text: Mauno Henrik Koivisto (25. marraskuuta 1923 Turku – 12. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, pankinjohtaja ja sosiologi sekä Suomen tasavallan yhdeksäs presidentti. Koivisto toimi presidenttinä kaksi perättäistä kautta 1982–1994, ja sitä ennen hän hoiti presidentin tehtäviä vuoden 1981 lopulla Urho Kekkosen ollessa sairautensa vuoksi estyneenä. Koivisto halusi rajoittaa presidentin valtaoikeuksia ja vahvistaa pääministerin valtaa. Hän kuvasi itseään bernsteinilaiseksi sosialistiksi. Pääministerinä Koivisto oli vuosina 1968–1970 ja 1979–1982, yhteensä 1 761 vuorokautta. Pääministerinä hän on Suomen viidenneksi pitkäaikaisin. Koivisto toimi Suomen Pankin pääjohtajana 1968–1982. Kansanedustaja hän ei kuitenkaan koskaan ollut. Koivisto oli 93-vuotiaana vanhimmaksi elänyt Suomen presidentti. Mauno Koivisto oli naimisissa Tellervo Koiviston kanssa vuodesta 1952 lähtien. Koivistoilla on yksi lapsi, tytär Assi Koivisto-Allonen. Varhaiset vaiheet Mauno Koiviston isä Juho Koivisto oli puuseppä ja äiti Hymni Koivisto (o.s. Eskola) ompelijatar. Perheeseen kuuluivat myös esikoinen Joel sekä kuopus Mirjam. Hymni-äiti kuoli Maunon ollessa kymmenvuotias. Maunon syntymän aikoihin perhe asui pinta-alaltaan hieman yli 30 neliömetrin hellahuoneessa Tehtaankadun ja Piispankadun kulmatalossa Turun keskustassa. Sieltä perhe muutti Itäiselle Pitkällekadulle, jossa Mauno vietti suurimman osan lapsuudestaan. Kansakoulun jälkeen Koivisto oli aluksi kirjakaupan juoksupoikana ja 15-vuotiaana hän pääsi apupojaksi Crichton-Vulcanin Turun telakalle, jossa hänen isänsä työskenteli silloin laivapuuseppänä. Syksyllä 1939 Koivisto aloitti rippikoulun Turun tuomiokirkossa. Talvisodan aikana Koivisto oli 16-vuotias ja toimi vapaaehtoisena sammutusyksikössä kotirintamalla. Jatkosodassa hän palveli ensin vapaaehtoisena Itä-Karjalaan sijoitetussa sammutusyksikössä, mistä hän lähti suorittamaan varusmiespalvelusta Hyrylään helmikuussa 1942. Koulutus kesti puoli vuotta, minkä jälkeen hän siirtyi Karhumäkeen ja syyskuussa JR 35:een Poventsaan. Helmikuussa 1944 Koivisto aloitti palveluksen Lauri Törnin johtamassa jääkärikomppaniassa. Koivisto oli sotilasarvoltaan alikersantti. Hänet kotiutettiin asepalveluksesta marraskuun alussa 1944. Sotakokemuksistaan Koivisto on sanonut: ”Kun on ollut mukana pelissä, jossa oma henki on panoksena, niin kaikki muut pelit ovat sen kokemuksen jälkeen pieniä.” Koiviston jatkosodassa käyttämä Degtjarjova-pikakivääri on nähtävillä Sotamuseossa. Sosialidemokraattiseen puolueeseen Koivisto liittyi vuonna 1947. Hän osallistui kiivaaseen järjestösotaan Turun ja Hangon satamissa. Koivisto toimi aktiivisesti kommunisteja vastaan muun muassa ammattiyhdistyksen nimittämänä Turun satamakonttorin hoitajana vuonna 1948, jolloin kommunistien ylivalta murtui Turun satamassa. Hän on kertonut ottaneensa nuorena vaikutteita myös anarkismista ja anarkosyndikalismista. Hän kirjoitti 1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla Sosialisti-lehteen ja sen seuraajaan Turun Päivälehteen pakinoita nimimerkillä ”Puumies”. Tohtori, pankinjohtaja, poliitikko Sodan jälkeen Koivisto opiskeli työn ohessa syyskuusta 1946 lähtien iltaoppikoulussa, suoritti keskikoulun puolessatoista vuodessa ja pääsi ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta keväällä 1949. Hän jatkoi opintojaan Turun yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1953 ja tohtoriksi 1956 sosiologian alalta professori Esko Aaltosen ohjauksessa. Opintojensa ohessa hän työskenteli muun muassa ahtaajana Turun satamassa ja sai työssään aiheen väitöskirjaansa Sosiaaliset suhteet Turun satamassa (1956). Opinnäyte edusti työelämän tutkimuksen ensimmäistä aaltoa Suomessa. Opintojensa aikana Koivisto toimi myös kansakoulunopettajana Eurajoella ja Vahdolla vuosina 1951–1953. Vuosina 1954–1957 hän työskenteli Turun kaupungin ammatinvalinnanohjaajana. Opintojensa loppuvaiheessa Koivistoa oli alkanut kiinnostaa yliopistomiehen ura, ja Esko Aaltonen tarjosi hänelle assistentin paikkaa Turun yliopistossa. Kuitenkin osoittautui, ettei yliopisto voinut luvata Koivistolle varmaa professuuria. Vuoden 1956 kunnallisvaaleissa Koivisto valittiin SDP:n listoilta Turun kaupunginvaltuustoon, mutta hän erosi valtuustosta kesken kauden muuttaessaan Helsinkiin. Vuonna 1957 Koivisto siirtyi akateemisesta tutkimustyöstä Helsinkiin Helsingin Työväen Säästöpankin toiseksi johtajaksi. Hän nousi vuonna 1959 pankin toimitusjohtajaksi ja oli toimessa vuoteen 1968. Pankin johtokunnan jäsen, kansanedustaja Kaarlo af Heurlin muisteli myöhemmin, että Koivisto oli kaikille johtokunnan jäsenille aluksi täysin tuntematon nimi. HTS:n silloiseen, eläkkeelle siirtymässä olleeseen toimitusjohtajaan Joonas Lahermaan, joka oli alkanut etsiä itselleen seuraajaa, oli kuitenkin tehnyt vaikutuksen Koiviston nopea edistyminen opinnoissaan. Helsingissä Koivisto liittyi myös nuorten kansantaloustieteilijöiden muodostamaan O-ryhmään. Kansantalouden asiantuntijana Koivisto vaikutti merkittävästi 1960-luvun alussa asuntorakennustoiminnan teollistamiseen ja aluerakentamisen vaatimien rahoitusmenettelyjen syntyyn, erityisesti asuntosäästämisjärjestelmään. SDP:n jakautuessa Koivistokin joutui valitsemaan puolensa. Hän liittyi puolueen enemmistöön, leskisläisiin. Koivisto vastusti Honka-liittoa ja ajoi suhteiden solmimista presidentti Kekkoseen, Neuvostoliittoon ja kommunisteihin. Niin Neuvostoliitto kuin Kekkonenkin olivat valmiita tähän, mikä avasi Koivistolle tien valtakunnan politiikkaan. Vasemmiston saatua vuonna 1966 vaalivoiton Koivisto osallistui hallitustunnusteluihin ja nousi Rafael Paasion hallituksen valtiovarainministeriksi. Koivisto ajoi tehokkaita valtionyhtiöitä, teollistumista, maltillista kehitysaluepolitiikkaa ja hyviä suhteita Neuvostoliittoon. Koiviston valtionvarainministerikaudella Suomi korjasi vaihtotasettaan 31 prosentin devalvaatiolla ja tiukalla talouspolitiikalla, mikä herätti kritiikkiä. Koivisto valittiin valtiovarainministerin paikalta ensin Elannon pääjohtajaksi, mutta hän ei ehtinyt ottaa tehtävää vastaan, koska sai samaan aikaan viran Suomen Pankin pääjohtajana vuoden 1968 alusta. Yleisen sanonnan mukaan Koivisto oli Suomen Pankissa ”korkoa kasvamassa” tulevia vastuullisempia tehtäviä varten. Pääministerinä Vuoden 1968 maaliskuussa Koivisto nimitettiin pääministeriksi ja hän muodosti hallituksen yhdessä Maalaisliiton ja SKDL:n kanssa. Mauno Koiviston nousu puolueen puheenjohtajan Rafael Paasion ohi hallitustunnustelijaksi oli ollut tapahtumasarja, jota professori Hannu Soikkanen on luonnehtinut sattumanvaraiseksi ja joka oli alkanut Paasiota kohtaan esitetystä ankarasta arvostelusta puolueneuvoston kokouksessa 31. tammikuuta 1968. Paasio ei arvostelun seurauksena ollut asettunut ehdolle puolueen seuraavaa pääministeriehdokasta valittaessa. Puolueessa oli useita poliitikkoja, jotka olisivat voineet tulla valituksi aiempien saavutustensa perusteella ennen Koivistoa. Tehtävää olikin tarjottu ensin K.-A. Fagerholmille, joka kuitenkin kieltäytyi. Koivistolla ei ollut luottamustehtäviä puolueen päättävissä elimissä eikä hän ollut kansanedustaja. Puheenjohtaja Paasiota arvostellut oppositio oli kuitenkin ollut epäyhtenäinen eikä ollut päässyt keskenään yksimielisyyteen seuraavasta pääministeriehdokkaasta. Paasio oli esitellyt ehdokkaat 27. helmikuuta 1968 eduskuntaryhmän kokouksessa. Seuranneessa keskustelussa oli valtiovarainministeri Koiviston harjoittama talouspolitiikka saanut kritiikkiä osakseen. Häntä oli kuitenkin pidetty ulkopoliittisesti sopivana ja presidentti Kekkonenkin, jonka mielipidettä hallitusneuvottelija L. A. Puntila oli käynyt Tamminiemessä kysymässä, oli pitänyt häntä ehdokkaista parhaana rakentamaan välttämätöntä tulopoliittista kokonaisratkaisua. Vasta kuultuaan Koivistoa kannattaneen puheenjohtaja Paasion mielipiteen oli vastahakoinen Koivisto suostunut ottamaan eduskuntaryhmän tarjoaman hallitustunnustelijan tehtävän vastaan. Kansanomainen ja arkisesti esiintyvä pääministeri nousi nopeasti Suomen suosituimmaksi poliitikoksi samalla, kun hallitus uudisti yhteiskuntaa vapaamieliseen suuntaan tuomalla keskioluen maitokauppoihin, laillistamalla abortin ja uudistamalla rikoslakia. Tšekkoslovakian miehitykseen vuonna 1968 Koivisto otti kantaa varovaisesti ja monitulkintaisesti, mutta epäonnistui Pohjoismaisen vapaakauppayhteisön Nordekin luomisessa Neuvostoliiton vastustuksen takia. Koiviston ensimmäinen hallitus päättyi vuoden 1970 vaaleihin, minkä jälkeen hän jatkoi Suomen Pankissa. Paasion toiseen hallitukseen Koivisto nousi vuonna 1972 valtiovarainministeriksi. Sosiaalidemokraattisen puolueen vahvimpana miehenä 1970-luvun lopulla oli puoluejohtaja Kalevi Sorsa, mutta kansan keskuudessa Koivisto oli suositumpi mielipidetiedustelujen mukaan. Sorsa oli Kekkosen suosiossa, ja Kekkonen koki Koiviston kilpailijakseen. Pääministeri Sorsa ja pääjohtaja Koivisto olivat lisäksi monista talouspolitiikan kysymyksistä eri mieltä. Pankkimiehenä Koivisto kannatti melko tiukkaa talouspolitiikkaa. Vuoden 1979 vaalien jälkeen Koivisto nousi uudelleen pääministeriksi ja SDP:n epäviralliseksi ehdokkaaksi Kekkosen seuraajaksi. Koiviston toinen hallitus saavutti nopeasti kansan suosion, mikä oli Koiviston noudattaman ”matalan profiilin politiikan” ansiota. Koivisto itse määritteli: ”On oltava niin matalana, että vihollinen ei osu.” Hallituksen suosioon vaikuttivat kuitenkin myös hallituksesta itsestään riippumattomat tekijät. Öljyn hinnan nousu 1970-luvun lopussa lisäsi työllisyyttä ja pelätty lama muuttuikin nousukaudeksi. Myös edellisen, Sorsan hallituksen aloittamien talouden elvytystoimien vaikutukset alkoivat näkyä Koiviston hallituksen toimikaudella. Toisaalta tämä lisäsi tyytymättömyyttä Koiviston omassa puolueessa SDP:ssä, koska se ei pystynyt esittelemään äänestäjäkunnalleen merkittäviä saavutuksia. Niinpä Keskustapuolueen lisäksi myös SDP:ssä esiintyi halukkuutta hallituksen kaatamiseen. Keväällä 1981 SDP ryhtyi kuitenkin näkyvästi tukemaan Koivistoa, kun puolueen johdolle selvisi, että hallituksen kaatuminen palvelisi ensisijaisesti Keskustapuolueen johdon tavoitteita. Kun Koiviston hallitusta yritettiin kammeta nurin, pääministerin luotettavimmiksi tukimiehiksi tulivat työministeri Arvo Aalto, opetusministeri Kalevi Kivistö, ulkomaankauppaministeri Esko Rekola sekä eduskunnan puhemies Johannes Virolainen. Presidenttipeli keväällä 1981 Keväällä 1981 presidentti Kekkosen dementia oli edennyt siihen vaiheeseen, että hänen eronsa oli enää ajan kysymys. Kekkosen lähipiiri, niin sanottu K-linja ymmärsi, että eron koittaessa vallassa olevalla pääministerillä, joka hoitaisi väliaikaisesti myös presidentin tehtäviä, olisi etulyöntiasema presidentinvaalissa. Tilanne huipentui, kun tulopoliittista ratkaisua yritettiin saada kokoon. SKDL olisi halunnut puuttua ratkaisuun liittyvän sosiaalipaketin sisältöön, kun taas keskustapuolue esitti uusia maatalousvaatimuksia. Kun sosiaaliministeriö ilmoitti huhtikuun vaihteessa lakien olevan valmiita vasta kuukauden kuluttua, syytti presidentti pääministeriä hidastelusta. Käytyään presidentin luona SKP:n puheenjohtaja Aarne Saarinen ilmoitti lehdistölle Kekkosen kantana olevan, että ainakin pääministeri vaihtuu. Vallitsevan käsityksen mukaan hallitus tarvitsi toimiakseen nimittäjänsä, eli presidentin, luottamuksen, mutta tiedusteltuaan lain tulkintaa oikeuskansleri Risto Leskiseltä ja puhemies Johannes Virolaiselta, totesi Koivisto eroavansa vasta hänen tai koko hallituksen mahdollisesti saadessa epäluottamuslauseen eduskunnalta. Tapaus nosti Koiviston jo ennestäänkin suuren kansansuosion suorastaan pilviin: alettiin puhua ”Koivisto-ilmiöstä” tai ”Manu-ilmiöstä”. Samaan aikaan presidentti Kekkosen terveydentila heikkeni nopeasti ja tieto hänen kunnostaan levisi julkisuuteen, erityisesti presidentin elokuisella Islannin-matkalla otettujen lehtikuvien myötä. Keskustapuolueen K-linjalle, joka pyrki kaatamaan Koiviston hallituksen, tuli nyt kiire. Hallituksen kaatuminen olisi ollut keskustapuolueen johdolle tärkeää kahdestakin syystä. Jos pääministeriksi olisi saatu Koiviston tilalle Ahti Karjalainen, kuten puoluejohto kaavaili, myös Johannes Virolaisen mahdollisuudet päästä presidenttiehdokkaaksi olisivat heikentyneet, koska hän olisi todennäköisesti menettänyt eduskunnan puhemiehen paikan. Syyskuussa 1981 kaikki kuitenkin muuttui, kun Kekkonen joutui sairauslomalle. Mauno Koivisto siirtyi virkaa tekeväksi tasavallan presidentiksi, ja sisäministeri Eino Uusitalo ryhtyi pääministerin sijaisena johtamaan hallitusta, joka keskittyi vain juoksevien asioiden hoitamiseen. Muun muassa sitkeät riidat vuoden 1982 budjetista hoidettiin nopeasti pois päiväjärjestyksestä. Hallitus, oikeuskansleri ja Kekkosta hoitaneet lääkärit keskustelivat siitä, oliko Kekkonen enää riittävän oikeustoimikelpoinen voidakseen allekirjoittaa oman eroanomuksensa. Kekkonen ilmoitti lokakuussa 1981 eroavansa presidentin tehtävästä terveydellisistä syistä ja pääministeri Koivisto sai hoitaakseen tasavallan presidentin tehtävät, kunnes Kekkosen ero tulisi virallisestikin voimaan uuden presidentin astuessa toimeen. Kekkos-tutkija Juhani Suomen mukaan Neuvostoliitto pelasi presidenttipeliä kaksilla korteilla, se yritti saada tehtävään myös Koiviston lisäksi Ahti Karjalaisen. Tosin tiedustelupalvelu KGB oli menettänyt luottamuksensa Karjalaiseen jo varhain. Poliittisen historian professori Timo Soikkanen arveleekin, että Neuvostoliitto alkoi suosia Koivistoa, koska Karjalaiseen ei voinut enää luottaa. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön lähetystösihteerinä toiminut Albert Akulov on kertonut muistelmissaan, ettei Neuvostoliiton tukea Karjalaiselle lainkaan harkittu. Silloinen Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Vladimir Sobolev ja lähetystöneuvos Juri Derjabin eivät uskoneet Karjalaisen pääsevän edes Keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi. Ensimmäinen presidenttikausi 1982–1988 Vuoden 1982 presidentinvaalit jouduttiin pitämään ennenaikaisina, kun Kekkonen erosi presidentin paikalta kesken kauden. Vaalien ratkaisevalla kierroksella Koivistoa tukivat SDP:n ja SKDL:n enemmistö, mutta myös Suomen Maaseudun Puolue ja Perustuslaillinen Oikeistopuolue pyrkivät hyödyntämään ”Manu-ilmiötä” asettumalla hänen taakseen. Koiviston mielestä vasemmistopuolueiden yhteisillä äänillä oli suuri symboliarvo, kun taas SMP:n ja POP:n tuesta hän oli lähinnä vaivautunut. Näille puolueille taas oli tärkeää vaikuttaa siihen, ettei valituksi tulisi "mustana hevosena" pidetty Ahti Karjalainen, jota Kekkosen omassa puolueessa Keskustassa valtaa pitänyt K-linja ajoi puolueen presidenttiehdokkaaksi. Monien yllätykseksi ensimmäisen Koiviston myöntämän vuorineuvoksen arvonimen sai Nokian pääjohtaja Kari Kairamo, jonka tiedettiin ennen presidentinvaaleja olleen Koiviston vastaisen kampanjan keskeinen hahmo. Jotkut odottivat Koiviston valinnan aiheuttavan seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa äänivyöryn vasemmalle, mutta sellaista ei tullut. Presidentinvaalilla oli selvä henkilövaalin luonne, vaikka se toimitettiin valitsijamiesten välityksellä. Tämä näkyi siinäkin, että Mauno Koiviston puoliso Tellervo Koivisto ja tytär Assi Koivisto valittiin SDP:n valitsijamiehiksi; edellisen äänisaalis 50 649 Helsingin vaalipiirissä oli suorastaan historiallisen suuri. Sisäpoliittisia linjavetoja Koivisto ryhtyi remontoimaan Suomen sisäpolitiikkaa ja ilmoitti vahvistavansa parlamentarismia varsinkin sisäpolitiikassa. Kekkosen kaudelle tyypilliset virkamieshallitukset, eduskunnan hajottamiset ynnä muut puhtaalle demokratialle vieraat ilmiöt saivat loppua. Koivisto valitsi heti kautensa alusta pidättyvän roolin: hän katsoi, että presidentin kuului pysyä taustalla silloin, kun kaikki sujui hyvin. Presidenttiä tarvittiin Koiviston mukaan vasta asioiden saadessa uusia käänteitä. Ensimmäinen näkyvä merkki sisäpoliittisen kulttuurin muutoksesta oli Kekkosen hyljeksimän ja Neuvostoliiton äärioikeistolaiseksi leimaaman SMP:n nousu Kalevi Sorsan neljänteen hallitukseen vuoden 1983 eduskuntavaalien jälkeen sekä yhä pahenevista sisäisistä kiistoista kärsineen SKDL:n jättäminen oppositioon. Kokoomus sai puolestaan odottaa hallitukseen pääsyään vuoteen 1987. Aluksi monet epäilivät, ettei Koivistosta olisi edeltäjänsä Urho Kekkosen veroiseksi ulkopoliittiseksi voimahahmoksi. Veikkaus ei kuitenkaan osunut oikeaan. Koivisto teki useita historiallisia ja määrätietoisia ulkopoliittisia ratkaisuja, mutta tyyli oli aivan erilainen kuin edeltäjällä. Kekkonen pyrki näyttäviin aloitteisiin, vaikka ei aina uskonutkaan niiden läpimenoon. Koiviston aktiivisuus taas oli kuin jäävuori: vain huippu oli näkyvissä. Näkyvästi Koivisto käytti valtaansa Holkerin hallitusta muodostettaessa. Ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja porvaripuolueet keskusta, kokoomus ja RKP olivat sopineet salaa hallituksen muodostamisesta. Kun niin kutsuttu kassakaappisopimus tuli Koiviston tietoon, hän raivostui. Presidentti ei voinut hyväksyä tilannetta, jossa hänet oli asetettu tapahtuneitten tosiasioiden eteen. Hän otti erittäin aktiivisen roolin, jonka seurauksena pääministeriksi tuli Harri Holkeri, Koiviston monivuotinen työtoveri Suomen Pankista. Koivisto tuki Holkeria niin voimakkaasti, että oli valmis nimittämään jopa kokoomuksen vähemmistöhallituksen Holkerin johdolla. Hallituksesta tuli kuitenkin sinipunainen, sillä siihen osallistuivat kokoomuksen lisäksi SDP, RKP ja SMP. Koiviston menettelyä Holkerin hallituksen synnyssä alettiin kutsua "manuaaliseksi ohjaukseksi". Koiviston presidenttikauden ensimmäinen korkea virkanimitys oli oikeuskanslerin viran täyttäminen maaliskuussa 1982. Vuodesta 1970 tehtävässä toiminut Risto Leskinen jäi eläkkeelle, ja Koivisto nimitti hänen seuraajakseen oikeusministeriön kansliapäällikön Kai Kortteen. Koiviston ja Kortteen välit kiristyivät kuitenkin voimakkaasti pian alkaneen niin kutsutun Noppa-jutun aikana, jolloin Korte puolusti julkisuudessa syyttäjien jyrkkiä toimia. Koivisto puolestaan katsoi Kortteen laiminlyöneen virkavelvollisuutensa ja kirjoitti myöhemmin muistelmissaan harkinneensa jopa Kortteen asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa. Koiviston idänsuhteet Presidentinvaalia edeltäneen kampanjoinnin aikana Koivistoa oli arvosteltu huonoista idänsuhteista, joten hän keskittyi virkakautensa alussa paljolti niiden vaalimiseen. Virkaanastujaispuheessaan eduskunnassa Koivisto sanoi, että "edeltäjieni ulkopoliittista perintöä en salli tärveltävän". YYA-sopimuksen voimassaoloa oli viimeksi pidennetty 20 vuodella vuonna 1970, mutta Koivisto ehdotti jo keväällä 1982 sopimuksen jatkamista sellaisenaan ennenaikaisesti. Syynä kiirehtimiseen oli toisaalta kotimaassa virinnyt keskustelu sopimuksen sotilaallisista velvoitteista luopumiseksi, toisaalta pelko, että Euroopan kiristynyt tilanne antaisi Neuvostoliitolle aiheen tehdä esityksiä sotilaallisista konsultaatioista syksyn 1961 noottikriisin tavoin. YYA-sopimuksen voimassaoloa pidennettiinkin jälleen 20 vuodella Koiviston ensimmäisen virallisen Neuvostoliiton-vierailun yhteydessä kesäkuussa 1983. Neuvostoliitto puolestaan ilmaisi luottamuksensa Suomen ulkopoliittisen linjan jatkumiselle myöntämällä Koivistolle Leninin kunniamerkin hänen 60-vuotispäivänään samana vuonna. Vaikka Koivisto presidenttikautensa alkaessa lupasi jatkaa edeltäjiensä ulkopolitiikkaa, entisestä alettiin hänen johdollaan kuitenkin irrottautua lopullisesti, joskin varovasti. Tämä näkyi selvimmin Koiviston tulkitessa yksipuolisesti uudelleen Pariisin rauhansopimusta ja lakkauttaessa YYA-sopimuksen heti Neuvostoliiton sisäisen tilanteen salliessa. Presidentin jättämää valtatyhjiötä ryhtyivät täyttämään pääministeriksi noussut Kalevi Sorsa, ulkoministeri Pär Stenbäck ja hänen seuraajansa Paavo Väyrynen sekä eduskunnan puhemies Johannes Virolainen. Urho Kekkonen nimitti yhteensä 21 hallitusta, Koivisto neljä. Suhdeluku 21:4 kertoo jotain olennaista kahden presidentin eroista, vaikka Kekkonen ehtikin hallita kaksi kertaa kauemmin ja osin levottomampana aikana kuin Koivisto. Koiviston käynnistämien uudistusten ansiosta Suomi muuttui sisäpoliittisesti repaleisesta, presidenttivetoisesta yhteiskunnasta yhdeksi maailman vakaimmista parlamentaarisista demokratioista. Ulkopolitiikan johtaminen pysyi silti tiiviisti presidentillä, vaikka presidentin sisäpoliittisia valtaoikeuksia kavennettiinkin vähitellen 1990-luvun alussa. Ensimmäisen kautensa alussa Koivisto ilmoitti jatkavansa edeltäjiensä Paasikiven ja Kekkosen linjalla. Koivisto matkusti Moskovaan vain viisi viikkoa virkaanastumisensa jälkeen. YYA-sopimuksen jatkaminen nostettiin esiin, vaikka se olisi ollut voimassa vielä kahdeksan vuotta. Paavo Lipposen mukaan Koivisto kuitenkin teki lopun Kekkosen aikaisesta nöyristelevästä suhtautumisesta Neuvostoliittoon päin sekä Moskovan sekaantumisesta Suomen asioihin. Myös professori Juhani Suomen mukaan linja idänsuhteissa ei pysynyt entisellään ja suomalaiset kääntyivät enemmän Neuvostoliittoa vastaan. Sen sijaan henkilötasolla Koivisto solmi erittäin lämpimän suhteen presidentti Mihail Gorbatšoviin ja Yhdysvaltain varapresidentti George Bushiin. Ulkopoliittinen käännös oli kuitenkin varovainen. Koivisto ei missään vaiheessa ottanut dramaattista pesäeroa aikaisempaan vaan käänsi valtiolaivan kurssin vakuuttaen koko ajan jatkavansa entisellä linjalla. Koiviston kauden alussa suhteet Ruotsiin viilenivät joksikin aikaa, kun Koivisto epäili ruotsalaisten sukellusvenehavaintoja. Toinen presidenttikausi 1988–1994 Ulkopolitiikan saralla tapahtui tälläkin kaudella suuria muutoksia. Neuvostoliiton hajoamisprosessin aikana irtisanottiin YYA-sopimus sekä Pariisin rauhansopimuksen aserajoitukset. Myös Suomen jäsenhakemus Euroopan unioniin jätettiin Koiviston kaudella. Koivistoa voidaankin pitää ensimmäisenä presidenttinä, joka ratkaisevasti käänsi Suomen ulkopolitiikan painopisteen idästä länteen. Koiviston toinen merkkisaavutus oli tasavallan presidentin aseman parlamentarisoiminen. Koiviston presidenttikaudella presidentin toimikaudet rajattiin kahteen kauteen. Tämä päätös ei olisi koskenut vielä Koivistoa, mutta hän ei kuitenkaan enää asettunut ehdolle kolmannelle kaudelle. Syynä toimikausien rajaukseen oli ollut Kekkosen pitkä hallintokausi. Koiviston aikana myös vähennettiin presidentin valtaoikeuksia ja muutettiin presidentin vaalitapaa. Vuoden 1988 presidentinvaalit jäivätkin viimeisiksi valitsijamiesvaaleiksi, sillä ennen seuraavia, vuoden 1994 vaaleja vaalitapa oli jo muutettu suoraksi kaksivaiheiseksi kansanvaaliksi. Neuvostoliiton hajoaminen, Suomen lähentyminen Eurooppaan Toisella kaudella Suomi alkoi askel askeleelta irrottautua varovaiselta linjaltaan kohti yhdentyvää Eurooppaa. Suomi hakeutui entistä tiiviimpään yhteistyöhön muiden länsivaltojen kanssa. Koiviston presidenttikaudella Suomesta tuli EFTA:n täysjäsen ja Euroopan neuvoston jäsen. Paasikiven, Kekkosen ja Koiviston vuosikausien uurastus kantoi hedelmää 26. lokakuuta 1989, jolloin Mihail Gorbatšov antoi Finlandia-talossa pitämässään puheessa varauksettoman tunnustuksen Suomen puolueettomuudelle. Suomi sai myös toimia Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton presidenttien tapaamisen isäntänä vuonna 1990. Koiviston kaudella maailma ja Suomen asema siinä muuttui nopeasti. Neuvostoliitto hajosi, Baltian maat itsenäistyivät, Tiananmenin aukiolla tankit murskasivat mielenosoittajia. Koivisto tuli tunnetuksi varovaisista lausunnoistaan ja ”fundeeraamisesta”. Koiviston varovaista tyyliä arvioitaessa on kuitenkin muistettava, että erityisesti Koiviston ensimmäisen kauden alussa maailmantilanne oli huomattavan jännittynyt. Suomi joutui 1980-luvun alussa Neuvostoliiton kovan painostuksen kohteeksi niin sanotussa euro-ohjuskiistassa. Tiettyä arvaamattomuutta maailmanpoliittiseen tilanteeseen toi myös Yhdysvaltain uuden presidentin Ronald Reaganin harjoittama entistä kovempi ulkopoliittinen linja suhteessa Neuvostoliittoon sekä varustelukilpailun kiihtyminen. Lisäksi Neuvostoliitossa johtajat vaihtuivat tiheään tahtiin. Leonid Brežnevin kuoltua vuonna 1982 NKP:n pääsihteeriksi tuli Juri Andropov, joka oli ollut vuoden 1956 Unkarin kansannousun tukahduttamisen keskeisiä koordinaattoreita sekä painostanut vuonna 1981 Puolan viranomaisia määräämään maahan sotatilan ja kukistamaan Solidaarisuus-ammattiliiton. Yhdysvaltain George H. W. Bushin ja Saksan Richard von Weizsäckerin ohella myös Koivisto suhtautui melko kylmäkiskoisesti Baltian ja muiden Neuvostoliiton alusmaiden itsenäistymiseen ja keskittyi tukemaan Gorbatšovia. Koivisto itse perusteli antamaansa tukea Gorbatšoville luotettavuuden demonstroimisella: Suomi tukisi myös Gorbatšovin seuraajaa yhtä uskollisesti kuin nyt Gorbatšovia. Gorbatšovia tukemalla haluttiin ennen muuta estää stalinistien paluu valtaan, mitä muun muassa CIA piti loppuun saakka vakavasti otettavana uhkana. Suomi ei jättänyt kuitenkaan Koiviston kaudella käyttämättä historiallista tilaisuutta saavuttaa entistä täysivaltaisempi asema, vaikka varoikin puuttumasta rajojensa ulkopuolella sattuviin tilanteisiin. Saksojen yhdistyttyä lokakuussa 1990 Koivisto irtisanoi yksipuolisesti Pariisin rauhansopimuksen Suomen aseistautumista koskeneet määräykset sanelemalla tätä koskeneen toteamuksen valtioneuvoston presidentin esittelyssä pöytäkirjaan. Neuvostoliiton loppuvaiheessa syksyllä 1991 Koivisto irtisanoi samalla tavoin YYA-sopimuksen. Uuden ystävyyssopimuksen neuvottelut olivat käynnissä joulukuussa 1991, mutta lopulta ystävyyssopimus solmittiin Venäjän, Neuvostoliiton seuraajavaltion kanssa. Vuonna 1992 Koivisto ilmoitti kantanaan, että Suomen tulisi liittyä Euroopan yhteisön, nykyisen Euroopan unionin jäseneksi. Jäsenhakemus jätettiin samana vuonna. Jäsenyysehdot lyötiin lopullisesti lukkoon 1. maaliskuuta 1994, jolloin Koivisto jätti virkansa seuraajalleen Martti Ahtisaarelle. Koiviston elämäntyön voi sanoa päättyneen historialliseen saranakohtaan. Suomen jäsenyys EY:ssä varmistui vasta illalla 1. maaliskuuta 1994, mutta presidentti oli ehtinyt vaihtua jo aiemmin samana päivänä. Poliittinen toiminta presidenttikausien jälkeen Koiviston presidenttikausia voisi luonnehtia eräänlaiseksi äärimmäisyyksien ajaksi. Koiviston hallitseman 12 vuoden aikana Suomi koki niin häikäisevän taloudellisen nousun kuin tyrmäävän lamankin. Entisen pankinjohtajan rohdot eivät tehonneet ylikuumenneeseen talouteen. Koivistoa on osaltaan syytetty 1990-luvulla koetusta lamasta, koska hän kannatti Harri Holkerin, Kalevi Sorsan, Esko Ahon ja Suomen Pankin johtajan Rolf Kullbergin ohella sittemmin vääräksi tuomittua vahvan markan politiikkaa. Laman puhkeamiseen vaikutti kuitenkin useita muitakin tekijöitä. Merkittävin sellainen tekijä laman syvyyteen, johon Suomi ei voinut vaikuttaa, oli Neuvostoliiton romahdus. Suomen vientituotteet Neuvostoliittoon olivat tyypillisesti sellaisia, joille oli hyvin vaikeaa löytää korvaavia markkinoita esimerkiksi Länsi-Euroopasta. Elokuussa 1995 Koivisto arvosteli poikkeuksellisen kovin sanoin Lipposen hallituksen valtiovarainministerin Iiro Viinasen toimintaa Postipankin pääjohtajan Seppo Lindblomin erottamisen yhteydessä. Koivisto oli aikoinaan ollut vaikuttamassa Lindblomin siirtymiseen Suomen Pankista Postipankkiin. Radiouutisille ja Ilta-Sanomille antamassaan haastattelussa Koivisto ihmetteli Viinasen suurta valtaa, ja hänen mukaansa Viinanen käytti asiassa hyväkseen myös tiedotusvälineitä. Koiviston mielestä Lindblomin erottamispäätös oli hätiköity, ja kyseessä oli suoranainen ajojahti Lindblomia vastaan. Samassa yhteydessä Koivisto sanoi, ettei hän enää suostu ”äkseeraamaan”. Tämän tulkittiin merkitsevän sitä, ettei presidentti halunnut jäädä instituutioksi, vaan hän aikoi osallistua entistä vapaammin yhteiskunnalliseen keskusteluun. Juhani Suomen mukaan Koivisto hoiti edeltäjiensä Paasikiven ja Kekkosen tavoin yhteyksiä Neuvostoliittoon KGB:n avulla. Kyse ei hänen mukaansa ollut tiedustelusta vaan järkevästä toiminnasta: KGB-yhteys oli suorin ja varmin linkki neuvostovaltion johtoon. KGB-toimitsija Viktor Vladimirovia Suomi luonnehtii Koivistojen perhetutuksi. Maaliskuussa 2009 Koivisto kommentoi Suomen ulkopolitiikkaa pitkän tauon jälkeen Yle TV1:n Ykkösaamu-ohjelmassa. Koiviston mukaan Suomella ei ole mitään syytä katua vähäeleisyyttään Viron uudelleenitsenäistymisen aikoihin vuonna 1991. Hänen mukaansa Suomi ei olisi saavuttanut suuremmalla Neuvostoliiton kritiikillä mitään myönteisiä tuloksia. Samaisessa haastattelussa Koivisto huomioi vanhan suomettumisen palanneen, mutta ilmansuunnan vaihtuneen länteen ja erityisesti Yhdysvaltain suuntaan. Eräänlaisena suomettumisena hän piti sitä, että Yhdysvaltain tekemien päätöksien kritisointi katoaa julkisesta keskustelusta varsin pian. Lisäksi haastattelussa Koivisto ilmaisi kielteisen Nato-kantansa. 2000-luvulla Koivisto kertoi katuvansa toimintaansa presidentin vallan vähentämiseksi. Hän näki oman kautensa aikana presidentin vallan menneen liiallisuuksiin edeltäjänsä Urho Kekkosen valtakaudella ja halusi maltillisesti vähentää presidentin valtaa, mutta vähentämisessä mentiin hänen mukaansa liiallisuuksiin. Toisaalta, kun vuoden 2012 presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen tulos oli ratkennut, Koivisto sanoi, ettei hänen ”omatuntonsa enää kolkuta” tässä asiassa. Koivisto julkisuudessa Haastatteluissaan Mauno Koivisto paljasti pitäneensä 1970-lukua Suomen historian niin sanottuina vaaran vuosina, kun on kysytty minkä uhan Neuvostoliitto muodosti Suomelle. Muistelmissaan hän toi avoimesti esille myös tunteitaan; kun hän kertomansa mukaan autolla ajaessaan sai kuulla radiosta 21. elokuuta 1968 Neuvostoliiton miehittäneen Tšekkoslovakian, hän kertoo ”itkeneensä niin ettei tietä nähnyt”. Koivisto itsekin ihmetteli 1990-luvun muistelmissaan reaktionsa voimakkuutta. Koivistolla oli erinomainen venäjän kielen taito ja hän otti kantaa Venäjän politiikkaan. Hänellä oli lämpimät suhteet erikoisesti Yhdysvaltain entiseen presidenttiin George H. W. Bushiin ja Neuvostoliiton entiseen presidentti Mihail Gorbatšoviin. Koivisto oli erittäin aktiivisessa kirjeenvaihdossa sekä Bushin että Gorbatšovin kanssa. Kari Suomalainen teki pilapiirroksissaan Koiviston lähes huomaamattomasta hiustupsusta liioitellun tavaramerkin, josta Koiviston tunnisti piirroksissa. Mauno Koivisto oli kuuluisa myös paksuista kulmakarvoistaan. Näyttelijä Ismo Kalliota on kutsuttu leikkisästi ”Vara-Manuksi” yhdennäköisyytensä ja turkulaisuutensa ansiosta (etenkin Koiviston presidenttikaudella). Tosin ”alkuperäinen” vara-Manu oli pitkään, vuodesta 1982 alkaen Paavo Lipponen. Koivisto ei päässyt TV:n presidentinvaalitenttiin vaan lähetti paikalle silloisen poliittisen sihteerinsä Lipposen. Koiviston harrastuksiin lukeutui lentopallo, jota hän pelasi pitkään korkeasta iästään huolimatta Sikariporras-joukkueessa sen perustamisestaan lähtien 1970-luvulla. Koiviston pelinumero 1 jäädytettiin helmikuussa 2019 Pasilan urheiluhallissa. Koivisto oli Rooman Klubin kunniajäsen vuodesta 1984. Helsingin kaupunginhallitus teki marraskuussa 2003 Koiviston 80-vuotispäivän kunniaksi päätöksen erään Helsingin Kampin kauppakeskuksen lähistöllä sijaitsevan aukion nimeämisestä Mauno Koiviston aukioksi. Mauno Koiviston aukio sijaitsee Olavinkadun, Salomonkadun, entisen linja-autoaseman ja kauppakeskus Kampin rajaamalla alueella. Koiviston nimikkoaukion lähellä sijaitsee muidenkin presidenttien kunniaksi nimettyjä paikkoja: Urho Kekkosen katu, Paasikivenaukio ja Mannerheimintie. Koiviston aukio vihittiin käyttöön tiistaina 30. lokakuuta 2007. Viimeiset vuodet Tellervo Koivisto kertoi tammikuun 2017 Eeva-lehdessä, että Mauno Koivisto sairastaa Alzheimerin tautia ja että tämän lähimuisti ei enää toimi kunnolla. Assi Koiviston mukaan hänen isänsä oli saanut diagnoosin jo vuosia aiemmin. Maaliskuussa ilmoitettiin Koiviston muuttaneen hoitokotiin. Tasavallan presidentin kanslia tiedotti 12. toukokuuta 2017 presidentti Koiviston kuolleen Meilahden sairaalassa kello 21.15. Sisäministeriö määräsi suruliputuksen 13. toukokuuta 2017 valtion virastoihin ja laitoksiin. Ministeriö toivoi koko maan yhtyvän suruliputukseen. Presidentti Koivistolle järjestettiin valtiolliset hautajaiset 25. toukokuuta 2017. Hänet siunattiin Helsingin tuomiokirkossa, hautaan siunaamisen toimitti emerituspiispa Eero Huovinen. Muistopuheen kirkossa piti tasavallan presidentti Sauli Niinistö. Koivisto haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin Hietaniemen hautausmaan alueelle, jossa sijaitsevat myös Urho Kekkosen ja Risto Rytin haudat. Poliisin arvion mukaan Koiviston hautajaissaattueen kulkua seurasi Helsingin keskustan katujen varsilla yli 20 000 henkilöä. Matkalla tuomiokirkosta Hietaniemeen saattue pysähtyi hetkeksi Valtioneuvoston linnan, Suomen Pankin ja Presidentinlinnan kohdilla. Kuten Kekkosen hautajaisissa, Koivistonkaan hautajaisissa ei ammuttu kunnialaukauksia vaan kaikkien Helsingin kirkkojen kellot soivat hautaussoittoa saaton aikana. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloi arkun laskun yhteydessä Heikki Klemetin kappaleen "Oi kallis Suomenmaa". Kunnianosoituksia Suomalaiset Vapaudenristin ritarikunta (1982, suurmestari) Valkoisen Ruusun ritarikunta (1982, suurmestari) Suomen Leijonan ritarikunta (1982, suurmestari) Pyhän karitsan ritarikunta (Suomen ortodoksinen kirkko) Lähde: Ulkomaalaiset Leninin kunniamerkki (Neuvostoliitto) Henrik Purjehtijan ritarikunta (Portugali, 1992) Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2001) Islannin Haukan ritarikunta (Islanti, 1982) Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 1993) Valkoisen Kotkan ritarikunta (Puola, 1993) Muistomerkit Mauno Koiviston hautamuistomerkistä järjestetyn kilpailun voitti kuvataiteilija Perttu Saksa teoksellaan Kartta. Se paljastettiin 25. marraskuuta 2018, jolloin Koiviston syntymästä tuli kuluneeksi 95 vuotta. Presidentin virallisesta muistomerkistä järjestettyyn suunnittelukilpailuun osallistui 110 ehdotusta. Kilpailun palkintosijoille sijoittuivat Matti Vesanen ja Pauno Pohjolainen. Tunnustuspalkinnon saivat Nestori Syrjälä, Anssi Pulkkinen ja Markus Kåhre. Kilpailun voitti Kirsi Kaulasen teos nimeltä Välittäjä. Sen odotetaan valmistuvan Koiviston syntymän satavuotisjuhlapäivään mennessä vuonna 2023. Muistomerkki sijoitetaan Pikkuparlamentin puistoon. Kaikkien aikojen ensimmäinen Mauno Koiviston muistoteos sijaitsee Helsingissä Sibeliuksen puiston kulmassa. Se pystytettiin vuonna 1983 presidentin 60-vuotispäivien kunniaksi. Se koostuu 60:stä visakoivusta, joista ensimmäiset kaksi istuttivat presidentti itse puolisoineen. 60:stä koivuntaimesta on nykyään jäljellä enää 15. Uskonto Sota-ajan kirjeissään Koivisto kertoi luottavansa Jumalan varjelukseen sekä itsensä että Suomen kohdalla. Esimerkiksi kesäkuussa 1944 isälleen osoitetussa kirjeessään Koivisto kertoi lukeneensa Raamattua ja kirjeessä oli lainaus sieltä: ”Muistakaa Vapahtajan sanoja: Älkää murehtiko huomisesta päivästä.” Hänen isänsä Juho Koivisto oli merillä ollessaan kokenut uskonnollisen herätyksen, joka heijastui perheen elämään. Isä muun muassa piti lauantaita pyhänä, vaikka ei ollutkaan adventisti. Suorassa radiohaastattelussa Moskovan vierailun yhteydessä 2002 Koivisto kertoi uskovansa Jumalaan ja vihaavansa ateisteja, ”koska he haluavat itse tulla jumaliksi ja luulevat ymmärtävänsä asioita, joita kukaan ei ymmärrä”. Julkaisut Sosiaaliset suhteet Turun satamassa (väitöskirja), 1956. – Näköispainos: Into 2019 ISBN 978-952-351-146-0 Linjan vetoa, 1969 Väärää politiikkaa, 1978 Tästä lähtien, 1981 Linjaviitat, 1983 (käännetty useille kielille) Politiikkaa & politikointia 1979–81, 1988. Maantiede ja historiallinen kokemus, 1992 (käännetty useille kielille) Kaksi kautta I, 1994. ISBN 951-26-3947-5 Kaksi kautta II. Historian tekijät, 1995. ISBN 951-26-4082-1 Liikkeen suunta, 1997. ISBN 951-26-4272-7 Koulussa ja sodassa, 1998. ISBN 951-26-4384-7 Venäjän idea, 2001. ISBN 951-31-2108-9 (käännetty useille kielille) Itsenäiseksi imperiumin kainalossa – mietteitä kansojen kohtalosta, 2004. ISBN 951-31-3181-5 Katso myös Mauno Koiviston synnyinkoti Koiviston konklaavi Lähteet Lyytinen, Eino: Mauno Koivisto. Tie politiikan huipulle. WSOY, 1995. ISBN 951-0-19811-0. Suomi, Juhani: Taistelu puolueettomuudesta. Urho Kekkonen 1968-1972. ISBN 951-1-13548-1. Viitteet Kirjallisuutta Tellervo Koivisto, Seppo Lindblom, Jaakko Kalela, Olavi Arrakoski (toim.): Kyllä se siitä! Mauno Koiviston ensimmäiset kahdeksan vuosikymmentä. Tammi, 2003. (Mauno Koiviston 80-vuotisjuhlakirja.) ISBN 951-31-2829-6 Aiheesta muualla Yle Elävä arkisto: Mauno Koivisto – Turun fundeeraaja Mauno Koiviston budjettipuhe Mauno Koivisto Jatkoajassa Ransu Kultarannassa Tasavallan presidentti Mauno Koiviston erikoishaastattelu vuonna 1991 Koivisto: Kahdeksanosainen dokumenttisarja Mauno Koiviston elämänvaiheista, Yle 2019 Valtiopäivien avajaispuhe 1.3.1988, Yleisradion Kansallinen äänigalleria Kuvia Mauno Koiviston uralta, Arjenhistoria Vuonna 1923 syntyneet Vuonna 2017 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Musiikki () eli säveltaide on ihmisen kulttuurille ominainen ääneen perustuva taiteen ja viestinnän muoto. Musiikissa on useita ulottuvuuksia, kuten ääni (sävel tai rytmimusiikissa myös hälyääni), rytmi, dynamiikka ja rakenne. Musiikissa voi olla peräkkäin vaihtuvista sävelkorkeuksista muodostuva melodia. Musiikki voi olla pelkin soittimin tuotettua (ilman laulajaa) jolloin sitä kutsutaan instrumentaaliseksi musiikiksi. Musiikki voi olla myös soittimetonta eli ihmisen pelkällä kehollaan tuottamaa, kuten kuorolaulua, a cappella -laulua tai vihellystä. Musiikki etenee aina ajassa ja sillä on tempo eli etenemisnopeus, mutta musiikissa ei välttämättä ole eksplisiittistä rytmisoittimin tai säestyksellä tuotettua rytmiä. Musiikille ei ole olemassa yksiselitteistä määritelmää. Mikä tahansa ääni voi olla musiikkia jos äänen tuottaja on sen sellaiseksi tarkoittanut tai kuulija sen sellaiseksi mieltää. Myös hiljaisuus voidaan tulkita tai tarkoittaa musiikiksi. Populaarimusiikissa on tavallisesti eksplisittinen rummuin tai säestyksellä tuotettu rytmi. Musiikkia sisältävä taideteos on nimeltään sävellys tai kappale. Mikäli kappale sisältää myös lyriikkaa, on kyseessä laulu. Laulu tai kappale voi tarkoittaa myös suuremman teoksen, kuten oopperan tai musikaalin osaa. Musiikkia käytetään monissa yhdistelmätaiteissa, kuten tanssi- ja teatteri- ja elokuvataiteessa. Laulajan tehtävänä on kuljettaa musiikin melodiaa. Etymologia Sana musiikki tulee kreikan kielen sanasta μουσική, mūsikē. Mūsikē tekhnē tarkoitti antiikin Kreikassa 'muusain taidetta' eli säveltaiteen ohella myös runoutta ja tanssia. Musiikin määritelmiä eri aikakausilta Kyky erottaa korkeiden ja matalien sävelten ero (Ptolemaios, 100—178 jaa.). Tiede melodiikasta ja siihen liittyvistä asioista (Aristides Quintilianus, n. 200-luku jaa.). Oppi luvuista ja lukusuhteista (Cassiodorus, n. 490—585). Ars recte cantendi, taito soittaa oikein (tuntematon, keskiaika). Planeettojenvälistä kommunikaatiota (tuntematon, keskiaika). Sielun tiedottomasti harjoittama salainen aritmetiikka (Gottfried Leibniz, 1646—1716). Tiede ja taide, jonka tarkoituksena on tarkoin harkiten valita kauniita ja miellyttäviä sointeja, liittää ne oikein yhteen ja suloisesti esittää, jotta niiden kaunosointi ylistäisi Jumalan kunniaa ja kaikkia Hänen tekojaan (J. Mattheson, 1700-luvun alku). Taito yhdistellä säveliä korvaa miellyttävällä tavalla (Jean-Jacques Rousseau, 1712—1778). Aritmeettisten lukusuhteiden saattamista välittömäksi aistihavainnoksi (Arthur Schopenhauer, 1788—1860). Taito ilmaista sävelten avulla tunteita (H. C. Koch, 1800-luvun alku). Näkymätön (Herder, 1800-luku). Ikuinen (Schelling, 1800-luku). Musiikin sisältönä ovat liikkuvat sävelmuodosteet (Eduard Hanslick, 1800-luvun loppu). Sisäisen inhimillisen luonnon heijastaja (Schönberg, 1900-luku). Järjestyksen luoja ilmiöiden, erityisesti ihmisen ja ajan välille; kyvytön itsessään ilmaisemaan mitään (Igor Stravinski, 1900-luku). Organisoitua ääntä (Edgard Varèse, 1900-luku). Historia Musiikin alkuperää ei tunneta varmasti. Sen synnyn arvellaan liittyneen puheen kehittymiseen, ja siihen ovat saattaneet vaikuttaa luonnon äänien (kuten lintujen) matkiminen, työliikkeiden rytmi ja ihmisen leikkisä ja seurallinen perusolemus. Musiikki on usein liitetty kulttuurin mytologiaan ja yhdistetty osaksi rituaaleja. Musiikkia on syntynyt jokaisen kulttuurin historiassa, niinpä sitä voidaan verrata yhteiskunnalliselta merkitykseltään puhuttuun kieleen. Ennen 1700- ja 1800-luvun teollista vallankumousta ja sen jälkeistä globalisaatiota oli jokaisella kulttuurilla omanlaisensa musiikkiperinne. Nykyisin länsimainen musiikki on levinnyt lähes kaikkiin teollistuneisiin maihin ja jonkin verran myös kehitysmaiden urbaaneille seuduille. Samalla se on kuitenkin imenyt vaikutteita muiden kulttuurien musiikista muodostaen uudenlaisia musiikkityylejä. Koska musiikkiesitys on aikaan sidottu, eikä se kuvataiteesta poiketen pysty säilymään sellaisenaan, on se aiemmin siirretty opettamalla sukupolvelta toiselle. Nuottikirjoituksen keksiminen 1000-luvulla oli mullistus musiikin säilyttämisessä, ja seuraava suuri edistysaskel oli musiikin äänittämisen keksiminen 1800-luvun puolivälissä. Nykyään musiikista pystyykin hyvin yksinkertaisin keinoin nauttimaan kuka tahansa ja missä tahansa. Musiikin tekeminen Musiikin luomiseen on olemassa runsaasti erilaisia menetelmiä, jotka ovat kehittyneet muiden oppien ja innovaatioiden mukana. Musiikkia voidaan tehdä yksin tai yhdessä, suunnitelmallisesti tai improvisoiden, ihmisäänellä tai erilaisilla soittimilla. Musiikin tekemiseen liittyy usein sävellysvaihe, jossa musiikki tavalla tai toisella on kirjattu ylös tai tallennettu, jolloin teosta on mahdollista säilyttää. Tietokoneiden yleistyttyä myös niiden merkitys musiikin luomisen ja tallentamisen välineenä on kasvanut. Säveltäminen Säveltämisellä tarkoitetaan uuden musiikkikappaleen eli sävellyksen luomista. Kirjoitustaidon ja tallennustekniikan kehittyessä musiikin säveltäminen ja sävellyksen esittäminen eli tulkinta ovat eriytyneet kahdeksi erilliseksi luomisprosessiksi, jotka ovat usein kytköksissä toisiinsa vain tallennusvälineen, esim. nuotinnoksen kautta. Säveltäminen on prosessina erittäin paljon sidoksissa teostyyppiin. Teoriassa kyseessä on vapaa luova luomisprosessi; Käytännössä kuitenkin eri teostyyppien luomiseksi on vakiintunut musiikin teoriaan ja perinteeseen sidoksissa olevia sääntöjä ja tapoja. Improvisointi Improvisointi tarkoittaa esityksen luomista spontaanisti esittämishetkellä. Improvisointi ei kuitenkaan ole sattumanvaraista toimintaa, vaan sen taustalta löytyy usein huippuunsa hiottua teknistä ja taiteellista osaamista. Länsimaisen musiikin tyyleistä improvisoinnilla on suurin rooli jazz-musiikissa. Aiemmin improvisointi oli tärkeää myös klassisessa musiikissa; monet suuret säveltäjät olivat taitavia improvisoijia, esim. Mozart. Improvisointi noudattelee yleensä joitakin sääntöjä. Jazzissa ja rockissa improvisointi tehdään usein tietyn sointukulun päälle. Tällöin kulloin alla soiva sointu määrää mitä säveliä tai skaaloja soittaja voi käytännössä käyttää. Improvisointi voi olla myös kollektiivista, jolloin esittäjät tarkkailevat toisiaan ja mukauttavat improvisaationsa sen mukaan, mihin esitys näyttää olevan etenemässä. Musiikin tekemisen välineitä Musiikkia voidaan tuottaa ihmisen puhe-elinten avulla (vokaalimusiikki), soittimilla (instrumentaalimusiikki) tai molemmilla tavoilla. Puhdasta vokaalimusiikkia kutsutaan a cappella-musiikiksi. Vokaalimusiikilla tarkokitetaan yleensä laulua. Myös scat ja äänirunous voidaan luokitella lauluksi, vaikka niissä ei käytetäkään sanoja. Muuta puhe-elimillä tuotettua musiikkia on rap, beatbox ja viheltäminen. Länsimaisessa musiikissa soittimet luokitellaan äänen tuottamistekniikan perusteella usein viiteen pääkategoriaan, joita ovat kosketinsoittimet, kielisoittimet, aerofonit, lyömäsoittimet ja sähkösoittimet. Curt Sachsin luokittelussa kosketinsoittimia ei kuitenkaan lueta yhtenäiseksi ryhmäksi, vaan esimerkiksi piano kuuluu kordofoneihin, urut taas aerofoneihin. Vaikutuksia Musiikki vaikuttaa ihmisiin monella tavalla: se välittää viestejä, aiheuttaa mielihyvää, tukee verbaalisia ja matemaattisia taitoja ja vaikuttaa mielialaan ja vireystilaan. Musiikkia käytetään myös terapian ja kuntoutuksen välineenä. Aivojen kuvantamismenetelmät ovat näyttäneet, että musiikin kuuntelu aktivoi aivojen mielihyvämekanismeja. Osa tutkijoista on havainnut musiikissa universaaleja mekanismeja, joita voi verrata itkuun. Tällainen musiikki herättää voimakkaita tunteita samalla tavalla kuin itkevän ihmisen näkeminen. Toisten tutkijoiden mukaan musiikin vaikutus riippuu kulttuurista ja opituista yhteyksistä sekä omista mieltymyksistä. Musiikin lajit Musiikin laji määräytyy yleensä ensisijaisesti musiikin tyylin mukaan, mutta musiikki lajitellaan usein myös alueen, aikakauden, soitinkokoonpanon ja käyttötarkoituksen mukaan. Musiikki voidaan jakaa karkeasti taidemusiikkiin, populaarimusiikkiin ja kansanmusiikkiin. Kahta ensin mainittua kutsutaan joskus yhteisnimityksellä länsimainen musiikki. Nämä karkeatkin luokittelun rajat ovat kuitenkin häilyviä; myös länsimaissa on omaa kansanmusiikkia, ja toisaalta ns. maailmanmusiikki sekoittaa usein populaarimusiikin ja ei-länsimaisen kansanmusiikin vaikutteita. Länsimainen taidemusiikki Länsimainen taidemusiikki eli ns. klassinen musiikki käsittää monimuotoisen ja epäyhtenäisen länsimaisen musiikin perinteen erotuksena esimerkiksi kansanmusiikista ja populaarimusiikista. Nimitys klassinen musiikki (jota ei pidä sekoittaa klassismin musiikkiin) viittasi alun perin Bachista Beethoveniin ulottuvaan aikauteen, mutta on myöhemmässä kielenkäytössä laajentunut tarkoittamaan koko länsimaista taidemusiikkiperinnettä. Länsimainen taidemusiikki jakautuu eri aikakausiin, jotka ovat antiikki, keskiaika, renessanssi, barokki, galantti, klassismi, romantiikka, 1900-luvun musiikki ja häilyvärajainen nykymusiikki. Klassisen musiikin alalajeja ovat esityskokoonpanon perusteella luokiteltuna esimerkiksi sinfonia ja kamarimusiikki ja käyttötarkoituksen perusteella kirkkomusiikki ja orkesterimusiikki. Eri taidemuotoja yhdistäviä taidemusiikin lajeja ovat mm. ooppera, musikaali ja baletti. Populaarimusiikki Populaarimusiikilla tarkoitetaan yleisesti modernissa kaupunkikulttuurissa syntynyttä viihdemusiikkia, joka ei ole kansanmusiikkia eikä taidemusiikkia, vaan on saanut vaikutteita molemmista. Populaarimusiikki on leimallisesti teollista ja kaupallista ja tavoittelee suurta yleisöä; toisaalta sen kulloinkin uusimmat alalajit ovat usein edustaneet vaihtoehtoisia alakulttuureja ja ottaneet kriittisesti kantaa valtakulttuuriin. Populaarimusiikin juuret ovat Yhdysvalloissa, yhtäältä valkoihoisten countrymusiikissa, toisaalta afroamerikkalaisessa musiikissa. Populaarimusiikin alagenrejä ovat esimerkiksi pop, rock, metal, soul, folk, blues, jazz, iskelmä ja trance. Kansanmusiikki ja etnomusiikki Kansanmusiikiksi kutsutaan esiteollisessa ympäristössä syntynyttä musiikkia, joka on välittynyt sukupolvelta toiselle muistinvaraisesti, ilman nuotinnoksia tai tallennusvälineitä. Kansanmusiikilla ei ole tiedossa olevia yksittäisiä säveltäjiä, vaan se on syntynyt yhteisöllisesti pidemmällä aikavälillä. Näin ollen se on tekijänoikeuksista vapaata musiikkia. Nykyään kansanmusiikin piirteitä yhdistellään runsaasti populaarimusiikkiin, mutta myös aitoa kansanmusiikkia vaalitaan paikallisten kulttuurien ilmentäjänä. Kansanmusiikki voidaan jaotella eri kansallisuuksien, alueiden ja etnisten ryhmien mukaan suomalaiseen kansanmusiikkiin, Itä-Euroopan juutalaisten kletzmer-musiikkiin jne. Etnomusiikiksi kutsutaan laajemmin kaikkea ei-länsimaista musiikkia, oli kyse sitten kansanmusiikista tai uudemmasta musiikista, jonka tekijät ovat tiedossa. Etnomusiikkia ja populaarimusiikkia yhdistelevää musiikkia kutsutaan maailmanmusiikiksi. Musiikki eri kulttuureissa Afroamerikkalainen musiikki Arabialainen musiikki Intialainen musiikki Japanilainen musiikki Kiinalainen musiikki Latinalaisamerikkalainen musiikki Länsimainen musiikki Suomalainen musiikki Musiikin tallennus, toisto ja levitys Musiikin tallennus Enin osa ihmiskunnan historian aikana käytetystä musiikista on tallennettu vain ihmismuistiin. Nuottikirjoituksen keksiminen mahdollisti sävellysten taltioinnin muotoon, josta sävellystä ennestään tuntematon voi sen lukea ja esittää. Ensimmäinen kone, joka pystyi toistamaan musiikkia, oli Thomas Alva Edisonin vuonna 1877 keksimä fonografi, jossa ääni muutettiin värähtelyn avulla graafiseen muotoon, ja kuuntelemista vasten graafisesta muodosta takaisin ääneksi. Myöhemmin kehitetty gramofoni ja levysoitin noudattavat samaa perusperiaatetta. 1930-luvulla kehitetty magnetofoni eli nauhuri mahdollisti useiden äänitysten teknisen yhdistämisen, teki äänentoistolaitteista aiempaa helpommin mukana kulkevia ja mahdollisti edullisen kotitallennuksen. Nauhuri ei silti syrjäyttänyt levysoitinta, vaan sen teki 1980-luvun lopulla markkinoille tullut, digitaalis-optista tallennusta hyödyntävä CD-levy. Vuosituhannen vaihteen tienoilla digitaalinen tallennus tietokoneelle tai mediasoittimiin on korvannut magnetofonin yksityisen tallennuksen ensisijaisena välineenä. Myös musiikin säveltäminen ja sovittaminen tietokoneen avulla on yleistynyt. Musiikin toisto Äänen tallennuksen ollessa vielä lapsenkengissään käytettiin radiota (ja myöhemmin myös televisiota) musiikin välittämiseen suoraan vastaanottimiin ilman tallennusvaihetta. Suoraa toistoa käytetään edelleen tallentamisen rinnalla. Sähköisten soittimen kehittyessä yleistyi myös konserttiäänentoiston käyttö, ja nykyään myös akustinen musiikki usein vahvistetaan sähköisesti. Musiikin levitysmediat Äänentoiston ja tallennuksen kehitys on pitkälti muuttanut musiikin luonteen toistamattomasta akustisesta elämyksestä tallennetuksi tuotteeksi, jota levitetään erilaisten medioiden välityksellä. Pisimpään käytössä olleet levitysmediat ovat radio ja televisio. Äänilevyt, esimerkiksi vinyylilevyt, ovat yhä käytössä, mutta niitä ei juurikaan enää valmisteta, kuten ei C-kasettejakaan. Tosin, esimerkiksi uudelleen nousseen suosion ansiosta rockyhtyeiden, kuten Led Zeppelin, vanhoja albumeja on alettu julkaista uusintapainoksina vinyylinä. Myös jotkut suomalaiset yhtyeet, kuten Apulanta ja Viikate, ovat julkaisseet näinä päivinäkin osan levyistään vinyylinä. Eniten uutta musiikkia myydään nykyään CD- ja DVD-levyillä sekä Internetin kautta. Internetistä ostetun musiikin voi tallentaa CD:lle, mediasoittimeen tai tietokoneelle valintansa mukaan, ja siitä voi helposti tehdä lisäkopioita. Kopioinnin helppous on nostanut uudella tavalla esiin tekijänoikeuskysymykset. Laittoman kopioinnin lisääntyminen on vähentänyt musiikkiteollisuuden tuottavuutta merkittävästi. Musiikin tuotteistumisesta huolimatta myös konsertit ovat suosittuja, ja esim. klassista musiikkia esitetään konserteissa yhä perinteisellä tavalla täysakustisesti. Kaikki musiikki ei myöskään ole kaupallista, vaan musiikkia lauletaan ja soitetaan runsaasti harrastemielessä, hyväntekeväisyystarkoituksessa, eettisten päämäärien vuoksi sekä uskonnon harjoittamisen yhteydessä. Muuta Poikkeuksellisen voimakasta musiikin kuuntelun vimmaa kutsutaan melomaniaksi. Katso myös Luettelo suomalaisista musiikkitapahtumista Musiikkitiede Musiikkifilosofia Taustamusiikki Nuottiavain Soitin Luettelo soittimista Äänentoisto :Luokka:Musiikkivuodet Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Musiikin harrastajan itsetutkiskelua ympäristöheräämisen kourissa. Desibeli.net 8.11.2009. Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Moskova ( [] ) on Venäjän federaation pääkaupunki ja Venäjän suurin kaupunki noin 12,6 miljoonalla asukkaallaan. Moskova on Euroopan suurin kaupunki, koska Istanbul ei sijaitse kokonaan Euroopassa. Moskova on myös Venäjän tärkein teollisuuskaupunki ja liikenteen solmukohta. Tsaarinvallan aikaan Venäjän pääkaupunkina toimi Pietari, mutta Moskovasta tuli Neuvostoliiton pääkaupunki ja on pysynyt seuraajavaltio Venäjän pääkaupunkina Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Moskovassa sijaitsee Kreml, jossa sijaitsevat Venäjän keskeiset hallintoelimet. Historia Katso myös: Moskovan ruhtinaskunta Moskova on saanut nimensä suomalais-ugrilaisesta Mustajoki-nimestä jolla viitattiin kaupungin läpi virtaavaan jokeen. Nimi esiintyy ensi kertaa vuoden 1147 Ipatijevskaja-kronikassa, jossa Suzdalin ruhtinas Juri Dolgoruki kutsuu Severskin ruhtinaan Svjatoslavin vieraaksensa Moskovaan. Moskova oli tällöin kartano tai majatalo, jonka omisti pajari Stepan Kutško. Juri surmautti hänet, jotta kukaan ei syyttäisi hänen saaneen tilan vääryydellä haltuunsa. Juri ympäröi tilan paaluvarustuksella vuonna 1156 eli perusti kaupungin. Paikalle muodostui jo varhaisena aikana kaupan keskus. Vanhin säilynyt rakennus oli 1300-luvulla rakennettu kivikirkko Spas na Boru (ven. Спас на Бору). Dmitri Donskoi rakensi ensimmäisen Kremlin kivilinnoituksen, joka valmistui vuonna 1367. Moskovan ruhtinaskunta nousi 1400-luvulla Venäjän valtioiden johtoasemaan ja siten siitä muodostui tsaarin Venäjän pääkaupunki 1400-luvulta 1700-luvun alkuun. Kesällä 1699 melkein koko Moskova tuhoutui tulipalossa. Vuonna 1703 pääkaupunki siirrettiin keisari Pietari I Suuren perustamaan Pietariin. Moskova paloi Napoleonin sodassa vuonna 1812. Moskovan kuvernööri määräsi kaupungin tuhottavaksi ennen Napoleonin armeijan saapumista. Keisarivallan kaatumisen jälkeen maaliskuussa 1918 Vladimir Lenin ja hallitus siirtyivät Moskovaan, josta tuli näin taas käytännössä pääkaupunki. Moskovan pääkaupungin asema vahvistettiin perustuslaissa Neuvostoliittoa perustettaessa joulukuussa 1922. Joulukuussa 1941 Saksan keskinen armeijaryhmä pysäytettiin kaupungin rajoille ja ajettiin pois talven aikana Moskovan taistelussa. Maantiede Moskova sijaitsee Venäjän euroopanpuoleisessa osassa, tasangolla Oka- ja Volgajoen välissä, Moskvajoen varrella. Kaupunki on keskimäärin 156 metriä merenpinnan tasoa ylempänä. Moskova on Venäjän federaatiosubjektina Pietari tavoin liittokaupunki ja sitä ympäröi useimmista ilmansuunnista erillinen federaatiosubjekti Moskovan alue; heinäkuun 2012 aluelaajennuksen jälkeen Moskova rajoittuu lounaassa Kalugan alueeseen. Suuren osan Moskovan kaupungin rajasta muodostaa vuonna 1962 valmistunut 109 kilometriä pitkä kehätie. Sen sisään jäävästä noin tuhannesta neliökilometristä kolmannes on puistoa ja viheraluetta. Ilmasto Moskovassa vallitsee mannerilmasto: talvet ovat kylmiä ja kesät kuumia. Vuoden keskilämpötila on +5 °C ja keskimääräinen sademäärä 688 mm. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin saadaan keskimäärin 92 mm sadetta. Moskovassa on talvella yleensä 12–15 astetta pakkasta, joskus jopa −20 °C, mutta tuuli ei lisää pakkasen purevuutta siinä määrin kuin rannikkoseuduilla. Kaupungissa on pysyvä lumipeite marraskuun lopusta maaliskuun puoliväliin. Moskvajoen jäät lähtevät tyypillisesti huhtikuun alkupuolella. Talous Moskovan, väkiluvultaan Euroopan suurimman kaupungin, talous on yksi Euroopan kaupunkien suurimmista. Vuonna 2010 se tuotti 8 401,9 mrd. RUB eli Moskova vastasi 22,5 prosentista koko Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Henkeä kohti Moskovassa tuotettiin kansantuotetta 730 400 RUB eli 17 893 EUR. Tämä oli 279 prosenttia maan keskiarvotasosta 261 800 ruplaa tai 6 413 euroa. Moskovaa korkeampaan BKT-osuuteen asukasta kohti vuonna 2010 ylsi vain viisi raaka-ainevaroiltaan vaurasta, mutta harvaan asuttua federaatiosubjektia: Nenetsia, Jamalin Nenetsia, Hanti-Mansia, Sahalinin alue ja Tšukotka. Näille alueille on tyypillistä, että ainakin osa alueen kansantuotteesta tehdään ympäröivien alueiden työvoimalla. Esimerkiksi Moskovaan tulee päivittäin työntekijöitä ympäröivältä Moskovan alueelta. Moskovassa on muuta Venäjää korkeampi tulotaso. Forbes-lehden mukaan vuonna 2008 kaupungissa asui enemmän miljardöörejä kuin missään muualla maailmassa. Kaupungissa asui 79 dollarimiljardööriä vuonna 2011, toiseksi eniten eli 58 miljardööriä asui New Yorkissa. Vuosina 2006 ja 2007 Moskova listattiin Mercer HR:n tekemässä kuluttajien tavarakorin perusteella maailman kalleimmaksi kaupungiksi. Vuoden 2009 UBS-pankin listalla se oli pudonnut sijalle 55. Väestö (a) 2012 väkiluku on 1.7.2012 tapahtuneen alueliitoksen jälkeistä väestöä kuvaava väkiluku Rosstatin 1.1.2012 kuntatason väestöaineistosta. Se pohjautuu 1.1.2012 väestötilastoon (Moskova: 11 612 943 as.), johon on liitetty uusien Novomoskovskin (148 980 as.) ja Troiskin piirikuntien (94 655 as.) väkiluvut samasta tilastosta uusien piirikuntien kuntajaon mukaisesti. Uusien piirikuntien kuntajako ja niiden väkiluku 1.1.2012 on kuvattu artikkelissa Moskovan hallinnolliset alueet. Tataarit ovat venäläisten jälkeen toiseksi suurin etninen ryhmä Moskovassa. (149,043 henkeä vuonna 2010). Uskonto Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Moskovan asukkaista oli oman ilmoituksensa mukaan: 53 % – ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko), 19 % – jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei konkreettisesti tunnustanut mitään tiettyä uskontoa, 12 % – ateisteja, ei usko jumalaan, 3 % – kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja, 2 % – sunnilaisen islaminuskon kannattajia, 2 % – ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia, 1 % – islaminuskoisia, muttei sunneja eikä šiioja, 1 % – luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia, 1 % – vanhauskoisia, < 1 % – protestantteja (luterilaisia, baptisteja, evankelikalisteja, anglikaaneja), < 1 % – šiialaisen islaminuskon kannattajia ja 1 % – jotain muita. Koulutus Moskovassa sijaitsee useita suuria yliopistoja. Suurin ja vanhin on Moskovan valtionyliopisto. Sen päärakennus on 240 metriä korkea 36-kerroksinen tornitalo. Valtionyliopistossa opiskelee yli 40 000 opiskelijaa. Tekniikan alan yliopistoista suurin on Moskovan teknillinen valtionyliopisto. Moskovan konservatorio on yksi Venäjän merkittävimmistä musiikkioppilaitoksista. Kulttuuri Moskova on Venäjän taide-elämän keskus. Se tunnetaan erityisesti baletista sekä Bolšoi- ja Malyi-teattereista. Venäläiset rock-yhtyeet Alisa, Aria, Master, Neprikasaemye ja Gorky Park ovat kotoisin Moskovasta. Eurovision laulukilpailu 2009 järjestettiin Moskovassa Olimpijski-areenalla. Urheilu Yksi suosituimmista urheilulajeista on jalkapallo, ja Moskovan kaupungista pelaa Venäjän pääsarjassa 2011 neljä joukkuetta: Dynamo, Lokomotiv, Spartak ja TsSKA. Toinen suosittu laji on jääkiekko. Kaupungilla on KHL-jääkiekkoliigassa kolme joukkuetta: Dinamo Moskova, Spartak Moskova ja TsSKA Moskova. Lisäksi Moskovan alueelta tulee KHL-joukkue Vitjaz Podolsk. Entisiä Moskovan alueen KHL-seuroja ovat Atlant Mytištši, MVD ja Himik Voskresensk, joilla on juniorijoukkueet Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa. Jääpallossa Moskovan Dynamo on voittanut Neuvostoliiton mestaruuden 15 kertaa ja Venäjän mestaruuden yhdeksän kertaa. Koripallossa kaupunkia edustavat Moskovan Dynamo ja TsSKA Moskova. Myös himkiläinen Himki BK on tunnettu koripalloseura. Liikenne Paikallisliikenteen ydin on Moskovan metro, jonka vanhimmat juhlavat asemat ovat vuodelta 1935. Metrolinjoja on 11, asemia 171 ja matkustajia päivittäin yhdeksän miljoonaa. Metroliikennettä täydentää linja-autojen ja johdinautojen verkko. Vuodesta 1933 lähtien toiminut johdinautoverkosto lakkautettiin elokuussa 2020, jolloin viimeiset johdinautot korvattiin polttomoottori- ja sähkökäyttöisillä. Moskovassa on neljä kansainvälistä lentokenttää matkustajaliikenteelle. Nämä ovat suuruusjärjestyksessä Šeremetjevo, Domodedovo, Vnukovo ja Ramenskoje. Kesällä 2019 Venäjän lentokenttiä uudelleennimettiin merkkimiesten mukaan. Sheremetyevosta tuli Puškin, Domodedovosta Lomonosov ja Vnukovosta Tupolev. Luultavasti vanha nimi säilyy käytössä uuden rinnalla. Päärautatieasemia on yhdeksän: Leningradin (Pietarin), Kazanin, Kurskin, Kiovan, Riian, Paveletsin (Pavelets-kylän/aseman mukaan), Savjolovon (Savjolovo-kylän mukaan), Jaroslavlin ja Valko-Venäjän rautatieasema. Lisäksi on lukuisia pienempiä asemia tai seisakkeita. Moskovaan Moskovan alueen läpi saapuvista maanteistä merkittävimpiin kuuluvat valtatiet M1–M10. Kullakin näistä on myös oman nimensä, esimerkiksi Pietarin suunnan valtatie M10 tunnetaan myös nimellä Rossija (Moskova–Tver–Novgorod–Pietari). Moskovan henkilöautoliikenne on tunnettu pahoista ruuhkistaan. Hallinto Moskovan kaupungin johtajana toimii pormestari Sergei Sobjanin. Hänet valittiin Moskovan toiseksi pormestariksi 21.10.2010, Venäjän presidentin Dmitri Medvedevin erotettua Juri Lužkovin pormestarin virasta luottamuspulaan vedoten syyskuussa 2010. Presidentti Boris Jeltsinin nimittämä Lužkov ehti olla Moskovan pormestarin virassa vuodesta 1992 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hallinnolliset alueet Kaupunki on jaettu kahteentoista hallinnolliseen piirikuntaan (). Kaksi lounaista piirikuntaa liitettiin alueeseen 1. heinäkuuta 2012. Alueliitos toi Moskovalle paljon uutta aluetta (pinta-ala kasvoi 1 081 km2:sta 2 510 km2:iin) ja lisäsi myös piirien lukumäärää aiemmasta 124 piiristä (). Piirikunnat on esitetty oheisessa kartassa: Kaupunkikuva ja nähtävyydet Moskovan Kremlissä sijaitsevat Venäjän hallintorakennukset. Moskovan patriarkka on Venäjän ortodoksisen kirkon johtaja. Kremlin läheisyydessä Moskovan historiallisessa keskustassa sijaitsee kuuluisa Punainen tori, jolla on myös Leninin mausoleumi sekä Pyhän Vasilin katedraali. Kremliä vastapäätä torin toisella laidalla sijaitsee tavaratalo GUM. Lähellä Kremliä Moskvajoen rannalla sijaitsee kaupungin suurin maamerkki, Kristus Vapahtajan katedraali. Moskovan nähtävyyksiin kuuluu myös kansallistaidemuseo Tretjakovin taidegalleria, jonka laaja kokoelma keskittyy etenkin venäläiseen realismiin (muun muassa Andrei Rubljov). Muita Moskovan museoita ovat Asevoimien keskusmuseo, Kosmonautiikan museo ja Suuren isänmaallisen sodan museo. Kaupungin kulttuuritarjontaan kuuluu kuuluisa Bolšoi-teatteri, jonka ohjelmistoon kuuluu balettia, oopperaa ja näytelmiä. Moskovan nähtävyyksiin voidaan lukea myös kaupungin metro. Moskovan metro on New Yorkin metron ohella maailman suurimpia maanalaisverkkoja, ja sen asemat ovat kuuluisia näyttävyydestään. Moskovan kaupunkikuvaa hallitsevat Stalinin valtakaudella aloitetut maamerkit, neuvostobarokkia edustavat pilvenpiirtäjät, joita kutsutaan nimellä ”seitsemän sisarta” (myös: ”Stalinin hampaat”). Näihin lukeutuvat Moskovan valtionyliopisto, hotelli Ukraina ja Leningradskaja, ulkoministeriön rakennus ja kolme kerrostaloa. Moskova tunnetaan myös lukuisista puistoistaan ja noin kolmannes Moskovan pinta-alasta on vihreää aluetta. Moskovan keskuspuisto on tunnettu 219 hehtaarin laajuinen Gorkin puisto monine kulttuuri- ja virkistyspalveluineen. Yksi maailman suurimmista kaupunkipuistoista, Izmailovon puisto, sijaitsee itäisessä osassa Moskovaa, Izmailovon kaupunginosassa. Tämä puisto on suurelta osin lähes luonnontilainen ja yli 4 kertaa New Yorkin keskuspuiston kokoinen. Moskova-joen rannalle kaupungin luoteisosaan Presnenskiin on rakennettu Moskovan kansainvälinen liikekeskus (Moscow-City). Se on Venäjän tärkein liiketoiminnan keskus, lisäksi siellä on asuntoja ja ajanvietepalveluita. Alue käsittää kuusi pilvenpiirtäjää, joista korkein on 373 metriä. Se on Euroopan toiseksi korkein rakennus Pietarin Lahta-keskuksen jälkeen. Noin 250 000–300 000 ihmisen arvioidaan työskentelevän, asuvan tai käyvän alueella samanaikaisesti. Lähteet Aiheesta muualla Kaupungin verkkosivusto (mos.ru) Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Mikroaaltouuni on kodinkone, jolla lämmitetään ruokia ja juomia mikroaaltojen avulla. Mikroaaltouunista käytetään myös nimityksiä mikrouuni ja mikro. Tutkimusten mukaan mikroaaltouuni voi olla ravintoaineiden säilymisen kannalta paras kypsennysvaihtoehto lyhytkestoiseen kypsennykseen. Historia Mikroaaltouunin keksi Raytheonilla työskentelevä Percy Spencer vuonna 1945. Hän kehitti magnetroneja erilaisia tutkasovelluksia varten ja huomasi sattumalta, että mikroaalloilla pystyi kuumentamaan ruokaa. Raytheon jätti patenttihakemuksen mikroaaltouunin toimintaperiaatteesta, ja ensimmäinen mikroaaltouuni valmistettiin 1947. Se oli 1,8 metriä korkea, painoi 340 kg ja siinä oli vesijäähdytys. Teholtaan se oli 3 000 wattia, eli noin kolme kertaa niin tehokas kuin nykyiset mikroaaltouunit. Ensimmäinen kaupallinen malli esiteltiin vuonna 1954. Malli oli teholtaan 1 600 wattia ja maksoi 2 000–3 000 dollaria, tosin ensimmäiset mallit eivät olleet kovin suosittuja. Vuonna 1965 Raytheon osti yhtiön, Amanan, joka lanseerasi ensimmäisen suositun 495 dollarin hintaisen kotimallin vuonna 1967. Suomen markkinoille mikroaaltouuni tuli 1960-luvulla. Ne yleistyivät kuitenkin vasta 1980-luvun loppupuolella. Toiminta Mikroaaltouunissa oleva magnetroni synnyttää mikroaaltoja eli sähkömagneettista säteilyä, jonka taajuus on yleensä 2,45 GHz. Tästä syntyy suuritaajuinen sähkömagneettinen kenttä. Mikroaaltouuni kuumentaa vain sellaisia ruokia ja aineita, jotka sisältävät polaarisia molekyylejä. Vesi on esimerkki tällaisesta aineesta. Mikroaaltouunin lämmittävä vaikutus perustuu dielektriseen kuumennukseen. Ruoan sisältämä vesi kuumenee sen vuoksi, että veden molekyylit ovat kuin pieniä antenneja, jotka kääntyvät kohti mikroaaltokenttää. Vesimolekyylin positiivisesti varautuneet hiukkaset siirtyvät hiukan mikroaaltokentän suuntaan ja negatiivisesti varautuneet vastakkaiseen suuntaan. Kun kentän suunta vaihtuu, molekyylit kääntyvät toiseen suuntaan. Edestakaisen kääntyilyn aikaansaama liike kuumentaa vesimolekyylit. Suuritaajuinen sähkömagneettinen kenttä vaimenee nopeasti polaarisessa aineessa eikä tunkeudu kovin syvälle lämmitettävään materiaan. Tämän vuoksi ruoka lämpiää ensiksi läheltä annoksen pintaa, josta lämpö vähitellen johtuu ruoka-annoksen keskelle. Siksi mikroruoan saa lämpiämään tasaisemmin järjestämällä sen astialle renkaan muotoon. Jäisessä ruoassa sekä vesimolekyylien liikkuvuus, että ruoan lämmönjohtavuus huononevat, jolloin mikroaaltokenttä lämmittää sitä huonosti. Mikroaaltokentän absorptio kuitenkin sulattaa jäätä pinnasta alkaen. Tämän vuoksi pakasteiden sulatus suoritetaan pienellä teholla, jolloin lämmön johtumiselle ja tasaantumiselle jää riittävästi aikaa sulattaa pakaste läpikotaisin. Hyvin johtavassa materiaalissa, kuten alumiinifoliossa tai metalliastiassa, sähkömagneettinen kenttä indusoi pyörrevirtoja, jotka voivat aiheuttaa mikroaaltouuniin valokaarina näkyviä sähkönpurkauksia. Siksi mikroruokaa ei lämmitetä metallipakkauksissa. Mikroaaltouunin sisätila on Faradayn häkki, mikä estää mikroaaltoja pääsemästä uunin ulkopuolelle. Mikäli uunin luukussa on ikkuna, siinä on oltava myös sähköä johtava verkko, jonka pienikokoinen rei'itys päästää lävitseen näkyvän valon, mutta estää aallonpituudeltaan noin 12 cm mikroaaltojen karkaamisen. Turvallisuusriskit Mikroaaltouunissa ilman lasisauvaa kuumennettu vesi saattaa räjähtää kupista kasvoille aiheuttaen palovammoja. Katso myös Aaltoloukku Dielektrinen kuumennus Tutka Lähteet Aiheesta muualla Keittiökoneet Seulonnan keskeiset artikkelit Ruoanlaitto


text: Merkistö tai koodisivu on tietotekniikassa ja tietoliikenteessä sopimus, joka määrittelee, miten bittiyhdistelminä esiintyvät binääriluvut tulee tulkita johonkin kirjoitusjärjestelmään kuuluviksi merkeiksi. Tietokone pystyy käsittelemään oikein vain sellaisia merkkejä, jotka sisältyvät sen tuntemaan merkistöön. Koska merkistöjä on useita erilaisia, on myös oltava selvillä, mitä merkistöä kulloinkin on käytettävä. Väärän merkistön käyttö johtaa helposti informaation vääristymiseen tai katoamiseen. Kaikki nykyaikaiset tietokoneet käsittelevät dataa kahdeksanbittisinä tavuina, joten yhdellä tavulla voidaan esittää 256 arvoa. Yksi merkki vie tilaa vähintään yhden tavun ja laajoissa merkistöissä ehkä enemmänkin. Merkki tietoteknisenä käsitteenä Tietokoneen muistissa kukin lukuarvo vastaa tiettyä merkkiä, ja esimerkiksi ASCII-merkistössä lukuarvot 63–67 kytkeytyvät merkkeihin seuraavasti: 63 = ? 64 = @ 65 = A 66 = B 67 = C Erillisiksi merkeiksi merkistössä jäsentyvät isot ja pienet kirjaimet, samoin kuin numerot sekä erikois- ja välimerkit. Merkeiksi lasketaan myös itsessään näkymättömät tai kuviottomat kirjoitusmerkit, kuten välilyönti, ja lisäksi merkistöön yleensä sisältyy erityisiä teknisiä ohjaus- eli kontrollikoodeja. Merkin käsitteeseen ei sisälly kirjoitusmerkin leikkaus eli tyyli, joka voi vaihdella melkoisesti kirjasinlajin mukaan. Eri kirjoitusjärjestelmiin kuuluvat kirjaimet katsotaan usein erillisiksi merkeiksi, vaikka ne näyttäisivät keskenään aivan samanlaisilta, kuten latinalainen suuraakkonen A, kyrillinen suuraakkonen А ja kreikkalainen suuraakkonen Α (alfa, pienaakkosena α). Yhden kirjoitusjärjestelmän piirissä käytettävät merkitkään eivät aina ole ulkonaisesti erotettavissa toisistaan, sillä Unicode-merkistössä on esimerkiksi useita viivamerkkejä hieman erilaisiin tarkoituksiin: tavallinen yhdysviiva (U+002D eli niin sanottu yhdysmerkki-miinus) sopii tarvittaessa sekä yhdysviivaksi että etenkin tietotekniseksi miinusmerkiksi, mutta vaihtoehtoisesti voidaan käyttää erityistä yhdysmerkkiä (U+2010), joka on tarkoitettu käytettäväksi pelkästään yhdysviivana, sitovaa yhdysmerkkiä (U+2011), jonka jälkeen rivinvaihto ei ole sallittu, sekä miinusta (U+2212), joka on tarkoitettu erityisesti typografiseksi miinusmerkiksi. Näistä typografinen miinusmerkki on muita selvästi pitempi, mutta muut ovat (tai ainakin niiden pitäisi olla) keskenään aivan samannäköisiä. Historia Ensimmäisinä sähköisinä merkistöinä voidaan pitää kaukokirjoitinlaitteissa jo 1800-luvulla käytettyjä ”5-bittisiä” Baudot-koodistoja, joihin kuului 26 varsinaista merkkiä ja kuusi ohjauskoodia esimerkiksi merkistön vaihdolle ja kirjoituspään palautukselle., Niistä voi katsoa myös 1960-luvulla kehitetyn 7-bittisen ASCII-merkistön polveutuvan. Yhteistä vanhoille merkistöille on yleensä se, että merkit on valittu vain tiettyä kieltä varten: esimerkiksi Yhdysvalloissa kehitetty ASCII soveltuu melko hyvin amerikanenglannin kirjoittamiseen, mutta muun muassa suomen, ruotsin ja saksan kielissä tarvittavia kirjaimia Å/å, Ä/ä, Ö/ö, Ü/ü ja ß ei siinä ole. Tämän vuoksi merkistöistä kehitettiin useita rinnakkaismuotoja eri maiden tarpeita varten. Suomessa käytettiin vielä 1980-luvulla yleisesti ASCII:n SF7-muunnosta, jossa eräät erikoismerkit oli korvattu suomessa ja ruotsissa tarvittavilla kirjaimilla. Koska ASCII on 7-bittinen ja tietokoneet käyttävät yleisesti 8-bittistä tavua, monet tietokonevalmistajat tarjosivat käyttöön laajempia merkistöjä, joissa ylimääräiseksi jäänyt bitti otettiin käyttöön. Tällä tavoin ASCIIn mahdollistamien merkkien määrä kaksinkertaistui 128:sta 256:een. Näissä merkistöissä 128 ensimmäistä merkkiä vastasivat yleensä ASCIIta, mutta loput merkkipaikat voitiin omistaa esimerkiksi muiden kielten tarvitsemille kirjaimille. Eri tietokonevelmistajien laajennetut merkistöt olivat kuitenkin keskenään hyvin erilaisia. Yhtenäisten 8-bittisten merkistöjen kehittämiseksi vuonna 1985 kehitettiin ISO 8859 -standardi, joka määritteli aluksi neljä laajennettua eurooppalaista merkistöä. Koska edes kaikkia eurooppalaisten kielten vaatimia kirjaimia ei voida mahduttaa 256 merkkiin, kielet oli jaoteltava alueittain ryhmiin, joista kullekin luotiin oma merkistö. Merkistöjen välisistä eroista johtuu, että jos luetaan tekstitiedostoa, joka on tallennettu toisenlaisella merkistöllä, osa merkeistä korvautuu toisilla. Tällöin tekstiä voi olla vaikea tai mahdoton ymmärtää. Jos tiedoston alkuperäinen merkistö tunnetaan, tiedosto voidaan kääntää toisen merkistön mukaiseksi, mutta jos kohdemerkistössä ei ole käytössä samoja merkkejä kuin alkuperäisessä tekstissä, osa merkeistä voi hävitä. Kaikki ISO 8859 -merkistöt ovat kuitenkin yhteensopivia ASCIIn kanssa, joten numerot 0–9, kirjaimet A–Z ja a–z sekä tavallisimmat väli- ja erikoismerkit pysyvät aina samoina. ISO 8859 -merkistöt ISO 8859 on ryhmä ISO-standardointielimen määrittelemiä merkistöjä. Merkistöjen numerointi on juokseva, eikä uudempi merkistö välttämättä ole aikaisempaa parempi tai korvaa sitä. Merkistön koko nimi sisältää standardin nimen, juoksevan numeron ja hyväksymisvuoden, esimerkiksi: ISO/IEC 8859-15:1999. Länsi-Eurooppaa varten määriteltiin ISO 8859-1 eli epävirallisesti Latin 1 (nimi johtuu siitä, että se perustuu latinalaisiin aakkosiin), joka sisältää lähes kaikki länsieurooppalaisten ja pohjoismaisten kielten kirjaimet. Siitä kuitenkin puuttuvat esimerkiksi suomessa joissain vierassanoissa esiintyvät Š/š ja Ž/ž, ranskan Œ/œ ja suuraakkonen Ÿ (sen sijaan pienaakkonen ÿ merkistöön sisältyy) sekä katalaanin L·/l·. Latin 1 on usein oletusarvoisesti käytössä esimerkiksi HTML-kielessä, jos muuta ei ole määritelty. Itä-Euroopan kieliä varten määriteltiin ISO 8859-2 eli Latin 2, jolla voi kirjoittaa tšekkiä, unkaria, romaniaa, puolaa, kroatiaa, slovakkia ja sloveenia sekä serbiaa (latinalaisin aakkosin). Tässä merkistössä saksassa ja suomessa tarvittavat Ä/ä, Ö/ö, Ü/ü ja ß sijoitettiin samoihin paikkoihin kuin Latin 1:ssä, joten periaatteessa se soveltuu myös saksan ja suomen kirjoittamiseen (mutta ei ruotsin, koska merkistöstä puuttuu Å/å). Etelä-Eurooppaa varten määriteltiin ISO 8859-3 eli Latin 3, jolla voi kirjoittaa esperantoa, maltaa ja turkkia. Tämä merkistö on kuitenkin paljolti jäänyt pois käytöstä. Pohjois-Eurooppaa varten määriteltiin ISO 8859-4 eli Latin 4, jolla voi kirjoittaa viroa, latviaa, liettuaa ja grönlantia. Se soveltuu myös muiden pohjoismaisten valtakielten paitsi islannin kirjoittamiseen (ja suomen kirjoittamiseen oikeastaan paremminkin kuin Latin 1, koska siihen sisältyvät myös Š/š ja Ž/ž). Kirjainten Å/å, Ä/ä ja Ö/ö osalta Latin 4 on täysin yhteensopiva Latin 1:n kanssa. Kyrillistä aakkostoa varten määriteltiin ISO 8859-5, jolla voi kirjoittaa bulgariaa, valkovenäjää, makedoniaa, venäjää, serbiaa (kyrillisin aakkosin) sekä ukrainaa (ennen vuoden 1990 oikeinkirjoituksen uudistusta). Tämä merkistö ei ole kuitenkaan saavuttanut merkittävää suosiota, vaan käytetympiä ovat KOI8-muunnelmat ja Windowsin koodisivu 1251. Arabiaa varten määriteltiin ISO 8859-6, joka sisältää vain arabian perusaakkoston, eli sillä ei voi kirjoittaa persiaa tai urdua, vaikka nämä käyttävätkin pääosin samoja kirjaimia kuin arabia. Nykykreikkaa varten määriteltiin ISO 8859-7. Hepreaa varten määriteltiin ISO 8859-8 (joka sisältää vain konsonanttimerkit). ISO 8859-9 eli Latin 5 on lähes sama kuin Latin 1, mutta islannin kirjaimet Ð/ð, Ý/ý ja Þ/þ on korvattu turkkilaisilla kirjaimilla. ISO 8859-10 eli Latin 6 on uudelleenjärjestelty Latin 4, johon on lisätty myös Latin 5:stä poistetut islannin kirjaimet. Sitä voi käyttää Pohjoismaiden ja Baltian kielten lisäksi joidenkin saamelaisten kielten sekä grönlannin kirjoittamiseen. Kirjainten Å/å, Ä/ä ja Ö/ö osalta se on yhteensopiva Latin 1:n kanssa. ISO 8859-11 on määritelty thai-kieltä varten. ISO 8859-12 on hylätty ehdotus, joka lopulta korvattiin ISO 8859-14:llä. ISO 8859-13 eli Latin 7 on parannettu balttilainen merkistö. ISO 8859-14 eli Latin 8 on Latin 1:n muunnelma, johon on lisätty gaelin ja kymrin tarvitsemia kirjaimia, jotta sillä voisi kirjoittaa kaikkia kelttiläisiä kieliä. ISO 8859-15 eli Latin 9 (joskus myös Latin 0) on Latin 1:n muunnelma, johon on eräiden harvinaisten erikoismerkkien tilalle sijoitettu alkuperäisestä unohtuneita suomen ja ranskan kirjaimia (Š/š ja Ž/ž sekä Œ/œ ja Ÿ). Lisäksi valuuttamerkki ¤ on korvattu euron merkillä €. Uusin ISO 8859-16 on alun perin tehty romanian kielen oikeinkirjoitusta varten, mutta se soveltuu myös monille Etelä- ja Itä-Euroopan kielille ja sisältää lisäksi euron symbolin. Tällä merkistöllä voidaan kirjoittaa myös suomea, saksaa ja ranskaa, koska merkistöstä on pudotettu pois useita symboleja ja korvattu niitä kirjaimilla. Uusia merkistöjä ISO 8859 -perheeseen ei ole enää tarkoitus kehittää, vaan sen sijaan toivotaan Unicoden vähitellen korvaavan muut merkistöt. Muut kahdeksanbittiset merkistöt ISO-merkistöjen lisäksi on olemassa useita kansallisia ja epävirallisia merkistöjä. Näistä suosituimpia ovat KOI-8-muunnelmat, jotka ovat käytössä Itä-Euroopassa, kuten KOI8-R Venäjällä, KOI8-U Ukrainassa ja Bulgarian MIK. Myös vietnamin VISCII ja intialaisten kielten ISCII ovat tällaisia kahdeksanbittisiä merkistöjä. Tämän lisäksi useilla valmistajilla on omia kielikohtaisia merkistöjään: Microsoftilla DOS- ja Windows-koodisivut, Applella MacRoman ja MacCyrillic, HP:lla HP-Roman8 jne. Suosittu Microsoft Windows käyttää seuraavia merkistöjä (Windows-termistön mukaan koodisivuja), joista osa on standardin mukaisia, osa hieman muunnettuja ja osa omia: 1250 itäeurooppalainen (Latin 2) 1251 kyrillinen 1252 länsimainen (Latin 1:n muunnelma, jota virheellisesti saatetaan joskus kutsua Latin 1:ksi) 1253 kreikkalainen 1254 turkkilainen (Latin 5) 1255 heprealainen 1256 arabialainen 1257 balttilainen 1258 vietnamilainen 874 thai 932 japanilainen Shift-JIS 936 kiinalainen GBK (XGB) 949 korean laajennettu Wansung (KSC5601-1987) 950 kiinalainen (Taiwan, Hongkong) (Big5). Monitavuiset merkistöt Kahdeksanbittinen koodaus ei riitä Itä-Aasian kielissä tarvittavien merkkien esittämiseen, joten siellä on jouduttu kehittämään oma tekniikka, jotta sikäläisiä kieliä ylipäätään voisi kirjoittaa tietokoneella. Nämä merkistöt sisältävät ASCII-merkkien lisäksi yleiset paikallisesti tarvittavat merkit, mutta eivät muiden Itä-Aasian kielten merkkejä tai eurooppalaisten kielten erikoismerkkejä. Ensimmäinen tällainen merkistö oli japanilainen JIS X 0208, joka otettiin käyttöön jo 1976. JIS X 0208 oli ensimmäinen monitavuinen merkistö, jossa yhden merkin tallentamiseen käytetään useita tavuja tietokoneen muistissa. JIS X koostuu 94 × 94 merkin ruudukosta, johon voidaan määrittää 8836 merkkiä. Käytännössä merkit koodataan kahdella peräkkäisellä ASCIIn kirjoitusmerkillä. Merkistöstä on useita versioita, joista JIS X 0212 on uusin. Monitavuisen merkistön käsittely ja tiedon välittäminen voi olla vaikeaa, kun ohjelmat ja protokollat olettavat käytettäväksi kahdeksanbittistä merkistöä. Monitavuisten merkistöjen välittämiseksi on kehitetty koodauksia eri tarkoituksiin: EUC (Extended Unix Code) on koodaus, joka mahdollistaa ASCII-merkistön käyttämisen esimerkiksi Unix-komennoissa ja tiedostonimissä samaan aikaan monitavuisen merkistön kanssa. Japanilaisen ASCII-yhtiön kehittämä Shift-JIS on koodaus, joka siirtää JIS:n katakana-merkistön 8-bittiselle alueelle. ISO-2022 määrittelee sarjan koodeja, joilla merkistöä voi vaihtaa kesken tekstin ja siten käyttää lomittain eri merkistöjä ja merkkejä. Useissa Itä-Aasian maissa seurattiin Japanin esimerkkiä ja kehitettiin oma 94 × 94 -merkistö vastaavalla tekniikalla. Tällaisia ovat GB2312 - kiinan yksinkertaistetut merkit (Kiina) KS C 5601 - korea CNS 11643 - kiinan perinteiset merkit (Taiwan). Näitä merkistöjä yhdistettyinä ISO-2022- tai EUC-koodaukseen käytetään yleisesti sähköposteissa ja niitä merkitään MIME-otsakkeissa tyypeillä ISO-2022-JP/CN/TW/KR. Tosin Taiwanissa on yleisemmin käytetty Big5-merkistöä ja Hongkongissa tästä edelleen muunneltua omaa merkistöä HKSCS. Kiinan hallitus on määrännyt pakolliseksi GB 18030-2000 -merkistön tukemisen kaikissa Manner-Kiinassa myytävissä käyttöjärjestelmissä. Unicode Koska merkistöjen runsaudesta huolimatta millään niistä ei voinut kirjoittaa montakaan kieltä yhteen tekstitiedostoon, kehitettiin monikielinen ratkaisu Unicode, jonka versio 5.2 sisältää yli 100 000 merkkiä. Niillä voidaan kirjoittaa suurinta osaa nykyään puhuttavista kielistä. Unicoden on tarkoitus sisältää kaikki merkit, jotka ovat sisältyneet toisiin merkistöihin, jotta muunnos Unicodeen olisi aina mahdollista tehdä. Kun ohjelmistotuki Unicodelle laajenee, suurin osa muista merkistöistä voidaan hylätä. Kuitenkaan ideogrammeja käyttäville kielille Unicode ei ole pystynyt tarjoamaan täyttä tukea, minkä vuoksi onkin yritetty kehittää kattavampia järjestelmiä, kuten TRON, UTF-2000 ja Giga Character Set. Unicode-standardi ei määrittele yksittäiselle merkille tiettyä esitysmuotoa, vaan kiinteän koodiarvon. Standardissa on useita koodaustapoja, joista yleisimmät ovat vaihtelevatavuiset UTF-8- ja UTF-16- sekä kiinteätavuiset UCS-2- ja UCS-4-koodaukset. Lähteet Viitteet Standardit Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Metrinen avaruus on matematiikassa joukko, jossa on määritelty pisteiden välinen etäisyys. Metriset avaruudet ovat tärkeitä esimerkkejä topologisista avaruuksista. Topologiset avaruudet, joissa voidaan määritellä metriikka, ovat metristyviä avaruuksia. Määritelmä Metrinen avaruus on pari , missä on joukko ja kuvaus (ns. metriikka eli etäisyysfunktio), joka kaikilla joukon alkioilla , ja toteuttaa ehdot (kolmioepäyhtälö), , , ja . Ehdoista seuraa , sillä (1) (2) . Kun toteuttaa ehdot 1–3, se on pseudometriikka. Täten jokainen metriikka on myös pseudometriikka. Metristä avaruutta kutsutaan usein vain metriseksi avaruudeksi , jos käytössä oleva metriikka on asiayhteydestä selvä. Metrisen avaruuden alkioita kutsutaan yleensä pisteiksi, ja lukua pisteiden ja väliseksi etäisyydeksi. Esimerkkejä Mielivaltaisessa epätyhjässä joukossa voidaan määritellä ns. diskreetti metriikka (myös {0, 1}-metriikka) määrittelemällä jos ja muutoin. Reaalilukujen joukossa pisteiden erotuksen itseisarvo määrittelee (ns. tavallisen reaalisen) metriikan . Jokaisessa joukossa tärkein metriikka on euklidinen metriikka, jossa pisteiden ja välinen etäisyys on Tasossa ja kolmiulotteisessa avaruudessa tämä vastaa tavanomaista euklidisen geometrian mukaista pisteiden välistä etäisyyttä. Normiavaruus on aina myös metrinen avaruus. Nimittäin jos on normiavaruus, niin funktio määrää metriikan joukkoon X. Pallopinnalla voidaan määrittää metriikka siten, että kahden pisteen välinen etäisyys mitataan niiden kautta kulkevaa isoympyrää pitkin. Määritelmiä Kuulat ja pallot Olkoon metrinen avaruus, ja . Tällöin joukkoa kutsutaan avaruuden -keskiseksi -säteiseksi avoimeksi kuulaksi. Toisin sanoen, on niiden pisteiden joukko, joiden etäisyys pisteestä on aidosti pienempi kuin . Joukkoa kutsutaan myös pisteen kuulaympäristöksi. Vastaavasti määritellään joukot ja joista edellistä kutsutaan suljetuksi kuulaksi ja jälkimmäistä palloksi. On syytä korostaa, että kuulat ja pallot riippuvat avaruuden metriikasta , ja tarvittaessa esimerkiksi avointa kuulaa voidaan merkitä . Avoin ja suljettu joukko Avaruuden osajoukko on avoin, jos jokaisella pisteellä on kuulaympäristö siten, että . Metrisen avaruuden avointen joukkojen kokoelma muodostaa erään :n topologian, ns. tavallisen topologian ; siten jokainen metrinen avaruus on luonnollisella tavalla topologinen avaruus. Itse asiassa kutsumme topologisen avaruuden topologiaa metristyväksi jos ja vain jos on olemassa jokin :n metriikka siten, että . Joukko on suljettu, jos sen komplementti on avoin. Joukko voi olla yhtä aikaa avoin ja suljettu, mutta se ei välttämättä ole kumpaakaan. Rajoitettu joukko Metrisen avaruuden osajoukkoa sanotaan rajoitetuksi, jos on olemassa sellainen säde , että kaikilla . Pienintä tällaista sädettä (pienin yläraja) sanotaan joukon halkaisijaksi eli läpimitaksi. Pisteen etäisyys joukosta Metrisen avaruuden pisteen etäisyys joukosta on lyhin etäisyys pisteestä johonkin joukon pisteeseen, toisin sanoen . Katso myös Avaruus Ultrametrinen avaruus Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Kirjallisuutta Topologia Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Metriikka eli etäisyysfunktio kertoo joukon pisteiden välisen etäisyyden ja tekee joukosta metrisen avaruuden. Joukon metriikka on funktio , joka kaikilla joukon alkioilla toteuttaa ehdot jos ja vain jos (symmetrisyys) (kolmioepäyhtälö). Esimerkkejä tasossa Joukon pisteitä merkitään tässä ja . Tavallinen euklidinen etäisyys tasossa: . "Manhattan-etäisyys" . Nimi tulee ajoreitistä kaupungissa, jossa on neliön muotoisia kortteleita. Tšebyšovin etäisyys . Yleisemmin kun on reaaliluku ja vähintään 1, on metriikka; euklidinen etäisyys on tämän erikoistapaus , Manhattan-etäisyys erikoistapaus ja Tšebyšovin etäisyys eräänlainen raja-arvo äärettömyydessä. Muita esimerkkejä Kaikki edellisen kohdan esimerkit yleistyvät kolmiulotteiseen tilaan ja edelleen mihin tahansa avaruuteen . Merkkijonoille on määritelty Levenšteinin etäisyys. Esimerkkejä arkielämässä "Nopeimman reitin vaatima aika kävellen" on usein lähestulkoon etäisyysfunktio. Autolla kaupungissa sama ei aina päde, koska yksisuuntaiset kadut rikkovat symmetrian. Vaalien ehdokkaiden vaalikoneisiin antamien vastausten perusteella voidaan määritellä kahden ehdokkaan vaalilupausten ja aatteellisten erojen etäisyys sillä perusteella, moneenko kysymykseen ehdokkaat vastasivat eri tavalla. Varsinaisesti tällöin lasketaan kahden mahdollisen vastausrivin etäisyys. Toinen ehto ei toteutuisi, jos kaksi ehdokasta vastaisi täysin samoin ja mitattaisiin nimenomaan ehdokkaiden etäisyyttä. Lähteet Kirjallisuutta Metrinen topologia cs:metrika sv:Metrik (matematik)


text: Mikrobitti (vuosina 2012–2015 MB, ennen vuotta 2012 MikroBitti ja sitä ennen MikroBITTI) on vuonna 1984 perustettu alun perin tietokoneharrastajille ja -aloittelijoille suunnattu tietotekniikkalehti. Mikrobitin perusti Tecnopress, jonka Sanoma-konserni osti vuonna 1984. Lehti siirtyi Talentumin omistukseen vuonna 2015, mitä ennen sitä julkaisi Sanoma-konserniin kuuluva Sanoma Media Finland. Nykyään Mikrobittiä kustantaa Alma Talent. Lehdessä on paljon laite- ja ohjelmistotestejä sekä uutisia. Siinä on ollut myös tietokonekulttuuria käsitteleviä artikkeleita sekä peli-, musiikki- ja elokuva-arvosteluita. Mikrobitin nykyinen päätoimittaja on Harri Junttila. Lehti ilmestyy 12 kertaa vuodessa. Mikrobitin perinteinen levikki oli parhaimmillaan yli 100 000 kappaletta. Vuonna 2016 Mikrobitin levikki oli 35 293, josta digitilauksia 1 372. Vuonna 2022 lehden lukijamääräksi arvioitiin modernissa lukijaestimaatissa keskimäärin 74 000 (paperilehti) ja 198 000 (paperi+digi) lukijaa. Mikrobittiä edelsi sen sisarlehdessä Tietokoneessa vuosina 1983–1984 julkaistu Mikro 2000 -liite, jolla oli samoja tekijöitä. Mikrobitin perustamisesta kerrottiin Tietokone-lehdessä. Tätä edelsi toisen sisarlehden, Prosessorin, Mikroprosessori-liite, jolla oli myös samoja tekijöitä. Mikrobitin myöhempiä sisarlehtiä olivat muun muassa C-lehti ja Pelit-lehti. Mikrobitin nykyinen sisarlehti on Tietokone-lehden seuraaja Tivi. Myös näillä lehdillä on sekä yhteinen julkaisija että yhteisiä tekijöitä. Mikrobitti-lehteen liittyi pitkään MBnet-verkkopalvelu. Historia MikroBitin ensimmäisten kuuden vuoden aikana lehti julkaisi joka numerossa useita BASIC-kielisiä ohjelmalistauksia eri kotitietokoneille, erityisesti Commodore 64:lle, MSX:lle ja ZX Spectrumille. Kenties tunnetuin Mikrobitissä julkaistuista ohjelmista oli Pekka Tolosen Apple II -tietokoneelle kirjoittamasta Kalle Kotipsykiatri -ohjelmasta Jyrki Kasvin Commodorelle muokkaama versio, joka julkaistiin lehden ensimmäisessä numerossa. Paitsi ”tekoälystään”, se muistetaan myös toimituksellisena painajaisena: ohjelma ei toiminut ilman korjauksia, sillä ohjelmalistauksesta oli sensuroitu kirosanoja sisältäviä ohjelmarivejä. Vuoden 2004 alussa MikroBitti muutti linjaansa perinteisestä tietokonelehdestä yleisemmin uutta tekniikkaa käsitteleväksi lehdeksi. Lehti sisälsi usein elektroniikkarakenteluohjeita ja ohjelmointiartikkeleita. MikroBitin kanssa saman yhtiön Sanoma Magazinesin julkaisema Hifi-lehti lakkautettiin joulukuussa 2006, kun se liitettiin MikroBittiin. Sen jälkeen lehdessä ei enää ollut rakenteluohjeita ja ohjelmointiartikkeleita. MikroBitin tilaajat saivat ennen vuotta 2010 joka vuosi Huvi- ja hyötyrompun, joka sisälsi pelejä ja muita ohjelmia. Vuonna 2010 sen sijaan tilaajat saivat Huvi- ja hyöty -nettisivuilta samat edut. Lisäksi tilaajat saavat vuosittain 4 kuukauden käyttöoikeuden F-Secure-tietoturvaohjelmistoon. Lehden nimi muuttui 29. elokuuta 2012 MikroBitistä MB:ksi, ja sen uudeksi kooksi tuli 210 × 275 mm. Nimenvaihdoksen jälkeen Jari Peltola toimi MB:n päätoimittajana vuosien 2012–2015 välillä. 1. toukokuuta 2015 Talentum osti MB-lehden Sanoma Media Finlandilta. Uuden omistajan myötä lehden päätoimittajaksi siirtyi Mikko Torikka. Syyskuussa 2015 Talentum yhdisti MPC- ja MB-lehdet uudeksi Mikrobitiksi. Yhdistymisen myötä Mikrobitti tarkensi lehden fokusta takaisin tietotekniikkaan. Nykyään lehdessä on taas rakenteluohjeita ja ohjelmointiartikkeleita. MBnet MBnet oli MikroBitin sähköinen ulottuvuus, jonka modeemipohjainen BBS-järjestelmä oli aikoinaan maailman suurin. MBnetin BBS-järjestelmä lakkautettiin vuonna 2002. Sen jälkeen MBnetistä tuli WWW-pohjainen verkkopalvelu, jossa oli muun muassa uutisia, tiedostoalueita ja tietokonekomponenttien hintaseuranta. MBnetistä tuli hyvin suosittu portaali, ja tammikuussa 2007 kaikki MikroBitin web-palvelut siirrettiin osoitteeseen mbnet.fi. Sittemmin MBnetistä tuli Mikrobitin tilaajille tarkoitettu sähköposti- ja kotisivupalvelu. MBnetin palvelut suljettiin 13.10.2022. MBnetin Apaja-tiedostoarkisto on tallennettu Kansalliskirjastoon. Mikrobitillä on nykyisin erillinen verkkosivusto osoitteessa mikrobitti.fi. MBCD MikroBitistä julkaistiin vuosina 1996–2001 lehden vuosikertojen 1994–2000 PDF-versiot CD-ROM-levyillä. Levyjen markkinointinimet vaihtelivat vuodesta toiseen: Sähköinen lehti, Virtuaalilehti sekä Bittivuodet tai Parhaat Bittivuodet. Levyjä kutsuttiin myös yhteisellä lyhenteellä MBCD. Useilla MBCD:eillä on ohjelmakokoelma MBnetin tiedostoarkistoista ja suurimmat koostuvat jopa neljästä CD-ROM-levystä. MBCD:t myytiin erikseen, eikä niitä tule sekoittaa tilaajille jaettuun Huvi- ja hyötyromppuun. Bittileirit MikroBitti järjesti vuosittaisia kesäleirejä Lautsiassa, pienessä Kanta-Hämeen kylässä eteläisessä Suomessa. Bittileirit olivat avoimia kaikille MikroBitin lukijoille, osallistumismaksua vastaan, ja kestivät noin viikon. Kukin päivä koostui tietokoneohjelmoinnin tunneista, joita lehden henkilökunta veti. Alussa leireillä käytettiin erilaisia 8-bittisiä koneita, kuten Commodore 64- ja MSX-tietokoneita. Nämä korvattiin myöhemmin Commodore Amiga -malleilla. Iltaisin leireillä tarjottiin tavanomaista kesäleirien ulko-ohjelmaa, joskin osallistujat käyttivät yleensä suurimman osan vapaa-ajastaan tietokonepelejä pelaten. Viimeinen Bittileiri järjestettiin vuonna 1991. Jyrki Kasvi, MikroBitin pitkäaikainen avustaja, on maininnut törmänneensä moniin entisiin bittileiriläisiin suomalaisten IT-yritysten johdossa. Illuminatus MikroBitissä on julkaistu myös aprillipiloja. Vuoden 1989 aprillipila-artikkelin aiheena oli tietokonepelimaailman mullistava elitentappaja. Pilassa esiintyi kuvitteellinen peli Illuminatus, jonka oli suunnitellut yhtälailla kuvitteellinen "Jürgen Sternreise" (englanniksi jotakuinkin John Star Trek). Todellisuudessa Illuminatuksen ja siitä kertoneen jutun oli laatinut pääasiassa Niko Nirvi. Grafiikat oli toteuttanut Petri Teittinen Deluxe Paint II:lla. Lehti raportoi, että monet lukijat uskoivat Illuminatuksen olleen totta. Myöhemmin suomalaisen demoryhmän Future Crew'n jäsenet ryhtyivät tekemään peliä tuon artikkelin innoittamina, mutta projekti jäi heiltä kesken. Skrolli-lehti toteutti sittemmin Illuminatuksesta pelattavan demon, joka julkaistiin Skrollin virtuaalisella kansilevykkeellä. Tunnettuja aikaisempia kirjoittajia Niko Nirvi (siirtyi Pelit-lehteen, kun se perustettiin) Nordic the Incurable eli Risto Hieta (piti lehdessä 1980- ja 1990-luvuilla Peliluola-palstaa) Jyrki J. J. Kasvi (kirjoitti ennen nimeensä aina nimikirjaimet J. J.) Jukka Tapanimäki Pasi Hytönen Petri Teittinen Jukka O. Kauppinen Risto Siilasmaa Tero Lehto Janne Sirén Wallu eli Harri Vaalio (Mikrokivikausi-sarjakuvan tekijä) Lähteet Aiheesta muualla Mikrobitti Mikrobitti-lehden Illuminatus-pila ja sitä kommentoiva saman lehden artikkeli (arkistoitu) Mikrobittien sisällysluetteloita 1980- ja 1990-luvuilta – Sami Rautiainen Mikrobittien sisällysluetteloita 1980- ja 1990-luvuilta Suomalaiset tietotekniikkalehdet