal, og hans verker leses og kommenteres stadig flittig, ikke blott som historiske kuriositeter, men som vektige gjennomganger av relevante problemstillinger i forhold til menneskets tenkning. Kant tok doktorgraden (promosjon) i 1755. Deretter var han dosent (privatdosent) før han etter 15 år, 1770, ble professor i matematikk, senere skiftet han over til metafysikk og logikk. Han foreleste også over geografi, antropologi, naturlig teologi, moralfilosofi og naturrett. I 1794 fikk han problemer med prøyssiske myndigheter etter å ha fremsatt sin religionsfilosofi i skriftet Religion innenfor fornuftens grenser (1792). Filosofi Kant er antagelig mest berømt for to ting. Det ene er hans forsøk på å oppstille en allmenngyldig etisk leveregel, som han kalte det kategoriske imperativ. Han formulerte det på flere måter, men den mest kjente er nok denne: «Jeg skal alltid handle slik at den regelen jeg handler etter kunne gjelde som allmenn lov». Det andre er hans oppdeling av verden i «tingen for oss» og «tingen i seg selv» (et aspekt ved hans transcendentale idealisme). Innen etikken er Kant kjent som pliktetiker og for å ha formulert det kategoriske imperativ. Den vanligste formuleringen av dette lyder: «Handle bare etter den maksime gjennom hvilken du samtidig kan ville at den skal bli en allmenn lov.» Det er vanlig å disponere Kants filosofi etter de tre hovedspørsmål fra hans Kritikk av den rene fornuft, samt ett tilleggsspørsmål. Vi kan videre si at disse spørsmålene i sin tur refererer til hans hovedverker: 1. Hva kan jeg vite? (Was kann ich wissen?) Metafysikken (epistemologi/Erkjennelsesfilosofi): Kritik der reinen Vernunft (Kritikk av den rene fornuft, 1781) som Kant selv benevner som transcendental idealisme. 2. Hva skal jeg gjøre? (Was soll ich tun?) Moralen (Etikk / Moralfilosofi): Grundlegung zur Metaphysik der Sitten (1785), Kritik der praktischen Vernunft (Kritikk av den praktiske fornuft, 1788), Die Metaphysik der Sitten (1797) 3. Hva kan jeg håpe på? (Was darf ich hoffen?) Religionen (Religionsfilosofien): Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft (1792), Zum ewigen Frieden (Til den evige fred, 1795) 4. Hva er mennesket? (Was ist der Mensch?) Antropologien: Anthropologie in einer pragmatischer Hinsicht (1799) Sitater «Aufklärung ist der Ausgang des Menschen aus seiner selbstverschuldeten Unmündigkeit. Unmündigkeit ist das Unvermögen sich seines Verstandes ohne Leitung eines anderen zu bedienen.» «Handle so, dass die Maxime deines Handelns jederzeit zugleich als Prinzip einer allgemeinen Gesetzgebung gelten könnte.» («Handle bare etter den maksime gjennom hvilken du samtidig kan ville at den skal bli en allmenn lov.») «Handle so, dass du die Menschheit, sowohl in deiner Person als in der Person eines jeden anderen jederzeit zugleich als Zweck, niemals bloß als Mittel brauchst.» Bibliografi (1746) Gedanken von der wahren Schätzung der lebendigen Kräfte (1755) Neue Erhellung der ersten Grundsätze metaphysischer Erkenntnisse; Doctoral Thesis: Principiorum primorum cognitionis metaphysicae nova dilucidatio (1755) Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels (1756) Monadologia Physica (1762) Die falsche Spitzfindigkeit der vier syllogistischen Figuren (1763) Der einzig mögliche Beweisgrund zu einer Demonstration des Daseins Gottes (1763) Versuch den Begriff der negativen Größen in die Weltweisheit einzuführen (1764) Beobachtungen über das Gefühl des Schönen und Erhabenen (1764) Über die Krankheit des Kopfes (1764) Untersuchungen über die Deutlichkeit der Grundsätze der natürlichen Theologie und der Moral (1766) Träume eines Geistersehers (1770) De mundi sensibilis atque intelligibilis forma et principiis (1775) Über die verschiedenen Rassen der Menschen (1781) Kritik der reinen Vernunft, 1. udgave. (1783) Prolegomena zu einer jeden künftigen Metaphysik (1784) Beantwortung der Frage: Was ist Aufklärung? (1784) Idee zu einer allgemeinen Geschichte in weltbürgerlicher Absicht (1785) Grundlegung zur Metaphysik der Sitten (1786) Metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaft (1787) Kritik der reinen Vernunft, 2. og forbedrede udgave («Zweite hin und wieder verbesserte Auflage»). (1788) Kritik der praktischen Vernunft (1790) Kritik der Urteilskraft (1793) Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft (1795) Zum ewigen Frieden (1797) Metaphysik der Sitten (1798) Anthropologie in pragmatischer Hinsicht (1798) Der Streit der Fakultäten (1800) Logik (1803) Über Pädagogik (1804) Opus Postumum Referanser Litteratur Eksterne lenker «Immanuel Kant», fra filosofi.no «Immanuel Kant», fra Stanford Encyclopedia of Philosophy «Immanuel Kant», fra Internet Encyclopedia of Philosophy Immanuel Kant, «Critique of Pure Reason» (1787) Tyske filosofer Tyske politiske filosofer Moralfilosofer Epistemologer Opplysningstidens filosofer Tyske matematikere Tyske fysikere Personer fra Königsberg 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Fødsler i 1724 Dødsfall i 1804 Tyske etikere


source: wikipedia

text: Islam (arabisk: ; ) er en monoteistisk religion, og den yngste blant de store verdensreligionene. Den som bekjenner seg til islam kalles en muslim. Islam baserer seg på troen på Allah, slik han har åpenbart seg gjennom teksten i Koranen, og på profeten Muhammeds (født ca. 570 e.Kr.) eksempel (hadith) og lære (sunnah), som han forkynte på Den arabiske halvøya fra omkring 610. Muslimer regner ikke profeten Muhammed som islams grunnlegger, men som han som gjenreiste og fullbrakte den opprinnelige monoteistiske religionen, slik denne ble formidlet til menneskene gjennom en lang rekke profeter, deriblant Adam, Abraham og Jesus. I likhet med blant annet jødedommen og kristendommen regnes islam som en av de abrahamittiske religionene, og i likhet med kristendommen er islam en misjonerende religion. Muslimer tror Gud Allah (arabisk: ) på arabisk, gjennom engelen Gabriel åpenbarte den hellige Koranen for Muhammed og at Muhammed er Allahs siste profet. Koranen og (for de fleste muslimer) profetens eksempel (Sunnah), danner grunnlaget for islam. I dag er islam den nest største religionen i verden etter kristendommen med mellom 1,3 og 1,7 milliarder tilhengere, og i Norge med ca. 2 % av befolkningen (se islam i Norge). Ifølge en rapport fra The Pew Forum on Religion and Public Life var det 1,57 milliarder muslimer i verden i 2009. Noe som utgjør en fjerdedel av verdens befolkning. Etymologi Roten til ordet «islam» er den arabiske trikonsonantiske roten S-L-M (س-ل-م; Sīn-Lām-Mīm), et arabisk morfem hvis basale betydning er «trygghet»/«fred». En avledning av denne roten er verbet «aslama», som betyr «å akseptere»/«å overgi seg»/«å underkaste seg». Islam er et «verbalsubstantiv» avledet av verbet «aslama» og betyr bokstavelig «aksept»/«overgivelse»/«underkastelse». I denne sammenheng aksept av, overgivelse til og underkastelse under Allah. Roten til ordet «muslim» ligger i samme trikonsonantiske rot som islam, س-ل-م, og er «verbalsubstantivet» av verbet salima, som har en mer spesifikk betydning av «å underkaste seg» enn verbet «aslama». Muslim betyr bokstavelig «en som hengir seg», igjen med innforstått henvisning til Allah. Andre arabiske ord avledet fra س-ل-م: Salām, betyr «fred», som også er en del av en vanlig hilseform, As-Salāmu alaykum (Fred være med deg). As-Salām («Freden») er et av Allahs 99 navn beskrevet i Koranen. Salāmah, som betyr trygghet, som ved avskjeder brukes til å si «farvel», med «ma' as-salāmah» ([gå] i trygghet). Troslære Ifølge islamsk lære sendte Allah sitt siste budskap til menneskeheten gjennom profeten Muhammed, og Muhammed er derfor den siste av Allahs profeter. Som muslim mener man at Allah åpenbarte sitt budskap gjennom den hellige Koranen, og at Koranen er Allahs ord som han dikterte til profeten Muhammed gjennom engelen Gabriel. Koranen regnes i islam som en fullkommen og feilfri, siste åpenbaring til menneskeheten som vil være gyldig til Dommedag. Muslimer mener at islams budskap er det samme budskapet som alle Allahs tidligere profeter forkynte, fra Adam, via Moses og Abraham til Jesus, og dermed at både jødedommen og kristendommen er basert på Allahs ord, men at det opprinnelige budskapet over tid enten ble bevisst fordreid, misforstått eller tapt. Muslimer tror også, i motsetning til jøder og kristne, at alle folkeslag har blitt sendt profeter fra Allah. Innholdet i troslæren utviklet seg gjennom Muhammeds levetid. I den første tiden i Mekka lå vekten i profetens budskap på nødvendigheten av omvendelse til den ene Allah og personlig ansvar for egne handlinger. Omvendelse var nødvendig fordi dommedag var nær og alle ville da bli dømt av Allah selv, enten til frelse i paradis eller evig fortapelse i helvete. Senere, da profeten bygget et statssamfunn i Medina, tilkom elementer som omfatter samfunnsorganisering og politikk. På denne måten omfatter islam både forpliktelser overfor Allah og mennesker. Det har derfor blitt vanlig å si at islam omfatter både religion og politikk. Det islamske gudsbegrepet Et av de viktigste dogmene i islam er troen på Allahs enhet, en absolutt, ikke-relativistisk og ikke-pluralistisk monoteisme som muslimer setter i skarp kontrast til alle former for polyteisme og treenighetslæren som de fleste kristne tror på. Denne absolutte monoteismen er innfelt i den første av islams fem søyler, trosbekjennelsen Shahadah. Det arabiske ordet for den ene allmektige gud er Allah (الله). Allah er bestemt form for ordet «illah» (al-illah), som betyr gud, og «Allah» blir dermed «guden» eller gud direkte oversatt til norsk. Forskjellen mellom de to er at på arabisk brukes «illah» om en hvilken som helst guddom, og den ubestemte formen antyder at det finnes flere av dem, mens i formen «Allah» ligger meningen «den ene, eneste gud». Allah er således ikke noe spesifikt egennavn på muslimenes gud, men det samme ordet for gud som også brukes av kristne arabere, og som derfor også brukes om kristendommens gud i de arabiske oversettelsene av Bibelen og Det nye testamentet. Dogmet om Allahs allmakt innebærer også en forestilling om Allah som alle tings årsak. Denne posisjonen innebærer en klassisk problemstilling: determinisme. Dersom Allah er alle tings årsak, hvordan kan individer da være ansvarlige for egne handlinger? Problemstillingen har ført til omfattende teologiske utlegninger og diskusjoner, hvor enkelte har forsøkt å myke opp «allmakten» til fordel for menneskets frie vilje. Likevel er det det absolutte allmaktsdogmet med tilhørende determinisme som er det dominerende blant de fleste teologer. Forskjellige islamske retninger har forskjellig syn på avbildning av levende vesener (se billedforbud), men alle forbyr billedlig fremstilling av Allah. På tross av vers i Koranen som forteller at Allah sitter, Allah ser, lytter osv., er den islamske gudsforestillingen abstrakt. Derfor mener muslimer at avbildninger av Allah er en form for avgudsdyrkelse (se idolatri) ved at bildet eller figuren blir det sentrale i tilbedelsen. Fordi Allah er abstrakt er også enhver form for avbildning meningsløs, og utelukkende en måte for menneske å skape en gud i sitt eget bilde. Koranen og andre hellige tekster Utdypende artikkel: Koranen Koranen er det sentrale religiøse skriftet i islam, og regnes som Allahs bokstavelige, uforandrete ord. Ordet «Koran» betyr «resitasjon», og selv om Koranen kalles en bok, refererer generelt muslimer til ordene og budskapet i et abstrakt, og ikke et fysisk eksemplar av boken når de snakker om Koranen. De fleste moderne sekulære akademikere er enige i at dagens Koran i hovedsak er lik den Koran-utgaven som ble samlet et drøyt tiår etter Muhammeds død (632). Teksten i Koranen er ikke organisert kronologisk, i den rekkefølgen Muhammed skal ha mottatt åpenbaringen, men etter lengden på suraene (kapitlene). De lengste er plassert først og de korteste sist. Grovt sett innebærer dette en slags omvendt kronologi. Både klassiske islamske og moderne tekststudier har imidlertid etablert en kronologi som oppgis i en del Koran-utgaver. Muslimer behandler fysiske eksemplarer av Koranen med stor respekt, og utfører den rituelle rensingen «wudu» som før bønn, før de rører den. De fleste muslimer kan deler av Koranen utenat, og en muslim må kunne det for å utføre bønnen (salah) riktig. Muslimer mener at bare den originale Koranen på arabisk er Allahs perfekte åpenbaring, fordi oversettelser alltid er ufullkomne på grunn av oversettelsesfeil, forskjeller i hva slags ord som eksisterer på forskjellige språk, og forskjeller i nyanser av betydningen av ord på forskjellige språk. Oversettelser mangler også den rytmen og poesien som eksisterer i originalen. Oversettelser blir derfor ofte ikke kalt «Koranen», men «Tolkning av meningen i Koranen» eller lignende. Profeten Muhammed Muhammed var en arabisk religiøs og politisk leder som spredte islams budskap på begynnelsen av 600-tallet. Muslimer ser på ham som den siste og største av Allahs profeter. Muslimer mener ikke at Muhammed grunnla en ny religion, men at han gjeninnførte det opprinnelige budskapet til alle tidligere profeter, som med tiden enten hadde blitt bevisst forvridd, misforstått eller tapt. Muslimer ser på Koranen som hans profetiske mirakel. Muslimer mener Muhammed som Allahs profet ikke kunne begå alvorlige synder, men det er uenighet om hvorvidt han kunne begå mindre synder, eller gjøre feil. Generelt mener sunnier at siden Muhammed og de andre profetene var mennesker, og ikke guddommelige vesener, kan de ha begått enkelte feilgrep og begått små synder i dagliglivet, uten at dette har innvirkning på perfeksjonen i deres virke som Allahs sendebud. Sjiaer derimot mener at Muhammed og de andre profetene var immune mot både store og små synder, og at Allah ga dem tilgang til fullkommen kunnskap som gjorde at de var immune mot å gjøre feil også. Dette ufeilbarlighetsdogmet finnes også i visse sunni-denominasjoner, men forskere mener det oppstod i sjia-retningen av islam, og sjiaer mener denne ufeilbarligheten også strekker seg til Muhammeds familie. Hadith og Sunnah Utdypende artikler: Hadith og Sunnah Sunnah i islamsk teologi er Muhammeds eksempel (og for sjiamuslimer også hans etterkommere gjennom hans datter Fatima og Ali ibn Abi Talibs eksempel). Kilden til Sunnah er Hadith, og for noen denominasjoner også praksisen til de første muslimer i Medina. Hadith er fortellinger om Muhammeds ord og handlinger, og etter Koranen er hadithsamlinger de viktigste religiøse skrifter for de fleste muslimer. I motsetning til hva de mener om Koranen mener de fleste moderne sekulære akademikere at selv om de fleste hadith utvilsomt har en kjerne av sannhet, er de ikke troverdige som autoritative historiske kilder, i og med at de fleste ble nedskrevet lenge etter profeten Muhammeds død, og det utvilsomt var utallige muligheter og grunner for forskjellige grupper til å forfalske eller forandre fortellinger. De fleste islamske tradisjoner og religiøse forskrifter er basert like mye på Hadith og Sunnah som på Koranen, og hvilke Hadith som telles som troverdige og hvilke som telles som forfalskninger er det største grunnlaget for uenighet mellom islams forskjellige denominasjoner. Frelse og Dommedag Et grunnleggende dogme i islam er troen på dommedag (Qiyamah), da muslimer tror at Allah vil vekke alle mennesker som har levd fra de døde og holde dem ansvarlig for sine handlinger i livet. Alle mennesker vil da enten bli sluppet inn i paradis eller dømt til helvete. Muslimer tror ikke at helvete nødvendigvis betyr evig fortapelse og det er splittelse blant muslimer om hvorvidt noen faktisk vil bli dømt til helvete for evig tid. Helvete i islam har dermed flere likhetstrekk med Skjærsilden i katolsk teologi, og mennesker som har syndet vil først måtte gjennomgå en renselsesprosess i helvete før de får komme inn i paradis. Muslimer tror heller ikke at noen fortjener å komme til paradis, uansett hva deres handlinger på jorden må ha vært. Ifølge islam er ingen mennesker perfekte, og ingen har derfor krav på å få adgang til Allahs rike. Evig frelse avhenger utelukkende av Allahs barmhjertighet, som blir beskrevet som uendelig. Islamske leveregler og gudstilbedelse Tidebønner Muslimer plikter å be fem tidebønner (Salah) hver dag. Tidebønnene utføres vendt mot Mekka, etter et systematisk rituale. Tidebønnene er: Fajr – Mellom morgengry og soloppgang. Dhuhr – Mellom middag og starten av Asr. Asr – Mellom «når skyggen til en gjenstand er like lang som høyden til gjenstanden, pluss lengden ved middag» og solnedgang. Maghrib – Mellom solnedgang og skumring. Isha'a – Mellom skumring og morgengry. Fredagsbønnen På fredag utgår Dhuhr-bønnen og fredagsbønnen (Jumu'ah) bes i stedet. Menn plikter å be fredagsbønnen i moskéen og den er et viktig samlingspunkt i de fleste muslimske samfunn. Fredagsbønnen etterfølges av en preken fra imamen i moskéen. Sharia og Fiqh Sharia vil si å anvende islam til å regulere samfunnet. Ifølge islam skal samfunnets lover uttrykke Allahs vilje i alle forhold. Islam trekker i utgangspunktet ikke noen grenser mellom spesifikt religiøst og sekulært liv. Derfor dekker ikke sharia bare religiøse ritualer, men også mange aspekt ved dagliglivet. Derfor mener de fleste muslimske lærde at sharia må være et hvert muslimsk samfunns lov, og grunnlaget for statens lovgivning. Fiqh tilsvarer den religiøse lovens jus og er de islamske lærdes fortolkning av hva sharia er. Kilden til og fortolkningene av sharia er noe forskjellig hos de ulike trosretningene. Det er fire hovedkilder til tolkningen av sharia: Koranen Sunna, slik denne kommer til uttrykk i Hadith Ijma Qiyas Sunna betyr «tradisjon» og viser til uttalelser og handlinger profeten (eller hans nærmeste) kom med eller gjorde, men som ikke er inkludert i Koranen. Beretningene om disse uttalelsene og hendelsene kalles hadith. Det er titusenvise av hadith i en rekke forskjellige samlinger. Disse hadithsamlingene har for mange teologer blitt en like autoritativ kilde til forståelsen av sharia som Koranen. I tillegg til disse tekstkildene er ijma og qiyas to avgjørende tolkningsprinsipper. Ijma er de lærdes konsensus om hva en riktig tolkning er. Det de lærde er enige om, er derfor en rikig tolkning. Qiyas er et prinsipp om å tolke ved hjelp av analogier. For eksempel finnes det ikke et generelt alkoholforbud i Koranen, men et forbud mot å drikke saften av gjærede druer. Ved hjelp av analogiprinsippet, hvor det vesentlige i forbudet mot å drikke vin – altså forbudet mot beruselse, generaliseres til et forbud mot alkohol. Qiyas innebærer en betydelig begrensning av den menneskelige fornuft i tolkningen og forståelsen av Allahs vilje (dvs. sharia). Det er fire hovedfortolkninger innen sunni-islam, som kalles lovskoler. De har navn etter sine opphavsmenn Shafi'i, Hanafi, Hanbali og Maliki. Sjia-muslimenes hovedskole, Jafaari, skiller seg i noen detaljer fra sunni-lovskolene. Sharia dekker alle områder i livet, fra politikk og krig til daglige problemstilling. Sharia ligger til grunn for statens lovverk i de aller fleste muslimske land, men få muslimske lands lovverk er i fullt samsvar med tradisjonelle fortolkninger av sharia. Det har til alle tider vært stor debatt blant muslimer om hvilke kulturelle regler i muslimske land som er påbudt av sharia, og hvilke som er basert på tradisjon, eller som åpner for fleksibilitet i forhold til forskjellige omstendigheter og forskjellige tider. Renslighet Islam har mange regler for både praktisk og rituell hygiene. Islamsk hygiene omfatter den rituelle vasken av hender, føtter, armer, ben, hode og ansikt før bønn eller andre religiøse handlinger, og hygieniske tiltak etter «urene» handlinger som toalettbesøk, samleie, kontakt med skitne gjenstander og så videre. Den omfatter også generelt hygienisk vedlikehold av kroppen som regelmessige bad, klipping av negler og hår og så videre. Spiseregler Muslimer følger i likhet med flere andre religioner visse regler for hva de kan spise og drikke. Det som muslimer kan spise og drikke kalles halal (tillatt), det de ikke kan spise og drikke kalles Haram (forbudt). Mat og drikke som er «Haram» inkluderer: Alkoholholdig drikke (det finnes teologiske retninger som tillater alkohol som ikke er laget av druer – som øl, whisky og lignende) Blod Kjøttet til kjøttetende og altetende dyr som griser, aper, hunder og katter. (Dyr som spiser fisk telles ikke som kjøttetere) Kjøtt som ikke er slaktet på lovlig måte i Allahs navn. Moskeer Utdypende artikkel: Moské En moské eller «masjid» på arabisk, er muslimers gudshus. Moskeens hovedfunksjon er som et sted hvor muslimer kan samles for å be, men er også viktig som en læringsinstitusjon. Muslimer mener den første moskeen var Kaaba, og at den ble bygd av Abraham. Moskeer står generelt for de fremste eksemplene for islamsk arkitektur. Helligdager De viktigste helligdagene i islam er id al-fitr som markerer avslutningen av fastemåneden ramadan, og id al-adha samtidig med den årlige pilegrimsreisen hajj. Andre islamske helligdager inkluderer profeten Muhammeds fødselsdag «Al-Mawlid Al-Nabawwi», og dagen da muslimer tror Muhammed dro til paradis via Jerusalem «Al-isra wa-l-miraj». Sjiamuslimer feirer også dagen de mener Muhammed erklærte Ali ibn Abi Talib som sin etterfølger «Id ul-Ghadir». Frafalne Enkelte hadithtekster argumenterer for dødsstraff for frafalne (apostasi), selv om dette ikke nevnes i Koranen. Selv om dødsstraff for apostasi er fjernet i de fleste muslimske land vil det oftere ha sivilrettslige konsekvenser: tap av arverett og rett til eiendom. Noen steder behandles apostasi som blasfemi («gudsbespottelse»), og i Pakistan ble det i 1985 innført dødsstraff for blasfemi. Reaksjonene på frafall begrunnes med at islam, historisk sett, ikke bare er en religion, men også en sosial og politisk orden. Dødsstraff gjelder likevel ikke for kvinner. Blant land som praktiserer dødsstraff for frafalne er Saudi-Arabia, Pakistan og Iran. I vestlige land som Norge utsettes frafalne for sosial utfrysing. Trosretninger Det store flertallet av muslimer tilhører de to hovedgruppene Sunniislam og Sjiaislam. Sunni Utdypende artikkel: Sunniislam Et klart flertall av muslimer faller under betegnelsen «sunni». Navnet «sunni» kommer fra «Sunnah», og sunnah har en viktig posisjon i sunniislam. Sunniislam kom etter hvert til å bestå av fire tradisjonelle madhaber (lovskoler); Maliki, Shafi'i, Hanafi, og Hanbali. Alle fire anerkjenner de andres legitimitet, og en sunnimuslim kan fritt velge hvilken madhab som hen velger å følge. I nyere tid har det vokst frem en ny ortodoks bevegelse innenfor sunni-islam, Salafismen. Mange salafister velger å ikke kategorisere seg selv som en del av noen av de fire tradisjonelle lovskolene. Salafistene mener islam har blitt forurenset av ikke-islamske ideer og oppfinnelser gjennom århundrene. Mange salafister ønsker å gjenopprette den opprinnelige islam slik den fremsto på Muhammeds egen tid, andre mener islam må tilpasses den moderne verden uten å tape sin kjerne og sine tradisjoner. Sjia Utdypende artikkel: Sjiaislam Sjiamuslimer er den nest største grenen av islam, og skiller seg fra sunnier ved at de forkaster legitimiteten til de tre første kalifene. De mener profetens fetter og svigersønn, Ali ibn Abi Talib, og hans etterkommere er de rettmessige herskerne i islam. Sjiaislam utviklet seg ut fra denne uenigheten over hvem som skulle lede muslimene etter Muhammeds død. Sjia-muslimene mener Muhammed utnevnte Ali til etterfølger, noe som avvises av sunnimuslimer. Sjiaene anerkjenner en del forskjellige hadit-samlinger fra sunniene og har en del egne religiøse regler og tradisjoner. Sjiaislam forekommer i flere varianter. Sufisme Utdypende artikkel: Sufisme Sufisme er en fellesbetegnelse for islamsk mystisisme og brukes på både sjia- og sunnimuslimske grupperinger. Et flertall av sunnimuslimer regner sufisme/tassawuf som en integrert del av sunniislam. Noen av de mest kjente sufi-brorskapene er Qadiri, Naqshbandi, Suhrawardi, Shadhili, Chishti og Rifa‘i. En sufilærd kan ofte ha tilknytning til flere brorskap. Sufier legger generelt større vekt på det indre spirituelle aspektet ved religiøsitet enn etterfølgelse av religiøse regler. Sufier mener at det å kontrollere sitt eget ego og gi slipp på selvpålagte mentale begrensninger er nødvendig for virkelig å kunne akseptere og underkaste seg Allah. Forskjellige meditasjonsteknikker og ritualer som har som mål å overgi kropp og sjel til guds vilje: å bli ett med Allah er et viktig element i mange sufigrupperinger. Islams trosartikler Sunnimuslimer oppsummerer islams viktigste prinsipper og handlinger i fem søyler og seks trosartikler, mens Sjiamuslimer deler dem opp i fem røtter og ti grener. Islams fem søyler Utdypende artikkel: Islams fem søyler I sunniislam uttrykkes den islamske trospraksis i fem søyler. Trosbekjennelsen regnes som den første og viktigste. Trosbekjennelsen (Shahadah) – den forpliktende bekjennelsen at «Det finnes ingen gud unntatt Allah, og Muhammed er Hans sendebud» Bønnen (salah) – fem daglige rituelle tidebønner. Almissen (zakat) – pålegg om å betale av sine eiendeler til fordel for fattige og syke. Velferdsskatten utgjør 2,5 % av formuen Fasten (sawm) – Den månedslange fasten som gjennomføres i Ramadan er både en viktig tradisjon som preger muslimske samfunn og et uttrykk for tilbedelse, renselse og konsentrasjon. I løpet av fastemåneden skal man ikke spise eller drikke mellom soloppgang og solnedgang Pilegrimsreisen (hajj) – alle troende muslimer pålegges å foreta en pilegrimsreise til Mekka minst én gang i løpet av livet. Pilegrimsreisen til Mekka foretas i det islamske års 12. måned – diil-hajj. Islams seks trosartikler I sunniislam deles de viktigste tingene en muslim må tro på i seks trosartikler. Allahs enhet (Tawhid) – Troen på den ene Gud, og forkastelsen av alle andre guddommer. Englene (Mala'ika) – Troen på englene skapt for å tjene Allah. De hellige skriftene (kutub) – Troen på De hellige skrifter. Profetene (nabi og Rasool) – Troen på profetene, sendt fra Allah for å rettlede menneskene. Dommedag (Qiyâmah) – Troen på dommedag og oppstandelsen, da alle mennesker vil bli holdt ansvarlige for sine handlinger på jord. Skjebne (Qadr) – Troen på Skjebnen, at alt som skjer i denne verden er forutbestemt. Islams fem røtter I Sjiaislam deles de viktigste tingene en muslim må tro på i fem røtter. Allahs enhet (Tawhid) – Troen på den ene Gud, og forkastelsen av alle andre guddommer. Allahs rettferdighet (Adalah) – Troen på Allahs rettferdighet. Profetenes ufeilbarighet (Nubuwwah) – Troen på profetenes ufeilbarlighet. Imamatet (Imāmah) Troen på at gud har valgt visse mennesker til å lede de troende, og at profene velger en etterfølger til å lede de troende. Dommedag (Qiyâmah) – Troen på dommedag og oppstandelsen, da alle mennesker vil bli holdt ansvarlige for sine handlinger på jord. Islams ti grener I sjiaislam uttrykkes den islamske trospraksis i ti grener. Bønnen (salah) – Fem daglige rituelle tidebønner. Fasten (sawm) – Den månedslange fasten som gjennomføres i Ramadan er både en viktig tradisjon som preger muslimske samfunn og et uttrykk for tilbedelse, renselse og konsentrasjon. I løpet av fastemåneden skal man ikke spise eller drikke mellom soloppgang og solnedgang Pilegrimsreisen (hajj) – Alle troende muslimer pålegges å foreta en pilegrimsreise til Mekka minst én gang i løpet av livet. Pilegrimsreisen til Mekka foretas i det islamske års 12. måned – diil-hajj. Almissen (zakat) – Pålegg om å betale av sine eiendeler til fordel for fattige og syke. Velferdsskatten utgjør 2,5 % av formuen Femtedel (Khums) – Betaling av en femtedel av inntekter til det islamske samfunnet. Bestrebelse (Jihad) – Den store jihad; kampen mot ondskapen i en selv, og den lille jihad; kampen mot fiender av islam. Oppmuntring (Amr-Bil-Ma'rūf) – Oppmuntre andre til å gjøre gode handlinger. Overtaling (Nahi-Anil-Munkar ) – Overtale andre til ikke å gjøre onde handlinger. Kjærlighet til Ahl al-Bayt (Tawalla) – Å elske profeten Muhammeds familie. Hat til fiender av Ahl al-Bayt (Tabarra) – Å kutte alle forbindelser med fiender av profeten Muhammeds familie. Historie Utdypende artikkel: Islams historie Muhammed (570-632) Muhammed ble født i Mekka i år 570, og i år 610, 40 år gammel, fikk han en åpenbaring fra engelen Gabriel. Etter tre år med bønn og meditasjon, mottok han nye åpenbaringer og begynte å spre sitt budskap offentlig i Mekka. Men hans budskap og økende oppslutning førte raskt til konflikter med makteliten i Mekka, og i år 622, etter en forespørsel fra klanoverhodene i oasen Yathrib (Medina) om å megle i en årelang klanfeide, utvandret Muhammed til Medina med mange av sine tilhengere. Denne utvandringen markerer starten på islamsk tidsregning. Konflikten i området ble raskt løst ved at det store flertallet av oasens innbyggere innen kort tid konverterte til islam, og ved at Muhammed utarbeidet en grunnlov for oasen som skapte en likeverdig føderasjon mellom stammene. Da flertallet av stammene konverterte til islam ble Muhammed oasens leder, og han gikk raskt inn i allianser med nabostammer. I Mekka så man på dette som en stor trussel mot seg, og de erklærte krig mot Medina. Over de neste årene møttes partene på slagmarken tre ganger, hvorav muslimene vant to og en endte uavgjort, og muslimene utvidet sin innflytelse i regionen. Etter at muslimene ble hindret i å utføre en pilegrimsreise til Mekka i år 628, inngikk partene en våpenhvile. Muslimer og mekkanere kunne for første gang på år møtes fritt, og nok en gang begynte mekkanere å konverterte til islam. Men konflikten mellom makteliten i Mekka og muslimene fortsatte å ulme under overflaten, og i år 630, etter at allierte av Mekka angrep en klan alliert med muslimene, presenterte Muhammed mekkanerne for et ultimatum. De ble gitt tre alternativer: Betale erstatning for de som døde i angrepet. Fordømme angrepet og bryte alle bånd med gjerningsmennene. Erklære at våpenhvilen var over. Mekkanerne valgte å erklære våpenhvilen for over, men Muhammeds tilhengerskare hadde vokst betraktelig siden våpenhvilen ble inngått, og muslimene marsjerte mot Mekka med en styrke på titusen mann ifølge muslimske kilder. Mekkanerne overga seg straks og flertallet av innbyggerne konverterte til islam, når muslimene inntok byen. Med Mekkas fall, var muslimene blitt den dominerende makten på Den arabiske halvøy, og innen kort tid var Arabia under muslimsk styre, og de fleste arabere konverterte til islam. Innen Muhammeds død i år 632, hadde islam begynt å spre seg til det som i dag er Syria og Irak. De fire første kalifene (632-661) Etter Muhammeds plutselige bortgang av naturlige årsaker, møttes en gruppe muslimer for å avgjøre hvem som skulle lede muslimene videre. Møtet ble kalt sammen i stor hast og etter kort men opphetet diskusjon valgte medlemmene på møtet Abu Bakr, Muhammeds svigerfar som leder og han ble den første kalifen. Både møtet og valget av Abu Bakr er et kontroversielt emne. Sunnier mener valget gikk riktig for seg, mens sjiaer ser på det som et kupp, både fordi blant andre Ali ibn Abi Talib, Muhammeds svigersønn ikke var til stede, og fordi de mener Muhammed hadde utnevnt Ali som etterfølger før sin død. Denne hendelsen danner utgangspunktet for splittelsen mellom Sjia- og Sunnimuslimer. Abu Bakrs regjeringstid gikk for det meste med til å nedkjempe klaner som mente de utelukkende hadde underkastet seg Muhammed og at deres lojalitetsløfte sluttet med hans død. Abu Bakr døde av naturlige årsaker i år 634, og etter hans ønske ble Umar ibn al-Khattab utnevnt til ny kalif. Under Umar erobret kalifatet mange nye landområder. Muslimene erobret Mesopotamia og deler av Persia fra det Persiske rike og Syria, Palestina, Armenia, Egypt og deler av Nord-Afrika fra Det bysantinske riket. I år 644 ble Umar drept av en persisk slave som bar nag mot ham av personlige årsaker. Uthman ibn Affan ble valgt til Kalif etter Umars død. Under Uthmans styre falt restene av det persiske riket, Kypros, og mesteparten av Nord-Afrika og Kaukasus under kalifatets kontroll. Uthman utnevnte for det meste sine egne klansmenn fra umayyadklanen til guvernørstillinger i det nye imperiet, mange muslimer så på dette som nepotisme, og mente Uthman regjerte mer som en konge enn som «Den første blant likeverdige» som kalifen var ment å være. Dette førte til økt misnøye med hans styre og i år 656 ble han drept av en sint folkemengde i sitt eget hus. Etter Uthmans død ble Ali ibn Abi Talib spurt om å bli muslimenes leder. Det blir sagt at han takket nei til å begynne med, fordi han ikke ønsket å profittere på Uthmans brutale drap, men at han til slutt takket ja etter at hans tilhengere insisterte. Mange mente derimot enten at han var medskyldig i drapet, eller at han ikke gjorde nok for å stille morderne for retten, og hans regjeringstid startet med å slå ned opprør, først fra profeten Muhammeds enke Aisha i «slaget ved Basra», og så fra Uthmans klansmann Muawiyah ibn Abi Sufyan, guvernør av Syria i «slaget ved Siffin» i år 657. Slaget ved Siffin ble løst ved megling, men en puritansk del av Alis tilhengere (kharijittene) som hadde ment han var utvalgt av Allah som muslimenes leder, mente megling over Allahs avgjørelse var blasfemisk og forlot han. I år 661 ble han drept av en gruppe kharijitter, og Muawiyah tok makten som første kalif i det som utviklet seg til å bli det arvelige umayyadkalifatet. Sunnimuslimer kaller de fire første kalifene for «de fire rettledete kalifene», mens Sjiamuslimer utelukkende anerkjenner Ali, og mener de andre tre ikke hadde rett på kalifatet. Alis død førte til et tydelig skille i det muslimske samfunnet mellom det som ble sjiaislam og sunniislam. Det betydde også slutten på den utvalgte Kalif, og fra da av forble Kalifatet en arvelig monarkisk institusjon. Umayyadekalifatet (661-750) Et av Muawiyahs første handlinger som kalif var å flytte hovedstaden til kalifatet fra Medina til Damaskus, hvor han hadde vært guvernør. Området under muslimsk styre fortsatte å vokse under umayyadene, og innen år 750 hadde det som i dag er Pakistan, resten av Nord-Afrika, mesteparten av Sentral-Asia samt Spania og Sør-Frankrike falt under islamsk styre. Det var likevel økende misnøye med umayyadenes styre, både fordi de hadde gjort kalifatet monarkisk og fordi de aktivt forsøkte å bremse islams vekst blant befolkningen i imperiet. Ikke-muslimer måtte betale en skatt til kalifatet i bytte mot beskyttelse og trosfrihet, og jo flere som konverterte til islam, jo lavere ble disse skatteinntektene. I 750 tok abbasidene makten fra de stadig mer upopulære umayyadene. Umayyadekalifatet blir generelt sett på som negativt av både Sunni og Sjiamuslimer, og mange mener det betydde slutten for den ekte islamske staten, styrt etter Allahs vilje. Abbasidekalifatet frem til Bagdads fall (750-1258) Abbasidene klarte aldri å få full kontroll over Kalifatet. Umayyadene beholdt kontrollen over Spania, og innen kort tid tok et nytt dynasti (Idrisiddynastiet) makten i Nord-Afrika. Hele den muslimske verden har aldri befunnet seg under en eneste leder siden. Abbasidene flyttet i år 763 kalifatets hovedstad fra Damaskus til Bagdad for å komme nærmere sin persiske maktbase. Abbasidene fant det vanskeligere og vanskeligere å kontrollere imperiet og lokale guvernører fikk stadig mer makt under deres styre. Samtidig la abbasidene grunnlaget for senere tyrkisk dominans i Midtøsten ved å basere de væpnede styrkene på tyrkiske slaver (mamlukene). Umayyadene i Spania erklærte seg selv som de rettmessige kalifene i opposisjon til abbasidene, og den islamske kulturen i Spania fikk utvikle seg mer eller mindre selvstendig fra resten av den muslimske verden. Men også Spania ble fragmentert i mindre stater som skapte grunnlaget for den kristne gjenerobringen. Innen år 1235 hadde hele Den iberiske halvøy bortsett fra Granada falt til kristne konger, og i 1492 falt også Granada. I Egypt, Syria, Palestina, Sicilia og Libya styrte de sjiittiske fatimidene i realiteten selvstendig fra abbasidene. På slutten av 1000-tallet begynte også de kristne korstogene i Midtøsten, og frem til slutten av 1100-tallet eksisterte flere små korsfarerstater i Midtøsten. Tiden under abbasidekalifatet så også flere invasjoner fra tyrkiske stammer som var nykonverterte til islam, og i 1258 falt Bagdad til mongolske styrker og flesteparten av abbasidene ble drept. Fra da av eksisterte kalifatet utelukkende i teorien selv om abbasidene beholdt tittelen til 1517. Fra Bagdads fall til det 20. århundre Etter at abbasidene mistet all reell makt, ble utviklingen i de forskjellige delene av den muslimske verden til større og større grad styrt av lokale forhold, og den muslimske verden ble mer og mer fragmentert. I århundrene som fulgte vokste det frem tre store imperier: Safavideimperiet i Persia. Det osmanske riket i Midtøsten, Nord-Afrika, Anatolia, Balkan og Kaukasus. Mogulriket på det Indiske subkontinent og i deler av Sentral-Asia. I tillegg spredte islam seg til nye deler av verden: Til Vest-Afrika gjennom handelsrutene over Sahara. Til Øst-Afrika gjennom handelen på Det indiske hav. Til Indonesia gjennom handelen på Det indiske hav. Til tross for dette ble de islamske statenes strategiske og økonomiske interesser i verden stadig svekket i denne perioden, på grunn av Europas voksende verdensdominans. Innen det 20. århundret var alle statene i den muslimske verden enten blitt europeiske kolonier og protektorater, eller de var på randen av kollaps grunnet etniske og religiøse konflikter, og politisk og økonomisk stagnasjon. Islam i det 20. århundre Det 20. århundre så store forandringer i den muslimske verden. Etter første verdenskrig kollapset det siste muslimske imperiet, Det osmanske riket, og etter annen verdenskrig var mesteparten av statene i den muslimske verden blitt selvstendige. De fleste nye muslimske statene forsøkte å imitere vestlige stater i form, og mange prøvde å fremme nasjonalisme og nasjonal stolthet i befolkningen. Samtidig vokste det frem sterke krefter som så på de siste århundrene av islamsk historie som islams middelalder, og ønsket enten en islamsk renessanse, og en oppbygning av et nytt moderne samfunn basert på islams storhetstid i stedet for basert på vesten, eller en forkastelse av det de så på som uislamske nyvinninger, og en direkte gjenskapelse av det de så på som det rene, ubesudlete islamske samfunnet etter profeten Muhammeds død. Dannelsen av staten Israel i det mange muslimer så på som islamsk kjerneland skapte også økende motstand mot vesten og skapte grobunn for islamistisk ekstremisme og terrorisme. Islam er en verdensreligion, og det finnes muslimer av de fleste etniske bakgrunner, hudfarger og språk. I dag bor det mellom 1,3 og 1,5 milliarder muslimer i verden, og i antall tilhengere regnes islam som verdens nest største religion. Islam i Europa I Europa har islam en historie fra 700-tallet da Al-Andalus ble etablert på Den iberiske halvøy. I 948 ble emiratet på Sicilia etablert etter at Palermo var inntatt 100 år tidligere. I middelalderen misjonerte dervisjer på Balkan og en del kristne folkegrupper særlig bogomiler gikk over til islam. Tyrkiske styrker krysset Evros i 1371 og etter osmansk styre ble etablert på Balkan på 1400-tallet ble konvertering vanlig. De osmanske herskerne påbød ikke konvertering, men muslimer betalte lavere skatt til sultanen. Ikke-muslimer fikk heller ikke ha høyere stillinger i militæret og i statsadministrasjonen. På 1500-tallet var en stor del av eliten omvendt. En hypotese er at den raske konverteringen skyldtes at både den katolske og den ortodokse kirken hadde svake institusjoner: Islam slo særlig gjennom i Bosnia og Montenegro langs den gamle konfliktlinjen mellom østkirken og vestkirken, en delelinje som oppsto innenfor Romerriket i 395. I bulgarske, serbiske og rumenske områder sto den ortodokse kirken sterkt at den ble anerkjent av sultanen som såkalt «millet». Den serbiske kirkens selvstendighet ble gjenopprettet av patriarken Makarije i 1557. Han var bror (eller fetter) av storvisir Mehmet Pasha Sokolović. Milletene ble forløperne for dagens nasjoner på Balkan og opphavet til den sterke koblingen mellom nasjon og kirke. På 1600-tallet var Beograd en delvis islamsk by med flere titalls moskeer, bare Bajraklimoskéen står igjen. Etter det andre serbiske opprøret i 1815 ble «tyrkerne» fordrevet fra områder som løsrev seg fra Det osmanske riket. Nasjonalstatenes fremvekst på Balkan på 1800-tallet førte til omfattende utvandring eller fordriving av muslimer til områder fortsatt kontrollert av sultanen. Etter den første balkankrigen (1912-1913) utvandret eller flyktet 400.000 til osmansk område, og utvandringen fortsatte i mellomkrigstiden blant annet ved befolkningsutveksling med Hellas etter Lausanne-traktaten. Etter andre verdenskrig forlot 200.000 muslimer Makedonia, Kosovo og Sanjak Novi Pazar (dagens Sandžak) og slo seg ned i Istanbul-området. Da de kommunistiske regimene i Romania og Bulgaria utviklet seg i en nasjonalistisk retning ble muslimene marginalisert. I 1984 satte Bulgaria i gang en nasjonal gjenfødelse og i løpet av et år fikk 850.000 borgere «bulgariserte» navn. Sommeren 1989 utvandret 300.000-400.000 muslimer til Tyrkia. I Albania innledet Enhver Hoxha i 1967 en anti-religions politikk der imamer, dervisjer og kristne prester ble forfulgt og til dels henrettet. Etter regimets fall i 1991 ble religiøse institusjoner i Albania bygget opp fra ingenting. Etter Dayton-avtalen skjedde oppbygging av islamsk institusjoner i kantoner med bosniakisk befolkningsflertall. Islam i Norge I Norge var det pr 2005 ca. 80 000 medlemmer i registrerte islamske trossamfunn, fordelt på 92 ulike trossamfunn/menigheter. Den største menigheten er World Islamic Mission i Oslo, med ca. 6000 medlemmer. Islamsk Råd Norge er en paraplyorganisasjon. Islamisme Islamisme er en politisk ideologi som har som mål at samfunnet skal styres i henhold til islam. Islamistiske bevegelser har vært en voksende faktor i mange land de siste årene, både i land der muslimer er i majoritet og der de er i minoritet. Islamisme er basert på den tanke at islam ikke bare er en religiøs tro, men også et politisk system, som muslimer bør arbeide for å innføre i de land hvor de er i majoritet. Den militante islamismen som er mest synlig, er historisk sett en frigjøringsideologi med røtter i 1920-årene og dannelsen av Det muslimske brorskapet i Egypt i 1928. Islamismen ble for alvor kjent i vestlige medier på 1990-tallet. Det er svært omdiskutert hvorvidt islamisme er en integrert del av muslimsk tro og liv. Både islamister og islam-kritikere vil ofte velge å beskrive islamisme som islams naturlige tilstand, mens både tradisjonalister og moderate muslimer vil understreke at islamisme er én mulig forståelse av islam. Referanser Litteratur Kari Vogt. Hva er islam?. Universitetsforlaget, 2007 ISBN 978-82-15-00530-0 Nora S. Eggen. Koranen : innføring i en tekst-og tolkningstradisjon. Solum, 2007 ISBN 978-82-560-1528-3 Nora S. Eggen. Islam. Gyldendal, 2002 ISBN 82-05-30339-8 Nora S. Eggen. Den utvalgte : historien om profeten Muhammads liv. Solum, 2002 ISBN 82-560-1260-9 Paul Lunde. Islam. Damm, 2002 Kværne og Vogt. Religionsleksikon. Cappelen 2002 ISBN 82-02-19667-1 Kari Vogt. Islam på norsk : moskeer og islamske organisasjoner i Norge. Cappelen, 2000 ISBN 82-02-18463-0 Anne Dessingthon, Tasmin Mujahid. Inn i det ukjente, en bok om islam. NRK, 1992 Eksterne lenker historie.cappelen.no: Kort om islam, med gode lenker Islam.no Om islam på Alnakka.net (wiki) Islam.no Tidstavle over islams historie Koranen Online koranoversettelse på norsk Norsk side om Koranen, med flere oversettelser og svar. Arabiske ord og uttrykk 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: Isaac Newton (født , død ) var en engelsk matematiker, fysiker, astronom, alkymist, kjemiker, oppfinner, og naturfilosof. Han blir betraktet som en av tidenes største vitenskapsmenn og matematikere. Hans hovedverk, Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (ofte bare kalt Principia), ble publisert i 1687. Gjennom dette verket la Newton grunnlaget for den klassiske mekanikken. Han gikk ut fra Keplers lover for planetenes bevegelser, og han var den første til å vise at bevegelsen til objekter på jorda og objekter i himmelrommet følger de samme lovene. Newton gjorde også store oppdagelser i matematikken, og sammen med Leibniz regnes han som grunnleggeren av matematisk analyse (ofte kalt kalkulus). I hovedverket hadde Newton også teorien om at jorden var noe flatklemt rundt ved polene, siden jorden roterer rundt siden egen akse. Da mente han at rotasjonskraften ville trekke ekvatorområdene noe ut fra sentrum, og denne kraften ville avta mot polene. Dette ble senere bevist helt nøyaktig av Struves meridianbue. Biografi Tidlige år Isaac Newton ble født i Woolsthorpe i England. Han var sønn av en bonde, og familien eide både jord og dyr. Newton ble visstnok født før termin, og det var ikke mange som trodde han ville leve opp. Faren, som også het Isaac Newton, døde tre måneder før sønnen kom til verden. Ellers er det ikke så mye vi vet om ham. Moren, Hanna Ayscough, giftet seg på nytt da Isaac var tre år gammel. Hun forlot hjembyen for å bo hos sin nye mann, mens Isaac flyttet inn hos bestemoren, Margery Ayscough. Han begynte først på landsbyskolen der han bodde, men ble senere sendt til skole i nabobyen Grantham. Mens han gikk på skole der, bodde han hos byens apoteker, William Clarke. Han ble etter hvert forlovet med Clarkes datter Anne, før han reiste til universitetet i Cambridge som 20-åring. Ifølge andre kilder het jenta Katherine og ikke Anne, og det er mye som tyder på at de to aldri ble forlovet. Fra han var 12 til han var 17 år, gikk Isaac på The King's School i Grantham. Da ble han tatt ut av skolen for en periode, fordi moren ønsket at han skulle bli bonde. Dette gikk svært dårlig, og ved en anledning skal han visstnok ha satt fyr på låven under et eksperiment. Til slutt ser det ut til at skolens rektor fikk overtalt Newtons mor til å la sønnen fortsette skolegangen, og da han var 18 år fullførte han skolen med strålende resultat. Studentlivet Som attenåring begynte han å studere på Trinity College ved Universitetet i Cambridge. På den tiden var Trinity preget av teoriene til Aristoteles, men Newton foretrakk mer moderne filosofer som Descartes. Han leste også arbeidene til astronomene Galilei, Kopernikus og Kepler. Newton blandet seg fort med de mer etablerte studentene, og han leste det han selv ville når han hadde mulighet for det. Matematikken tok over for de mer «matnyttige» jusstudiene, og en av professorene, Isaac Barrow (1630–1677) så etter hvert hvilket geni han hadde fått som elev. I 1665 oppdaget Newton det generelle binomialteoremet, han begynte å utvikle en matematikk som senere skulle bli kjent som matematisk analyse. Like etter at Newton hadde tatt sine eksamener samme år, ble universitetet stengt på grunn av en byllepestepidemi. De neste 18 månedene arbeidet Newton videre hjemmefra, og på denne tiden arbeidet han med både matematisk analyse, optikk og gravitasjonsloven. Det var i denne perioden Newton gjorde noen av sine aller viktigste oppdagelser. Han fant blant annet ut at hvitt lys inneholder alle verdens farger, og han utviklet en nytt type teleskop. Kraftenheten «newton» er oppkalt til ære for hans arbeid. Gud som mekaniker Newton, som var antitrianist, ville rense kristendommen for mystikk, som han jevnførte med uvitenhet og overtro, og forvandle den til et logisk, mekanisk system. I hans verdensbilde var naturen passiv, med Gud som eneste kilde til aktivitet, selve den guddommelige «Mechanick» – mekaniker. Newton mente han førte bevis for Guds eksistens ved å påpeke at himmellegemenes tyngdekraft skulle ha trukket dem sammen til én kjempemessig masse, men at «et tenkende vesen» i stedet plasserte dem spredt i universet for å hindre dette. Professor i arabisk ved Oxford, Edward Pococke, fortalte Newton at det latinske deus (= gud) var avledet av det arabiske du (= herre), noe Newton tolket dithen at Guds fremste attributt ikke var fullkommenhet, slik Descartes hevdet, men herredømme. Newton mente at Gud blir synlig for oss gjennom vår iakttagelse av verden. Et forklaringsproblem dukket opp fordi han anså universet som uendelig og uforanderlig, for hvor var da Gud i systemet? Newton tenkte seg at Gud ikke skapte verden gjennom en viljesakt, men at verden eksisterer som en nødvendig følge av at Gud er overalt - han utgjør det rom og den tid vi eksisterer i. I sin studietid skrev Newton en liste over synder han mente å ha begått, slik som å ha bakt paier på sabbaten. Siden tenkte han seg at hans vitenskapelige oppdagelser egentlig var gjenoppdaget «urgammel visdom» fra førkristne sivilisasjoner, som etter hans syn hadde kjent universets lover og overlevert dem i kodet form i myter og helligdommer. Newton oppfattet katolisisme, anglikansk tro og kalvinisme som kjetterske trosretninger. Treenigheten som er et kjernepunkt i tradisjonell kristendom, var ikke noe han fant spor av i oldkirken. Han var enig med arianismen i at Kristus ikke var guddommelig. For Newton var hans religiøse overbevisning en personlig sak som han ikke gikk ut med offentlig, og hans synspunkter var da også særdeles kontroversielle, bare tiår etter at kjettere var blitt brent på bål i England. Etter hans død gjemte slektningene hans det han hadde skrevet om religion og alkymi Matematikk På omtrent samme tid, og helt uavhengig av hverandre, utviklet både Newton og Leibniz matematisk analyse. Det er mye som tyder på at Newton utviklet sine metoder noen år før Leibniz, men han publiserte nesten ingenting før i 1693. Den endelige avhandlingen om emnet kom ikke før i 1704. Leibniz, på sin side, ga en fullstendig publikasjon av sine arbeider allerede i 1684. Newton og Leibniz hadde utviklet hver sin særegne notasjon, og det var etterhvert Leibniz sin notasjon som ble tatt i bruk i Europa. I 1699 begynte noen medlemmer av Royal Society å anklage Leibniz for plagiat, og denne striden brøt for alvor ut i 1711. Dette ble starten på en bitter krangel med Leibniz som ikke tok slutt før Leibniz døde fem år senere. Denne krangelen skapte også et skille mellom matematikerne på de britiske øyer og matematikerne på kontinentet. I 1669 ble Newton professor i matematikk ved Universitetet i Cambridge, i den stillingen som var blitt opprettet av Henry Lucas i 1663 (kalt the Lucasian Chair). Enhver lærer ved universitetene i Cambridge og Oxford på den tiden måtte være ordinerte prester, men i den stillingen Newton fikk var det ikke noe krav at en var aktiv i kirken. Newton argumenterte for at dette burde frita ham for ordinasjonskravet, og dette fikk han den nødvendige tilslutningen til fra kong Karl II. Matematisk utregning av tyngdekraften Newton brukte en ligning til å regne ut hvordan tyngdekraften fungerer. Månen faller mot Jorden med ca. en millimeter i sekundet, beregnet ut fra lengden på dens bane og tiden den bruker på en runde. (Hvis den ikke falt, ville den fortsatt i en rett linje ut i verdensrommet.) Jordens diameter er ca. 12 800 km, så vi befinner oss ca. 6400 km over Jordens sentrum, mens månen sirkler ca. 384 000 km over Jordens sentrum, og er altså ca. 60 ganger lenger unna enn oss. På Jordens overflate vil en gjenstand falle snaut 5 meter på et sekund. Månen faller bare en millimeter. Deler man de to tallene med hverandre, finner man at gravitasjonen på Jordens overflate er 3600 ganger sterkere enn på månen. Med andre ord er månen 60 ganger lenger bort fra Jordens sentrum enn vi er, men tyngdekraften er svekket, ikke 60 ganger, men 60 · 60 (3600) ganger; det vil si at tyngdekraften opptrer i overensstemmelse med kvadratet av avstanden mellom de involverte objektene. Newtons arbeider Newton leverte viktige arbeider på flere områder, men følgende tre publikasjoner regnes ofte som hovedverkene hans: 1687: Principia 1672: Philosophical Transactions 1704: Opticks Newtons bevegelseslover De newtonske bevegelseslover ble godtatt som ubestridelige lover i mekanikken inntil slutten av 1800-tallet. Etter at Albert Einstein (1879–1955) la frem sin relativitetsteori, blir Newtons lover regnet som spesialtilfeller av mer generelle lover. Newtons lover gjelder bare for legemer som beveger seg med liten fart sammenliknet med lysfarten. Newtons første lov: Når resultatet av alle kreftene som virker på en gjenstand er lik null, er gjenstanden i ro eller i bevegelse med konstant fart langs en rett linje. Hvis , så er konstant. Motsatt gjelder det også at hvis er konstant, så er . Newtons andre lov: Når en kraft virker på et legeme vil legemet akselerere etter formelen , hvor er resultantkraften, m er legemets masse og er akselerasjonen. Newtons tredje lov: Når det virker en kraft på et legeme, virker det en like stor og motsatt rettet kraft fra legemet. Viktige begivenheter i Newtons liv 1642 – Newton blir født i landsbyen Woolsthorpe i Lincolnshire. Moren har da vært enke i tre måneder. 1644 – Newtons mor gifter seg igjen og flytter til en nærliggende landsby. Isaac overlates i bestemorens varetekt. 1653 – Moren vender hjem etter at hennes andre mann har avgått ved døden. 1659 – Moren tar sønnen ut av skolen og gir ham ansvaret for gården. 1661 – Newton blir tatt opp på Trinity College som «sizar». 1665 – Newton får bachelorgrad fra Cambridge og flykter hjem til Woolsthorpe for å unngå pesten. 1665–1666 – Newtons annus mirabilis, hvor han blant annet får inspirasjon til sin lov om tyngdeloven. 1667 – Newton vender tilbake til Cambridge og blir valgt inn i bestyrelsen for Trinity College. 1669 – Newton blir lucasiansk professor i matematikk ved Cambridge. 1672 – Newton blir medlem av Royal Society. 1678 – Newton får sitt første nervesammenbrudd etter en kontrovers med Hooke. 1687 – Newton utgir Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica. 1693 – Newton får sitt andre nervesammenbrudd etter bruddet med Fatio. 1696 – Newton flytter til London og utnevnes til bestyrer av Royal Mint. 1699 – Newton utnevnes til direktør for Royal Mint. 1703 – Newton blir president for Royal Society etter Hookes død. 1704 – Newton utgir Optics. 1705 - Newton blir adlet. 1720 – Newton taper store penger på en aksjespekulasjon (sydhavsboblen). 1727 – Newton dør i en alder av 84 år. Referanser Litteratur Bell, E.T. (1937). Men of Mathematics. New York: Simon and Schuster. ISBN 0-671-46400-0. Christianson, Gale (1984). In the Presence of the Creator: Isaac Newton & his times. New York: Free Press. ISBN 0-02-905190-8. White, Michael (2002) Isaac Newton: den siste trollmannen. Oslo: Damm. ISBN 978-82-496-0416-6 Eksterne lenker Newton-biografi Den unge Isaac Newton – Biografi på forskning.no Britiske fysikere Britiske matematikere Opplysningstidens filosofer Polyhistorer Geometere Presidenter i Royal Society Personer fra distriktet South Kesteven 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha


text: De ideelle rettighetene (fransk droit moral) er de rettighetene av ikke-økonomisk art som tilfaller en opphavsperson. De ideelle rettighetene deles gjerne i to grupper: navneretten og respektretten. Navneretten innebærer at opphavsmannen har krav på å bli navngitt «slik som god skikk tilsier» når verket tilgjengeliggjøres for allmennheten, og ved fremstilte eksemplarer som er gjenstand for spredning. Respektretten innebærer at andre, som har rett til å tilgjengeliggjøre verket, ikke kan gjøre dette på en måte som er krenkende for verket eller opphavsmannen. Det vil således være forbudt å sette verket inn i en krenkende kontekst, eller bruke det i en sammenheng som er egnet til å svekke opphavsmannens anseelse. I norsk rett er dette regulert i åndsverkloven § 3. De ideelle rettighetene er i prinsippet evigvarende, det vil si at de fortsatt gjelder etter at vernetiden har løpt ut, se nærmere § 48. De vil også bli værende hos den opprinnelige opphavsmann selv om opphavsretten overdras, se § 39. Rettighetene kan imidlertid i begrenset grad fraskrives ved avtale, så lenge bruken av verket det er snakk om «er avgrenset efter art og omfang» (§ 3 tredje ledd). Uansett kan opphavsmannen i slike tilfeller kreve at det presiseres at eventuelle krenkende endringer i verket ikke skriver seg fra ham, eventuelt at navnet hans ikke benyttes ved tilgjengeliggjøringen (fjerde ledd). Frankrike og Tyskland var de første landene der ideelle rettigheter ble nedfelt i lov. Referanser Opphavsrett de:Urheberrecht (Deutschland)#Urheberpersönlichkeitsrecht it:Diritto d'autore italiano#Diritto morale


text: Ideologi kan forstås som et tankesett tuftet på politiske, filosofiske eller religiøse idéer om hvordan verden og samfunnet bør forstås og innrettes. En ideologi kan man altså ses som en mer eller mindre sammenhengende og omfattende visjon, som en måte å se ting på (komparativt verdenssyn), som en felles oppfatning (se nedenfor; Ideologi i hverdagssamfunnet) og flere filosofiske tendenser (se Politiske ideologier), eller et sett av ideer fremmet av en dominerende klasse i samfunnet for alle medlemmene av dette samfunnet. Ideologier er systemer av abstrakt tankegang som angår saker for allmennhet og er således konsepter som står sentralt for politikken. Underforstått sammenfiltrer hver eneste politiske tendens en form for ideologi, enten den framstår som et uforbeholdent og uttalt tankesystem eller ikke. Ordet ideologi kommer fra de greske ordene idea (tanke, idé) og logos (lære). I moderne dagligtale brukes begrepet ofte overfladisk som sammenfatning av de viktigste synspunktene til en politisk gruppering eller et politisk parti. Konseptet ideologi i historien Begrepet ideologi i dets moderne betydning ble formet i de filosofiske og politiske tumultene og stridighetene under den franske revolusjon og ervervet seg flere andre meningsinnhold fra de tidlige dagene av Det første franske keiserdømme og til i dag. Ordet ideologi ble skapt av Destutt de Tracy, en filosof fra opplysningstiden, i 1796 ved å sette sammen delene ide (i nærheten av John Lockes mening av begrepet ide) og logi. Han benyttet det for å referere til et aspekt av hans «ideenes vitenskap» (til studiet i seg selv, ikke emnet for studiet). Han adskilte tre aspekter: ideologi, generell grammatikk og logikk, og betraktet respektivt subjektet, midlene og årsakene for denne vitenskapen. Han argumenterte at blant disse aspektene er ideologi den mest generiske begrepet ettersom «ideenes vitenskap» også inneholder studiet av deres uttrykk og deduksjon. I henhold til Karl Mannheims historiske rekonstruksjon av meningsendringen av begrepet ideologi, ble den moderne betydningen av begrepet født da Napoléon Bonaparte (som politiker) benyttet det på en fornærmende måte mot «ideologene» (en gruppe som omfattet Cabanis, Condorcet, Constant, Daunou, Say, Madame de Staël og Tracy) for å uttrykke småligheten hos hans (liberale republikanske) politiske motstandere. Kanskje den mest tilgjengelig kilden for den nær opprinnelige betydningen av «ideologi» er Hippolyte Taines verk om Ancien régime (første bind av Opprinnelsene til samtidens Frankrike). Han beskrev ideologi heller som en undervisningsfilosofi ved den sokratiske metode, men uten det utstrakte ordforrådet hinsides hva den generelle leser allerede hadde, og uten eksempler fra observasjon som praktisk vitenskap ville trenge. Taine identifiserte det ikke bare med Destutt de Tracy, men med hele hans miljø, og inkluderte den franske filosofen Étienne Bonnot de Condillac som en av dets forgjengere. (Tracy leste verkene til Locke og Condillac mens han satt fengslet i tiden under Skrekkveldet). Ordet «ideologi» ble dannet lenge før russerne dannet «intelligentsia», eller før adjektivet «intellektuell» refererte til en form for person (se substantiv), det vil si en intellektuell. Således var ikke disse ordene tilgjengelige da den beregnende Napoleon Bonaparte benyttet ordet «ideologues» for å latterliggjøre sine intellektuelle motstandere. Gradvis mistet imidlertid begrepet «ideologi» noe av sitt nedsettende innhold, og har utviklet seg til å bli et nøytralt begrep for analyse av ulike politiske meninger. Ideologiske referanser er viktige for mange mennesker over hele verden. Karl Marx benyttet begrepet hyppig i sine verker. Analyse av ideologi Meta-ideologi er studiet av strukturen, formen, og manifestasjonen av ideologiene. Meta-ideologi hevder at ideologi er en sammenhengende system av ideer, hvilende på noen få grunnleggende antagelser om virkeligheten som har eller ikke har et faktisk grunnlag, men som er subjektive valg som tjener som såkorn som nye tanker kan spire fra. Sett fra dette perspektivet er ideologier hverken riktige eller gale, men kun en relativ intellektuell strategi for å kategorisere verden. Plussene og minusene til ideologien strekker seg fra livskraft og begeistring fra oppriktige tilhengere til ideologisk ufeilbarlighet. Overdreven og urimelig behov for visshet ligger på lur i fundamentalistiske nivåer i politikken, religionen, og andre steder. Verkene til George Walford og Harold Walsby, som rubriseres som systematisk ideologi, er forsøk på å undersøke forholdet mellom ideologi og sosiale systemer. David W. Minar har beskrevet seks ulike måter hvor ordet «ideologi» har blitt benyttet: Som en samling av bestemte ideer med bestemte former for innhold, vanligvis normative; Som formen eller indre logiske struktur som ideer har innenfor et sett; Ved den rolle hvor ideer spiller i menneskelig-sosial samhandling; Ved den rolle som ideer spiller i strukturen til en organisasjon; Som mening hvor disses hensikt er overbevisning; og Som fokuset til sosial samhandling, muligens. For Willard A. Mullins er en ideologi bestående av fire grunnleggende karakteristikker: Det må ha makt over erkjennelser; Det må være i stand til å rettlede ens overveielser: Det må fremme en rettledning for ens handlinger; Og som hevdet over, må være logisk sammenhengende. Mullins framhevet at en ideologi skulle stå i kontrast til beslektet (men forskjellig) emner som utopi og historiske myter. Den tyske filosofen Christian Duncker har etterlyst en «kritisk refleksjon av det ideologiske konsept» (2006). I sitt verk har han strebet etter å føre det ideologiske konsept i forgrunnen foruten også de nært tilknyttede betydningene av erkjennelsesteori og historie. I dette verket er begrepet ideologi definert som et system av presentasjoner som uttrykkelig eller underforstått hevder den absolutte sannhet. Selv om ordet «ideologi» blir hyppigst funnet i den politiske diskurs, er det mange ulike former for ideologi: politiske, sosiale, erkjennelsesmessige, etiske, og videre. Referanser Se også Politiske ideologier Eksterne lenker Forskning på ideologi, tysk Ideology Study Guide, ideologi – guide til studiet, engelsk Louis Althusser's «Ideology and Ideological State Apparatuses», engelsk Ideology and Symbolic Power: Between Althusser and Bourdieu; ideologi og symbolsk makt: mellom Althusser og Bourdieu, engelsk Ideologi; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil) 1000 artikler enhver Wikipedia bør ha Tanke Filosofiske konsepter


text: Joar Vaadal (født 2. august 1960 i Steinkjer) er en norsk fotballspiller fra Steinkjer. Han spilte på Steinkjer FK til 1983, og deretter fra 1984 – 1987 på Lillestrøm Sportsklubb, hvor han spilte 77 seriekamper og scoret 25 mål. Joar Vaadal ble cupmester med LSK i 1985 og seriemester i 1986. Han ble kåret til «Årets spiss» på VG-børsen i 1984. Han blir regnet som en av LSKs beste spisser gjennom tidene, og var en farlig hodespiller. Han dannet som regel spisspar sammen med André Krogsæter, blant annet i cupfinalen i 1985, da Lillestrøm vant 4-1 over Vålerenga og Krogsæter scoret alle målene. Joar Vaadal har ti A-landskamper for , og debuterte borte mot 20. juni 1984. Han scoret to landslagsmål, begge under OL-kampen mellom Norge og i OL-kampen 2. august 1984 (Vaadals fødselsdag). Kampen ble spilt på Harvard Stadium i Boston og Norge vant 2-0. Referanser Eksterne lenker Norske fotballspillere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Deltakere for Norge under Sommer-OL 1984 Fotballspillere under Sommer-OL 1984 Fotballspillere for Steinkjer FK Fotballspillere for Lillestrøm SK Personer fra Steinkjer kommune Norgesmestere i fotball


text: Johan Sætre (født 5. januar 1952 i Trysil) er en tidligere skihopper. Han representerte IL Trysilgutten. Han var med på å vinne gull i laghopp i Ski-VM 1982 i Oslo. I tidsrommet 1974–1982 vant han 10 norgesmesterskap, flere enn noen annen skihopper, og ble tildelt kongepokalen tre ganger: i 1976, 1977 og 1980. Sætre deltok i to vinter-OL, i 1976 i Innsbruck og i 1980 i Lake Placid. Ved fire anledninger kom Johan Sætre blant de tre beste i hopprennet i Holmenkollen. I 1981 ble han tildelt Holmenkollmedaljen. Johan Sætre spilte også fotball for Nybergsund IL. Verdenscupseire Litteratur Referanser Eksterne lenker Norske skihoppere Verdensmestere i skihopping Vinnere av Holmenkollmedaljen Deltakere for Norge under Vinter-OL 1976 Skihoppere under Vinter-OL 1976 Deltakere for Norge under Vinter-OL 1980 Skihoppere under Vinter-OL 1980 Personer fra Trysil kommune Kongepokalvinnere i skiidrett Fødsler i 1952


text: Jostein Johansen (født 12. oktober 1958), død 19. februar 2019) er en norsk musiker, gitarist og sanger fra Alta, bl.a. kjent fra flere plateutgivelser og som forfatter av Alta IFs supportersang. Han er en låtskriver med nordnorske tekster. Hans komposisjon Shalabais (fra Jostein Johansen ble utgitt på Revolvermagasinet (Et oppgjør med virkeligheten, 1992). Hans Til en venn ble utgitt med Torgeir og Kjendisene (Uteliv, 1995) samt Åge Aleksandersen (Eldorado, 1996). Han leder bandet Mr. Swingstang, der forøvrig Sigfred «Sissen» Iversen er vokalist. Diskografi Æ blir gal Silverstone/Sonet 1978 Ænkelt & Great Silverstone/Sonet, 1981) Å kjære Alta (Molde Music, 1988). Medvirkende: Roy Gunnar Løksa, Ivan Jonas, Jostein Johansen, Kjetil Linnes, Eivind Molde, Knut Djupdal. Jostein Johansen (Spectrum 1989) Mr. Swingstang (Iđut, 1996). Tekster av Bjørn Johansen, med musikerne Ben Magne Stokland, Geir O. Pedersen, Kurt Rasmussen, Sigfred Iversen, Tommy Johansen og Tony Gundersen. Seint men godt (2005) Per Åge goes mad (2008) Lenge siden sist (2014) Referanser Norske gitarister Norske låtskrivere Fødsler i 1958


text: Jørn Irving Goldstein (født 1953 i Oslo) er en norsk tidligere ishockeyspiller. Han spilte målvakt, og har vunnet NM for Manglerud/Star og Stjernen, i tillegg til 69 kamper for det norske landslaget. Jørn Goldstein vant gullpucken i 1977, samme år som han og Manglerud/Star ble norgesmestre for første gang. Goldstein deltok på det norske laget under Vinter-OL 1984, der han var med på å spille uavgjort 3–3 mot tittelforsvarer USA. Som skuespiller deltok han i den norske spillefilmen Hockeyfeber (1983), regissert av Oddvar Bull Tuhus, i rollen som ishockeyspilleren Svein. Referanser Eksterne lenker Norske ishockeyspillere Norske ishockeymålvakter Ishockeyspillere for Manglerud Star Ishockeyspillere for Stjernen Deltakere for Norge under Vinter-OL 1984 Ishockeyspillere under Vinter-OL 1984


text: Jørn Andersen (født 3. februar 1963 i Fredrikstad) er en norskfødt tysk tidligere fotballspiller. Hans posisjon på banen var spiss. Han har også vært trener for en rekke klubber. Hans siste trenerjobb var for den sørkoreanske klubben Incheon United FC, en klubb han ga seg i den 19. april 2019. Fra 2016 til 2018 var han trener for herrelandslaget til Nord-Korea, og dette vakte en del oppmerksomhet. Spillerkarriere Andersen debuterte i eliteserien i 1982 som -spiller. Han ble cupmester i 1984, men Fredrikstad rykket også ned samme sesong. Før 1985-sesongen gikk Andersen til , hvor han ble seriens toppscorer med 23 mål. Ved sesongslutt ble han proff i den tyske klubben Nürnberg. Etter tre sesonger i Nürnberg, ble han solgt til Eintracht Frankfurt, hvor han i 1990 som første utlending ble toppscorer i Bundesliga med 18 scoringer. Han spilte senere for Fortuna Düsseldorf, Hamburger SV, og de sveitsiske klubbene FC Zürich og FC Lugano, uten å nå de samme høydene som i Frankfurt. I alt spilte Jørn Andersen 243 kamper i Bundesliga, scoret 67 mål. Andersen spilte 27 kamper for det norske , og noterte seg for fem landslagsmål. Trenerkarriere Etter at spillerkarrieren tok slutt, har Andersen blitt trener. Hans første trenerjobb var i sveitsiske FC Locarno. Han ble senere hovedtrener for den tyske 2. Bundesliga-klubben Rot-Weiß Oberhausen. Etter en god førstesesong, ble han sparket i oktober 2004 på grunn av svake resultater. Andersen ble i 2005 assistenttrener i Bundesliga-klubben Borussia Mönchengladbach da Horst Köppel var trener. De fikk begge sparken i mai 2006 etter at klubben bare ble nummer 10 i sesongen 2005/2006. Fra juli 2007 skulle han overta trenerjobben i Skoda Xanthi i gresk 1. divisjon, men trakk seg før han fikk startet. Fra november 2007 tok han over trenerjobben i Kickers Offenbach i tysk 2. divisjon. Andersen klarte ikke å hindre at Offenbach rykket ned til 3. divisjon. To dager etter at nedrykket var et faktum fikk likevel Andersen tilbud om en ny jobb som trener for klubben 1. FSV Mainz 05. Han tok tilbudet og signerte en to-årskontrakt. Mainz har ambisjoner om å rykke opp til det øverste nivået i tysk fotball. Disse ambisjonene ble realitet 24. mai 2009, da kunne Mainz slippe jubelen løs og ferie opprykk til Bundesligaen. Han fikk sparken i Mainz 3. august 2009 før sesongen begynte etter et cuptap. I desember 2010 overtok han treneransvaret for den greske klubben Larissa, som på det tidspunktet lå sist i den greske toppdivisjonen (superligaen). I 2012 var han tilknyttet Karlsruhe m i 2. Bundesliga. I 2015 ledet han Austria Salzburg opp i østerriksk 2. divisjon. Andersen ble i mai 2016 ansatt som landslagstrener for Nord-Korea for ett år. Kontrakten ble senere forlenget til 31. mars 2018. Deretter valgte han å ikke forlenge den. Andersen ble tysk statsborger i 1993 og sa samtidig fra seg det norske. Referanser Eksterne lenker Matthias Arnhold: Jørn Andersen – Matches and Goals in Bundesliga, RSSSF, 2/5/2011 Norske fotballspillere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Norske fotballtrenere Fotballspillere for Fredrikstad FK Fotballspillere for Vålerenga Fotball Fotballspillere for 1. FC Nürnberg Fotballspillere for Eintracht Frankfurt Fotballspillere for Düsseldorfer TSV Fortuna 1895 Fotballspillere for Hamburger SV Fotballspillere for SG Dynamo Dresden Fotballspillere for FC Zürich Fotballspillere for FC Lugano Fotballspillere for FC Locarno Fotballtrenere for Skoda Xanthi AO Fotballtrenere for Kickers Offenbach Fotballtrenere for 1. FSV Mainz 05 Fotballtrenere for AE Larisa Fotballtrenere for Karlsruher SC Fotballtrenere for SV Austria Salzburg Fotballtrenere for Incheon United FC Norske fotballspillere i Tyskland Norske fotballspillere i Sveits Trenere for Nord-Koreas herrelandslag i fotball Toppscorere i Eliteserien i fotball for menn Norgesmestere i fotball Personer fra Fredrikstad kommune Tyske fotballtrenere


text: Jan Kristian Fjærestad (født 4. september 1963) er en tidligere fotballspiller som spilte spiss for . Som nittenåring ble Fjærestad hentet til Moss Fotballklubb fra Hafslund Idrettsforening foran 1984-sesongen. Han var litt ut og inn av startoppstillingen de første to sesongene i Moss, men etablerte seg under Nils Arne Eggen da laget var en snarvisitt innom 2. divisjon i 1986. Tord Grip, som overtok som trener for sommeren 1987, valgte ut Fjærestad til landslagstroppen etter en god start på 1987-sesongen. Som eneste debutant i startoppstillingen fikk Fjærestad sin landslagsdebut 12. august 1987 i en målløs hjemmekamp mot . Fjærestad spilte ytterligere fire landskamper i 1987. Mot scoret han 28. oktober 1987 sitt eneste mål i landslagsdrakten. Med 18 scorede mål, av lagets totalt 44 mål, ble han 1987-sesongens toppscorer i 1. divisjon, og bidro sterkt til at Moss endte sesongen som seriemestre. Han erklærte selv at han ikke var spesielt god til å skyte, men var effektiv foran mål. Fjærestad avslo prøvespill med , og ble året etter kaptein for Moss. I 1988 spilte han to landskamper. I 1989 var han mye skadet på vårparten, og mistet en stund plassen på klubblaget til Jørn Karlsrud. Sin siste sesong for Moss spilte han i 1990. Tilsammen hadde han 116 kamper og 44 mål. Landskamper Referanser Eksterne lenker Norske fotballspillere Norske landslagsspillere i fotball for herrer Toppscorere i Eliteserien i fotball for menn Fotballspillere for Moss FK Personer fra Sarpsborg kommune


text: Jandek (født 26. oktober 1945) er en amerikansk musiker som har gitt ut 46 plater siden 1978. Livedebuten kom først i 2005. Eksterne lenker Bassister fra USA Gitarister fra USA Keyboardister fra USA Sangere fra USA Personer fra Houston


text: Jan Baker (født Jan Johnsen 23. desember 1939 i Stange, Hedmark) er en norsk billedkunstner. Baker har sin kunstneriske utdannelse fra Statens håndverks- og kunstindustriskole i perioden 1955–57 og Statens kunstakademi i perioden 1965–70. Han har også hatt studieopphold i Paris. Baker har vært bosatt på Nordby i Ås kommune i en årrekke. Utstillinger Baker har siden debuten i Kunstnerforbundet i 1968 deltatt på en rekke separat- og gruppeutstillinger i Norge og i utlandet. De viktigste separatutstillingene har vært: Kunstnerforbundet Galleri Steen i Oslo Galleri F 15 i Moss Galleri Parken i Bergen Stavanger kunstforening Soli Brug I tillegg har han hatt flere separatutstillinger i utlandet, hovedsakelig i Sverige og Tyskland. Kollektivt debuterte han på Høstutstillingen i 1967, og har siden deltatt på gruppeutstillinger og biennaler over hele verden, blant annet i Firenze, Stockholm, New York, Tokyo, København, Venezia, Ljubljana, Reykjavík, Moskva, Zagreb og Kraków. Utmerkelser Baker har vunnet internasjonale priser i Frankrike og Tyskland, og har hatt mange betydelige utsmykningsoppdrag over hele landet. Han er representert i Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design, Norsk kulturråd, Bergen Billedgalleri, Den Svenske Stats Konstråd, Kulturministeriet i Bonn samt en rekke andre offentlige og private samlinger. I 2005 mottok han Kongens fortjenstmedalje i gull for sin kunstneriske innsats. I pressemeldingen het det: «Hans særegne kunstneriske uttrykk har gjort ham til en anerkjent og ofte benyttet billedkunstner i inn- og utland.» Tildelingen ble foretatt av daværende fylkesmann i Oslo og Akershus, Hans J. Røsjorde. Referanser Eksterne lenker Jan Bakers hjemmeside Kunstnerregisteret på Kulturnett.no Norske malere Kongens fortjenstmedalje i gull Fødsler i 1939