text: Suomenruotsalaiset () ovat ruotsia äidinkielenään puhuvia syntyperäisiä Suomen asukkaita. Suomen väestöstä oli vuoden 2020 lopussa ilmoitettu ruotsinkielisiksi 287 871 henkeä, mikä vastaa 5,2 % Suomen asukkaista. Ahvenanmaalla vastaava lukema oli 86,2 % väestöstä. Manner-Suomessa ruotsinkielisiä oli vuoden 2017 lopussa 263 349 henkeä; 4,78 % asukkaista. Ruotsinkielisiä asuu enimmäkseen neljällä toisistaan erillisellä alueella, jotka ovat Uusimaa, Pohjanmaan rannikko sekä Ahvenanmaa ja Turun saaristo. Suomenruotsalaiset kutsuvat kaikkia suomalaisia sanalla finländare, kun taas suomenkielisistä he käyttävät sanaa finne. Suomenruotsi Suomenruotsin murteet ovat yleisruotsalaisessa luokittelussa perinteisesti laskettu kuuluviksi itäruotsalaisiin murteisiin () yhdessä vironruotsin kanssa, joka on nykyisin käytännössä kuollut, koska toisen maailmansodan jälkeen lähes kaikki sen puhujat, vironruotsalaiset, siirtyivät Ruotsiin. Suomenruotsalaisten murteiden historiallinen ”kantakoti” näyttää olevan keskiruotsalainen, Mälarenjärveä ympäröivä alue. Suomenruotsalaisten alkuperä Kristittyjä ruotsalaisia siirtyi Ahvenanmaalle, Turunmaan saaristoon ja Länsi-Uudellemaalle mahdollisesti 1100-luvun lopulla. Kolonisaatio jatkui ja voimistui 1200-ja 1300-luvuilla, jolloin se suuntautui myös Itä-Uudellemaalle sekä Pohjanmaan rannikolle. Ruotsalaisten kolonisaatio tapahtui ristiretkien yhteydessä ja se liittyi katolisen kirkon pyrkimykseen levittää kristinuskoa itämeren piirissä. Tulokkaat olivat kristittyjä ja he saapuivat vielä suurelta osin pakanallisen maahan. Kolonisaatio oli ristiretkien ohella keino käännyttää suomalaisia kristinuskoon, ja sitä tuki katolisen kirkon ohella myös vielä kehittymässä ollut Ruotsin kuningaskunta. Ruotsin kieli tuli Suomeen näiden maahanmuuttajien mukana, koska näiden alueiden ruotsinkielisen paikannimistön seasta ei ole löydetty varhaisempia nimikerrostumia. Historiallisissa lähteissä ruotsalaisesta maahanmuutosta mainitsee Eerikinkronikka, jonka mukaan ”maa miehitettiin kristityillä” niin kutsutun toisen ristiretken jälkeen. Ruotsalaisten maahanmuutosta tuli 1300-luvulla yhä järjestäytyneempää ja vuosisadan loppuun mennessä maahanmuuton kohteena olleet alueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten tulokkaiden asuttamia. Alun perin muuttajien oletettiin olleen kotoisin Hälsinglannista, mutta nykyisen käsityksen mukaan valtaosa sadoista, mahdollisesti jopa tuhansista Suomeen tulleista ruotsalaisista, oli lähtöisin Keski-Ruotsista. Ruotsin kielen leviäminen jatkui vielä Venäjän vallan ajan alkuvaiheessa 1800-luvun alkupuolella. Yhteiskunnalliseen asemaan liittyvä ruotsin kielen omaksuminen menetti tarpeellisuuttaan 1800-luvun jälkipuolelta lähtien, kun Suomeen alkoivat muodostua suomenkielinen sivistyneistö ja liikemieskunta. 1800-luvun lopulla suomesta tuli virallinen ja hallinnon ensisijainen kieli. Fennomanian ja 1900-luvun alkupuolen suomenkielisyysliikkeen eli aitosuomalaisuuden myötä useat ruotsalaistaustaiset tai ruotsinkielistyneet perheet siirtyivät suomen kieleen. Ruotsinkielisen väestön genetiikka Vuonna 2008 julkaistiin ensimmäinen genomin seulontaan perustuva suomalais-ruotsalainen vertailututkimus. Suomenruotsalaisten eri ryhmistä tutkimuksessa oli edustettuna Pohjanmaan ruotsinkielinen väestö. Tutkimuksen mukaan Pohjanmaan ruotsinkieliset muodostavat geeniklusterin ruotsalaisten kanssa. Vuonna 2008 julkaistun tutkimuksen mukaan Pohjanmaan ruotsinkieliset erosivat muusta tutkitusta länsisuomalaisesta väestöstä vain, kun Ruotsi otettiin tutkimuksen vertailuryhmään mukaan. Käsitys suomenruotsalaisuudesta Suomenruotsalaiset alkoivat varsinaisesti korostaa omaa, suomenkielisistä eroavaa identiteettiään 1800-luvun jälkipuolella. Tämä oli reaktiota sille, että suomalaista kansallisuustunnetta oli alettu rakentaa suomen kielen varaan (fennomania). Lisäksi Venäjän keisari halusi edistääkseen Suomen lopullista eroa Ruotsista suomen virallisiksi kieliksi venäjän ja suomen, ei ruotsia. Vastapainona tällaiselle syntyi svekomania, ruotsinmielisyys. Svekomaanit korostivat, että Suomen ruotsinkieliset muodostavat oman ruotsalaisen kansallisuuden Suomessa. Usein käytettiin termiä östsvenskar, itäruotsalaiset. 1900-luvun kuluessa suomenruotsalaisuus alettiin mieltää riikinruotsalaisuudesta eroavaksi ilmiöksi. Nimitystä suomenruotsalaiset (finlandssvenskar) Suomen ruotsinkieliset alkoivat käyttää itsestään vuonna 1912. Suomenruotsalainen identiteetti Suomenruotsalaiset on usein määritelty nimenomaan kielivähemmistöksi. Osalla suomenruotsalaisista on tätä näkemystä vastaava identiteetti. Näin on varsinkin Uudellamaalla, missä suomenruotsalaiset ovat kiinteä osa Suomen kansaa. Toisaalta monilla rannikon suomenruotsalaisilla varsinkin Pohjanmaalla on voimakas tunne siitä, etteivät Pohjanlahden valtiorajat erota suomenruotsalaisia ruotsalaisista. Itämeren ruotsinkieliset rannikkoasutukset niin Suomen, Viron kuin Ruotsin puolella ovat olleet vuosisatojen ajan tiiviisti yhteydessä toisiinsa. Näistä syistä myös ”itäruotsalaisuutta” korostavia näkökulmia suomenruotsalaisuuteen on yhä olemassa. Suomenruotsalainen kielitieteilijä Leif Höckerstedt katsoo, että suomenruotsalaisuutta on mahdotonta tarkastella Ruotsista irrallaan olevana ilmiönä. Hänen mukaansa Suomen suomenkieliset ja ruotsinkieliset ovat sitoutuneet yhteisiin poliittisiin tavoitteisiin, mutta eivät jaa samaa etnistä identiteettiä. Höckerstedtin mukaan suomenruotsalaisesta etnisyydestä ei kuitenkaan haluta keskustella julkisesti. Tutkija Charlotta Hedberg esittää, että suomenruotsalaisten yliedustus Suomen ja Ruotsin välisessä maahanmuutossa heijastelee yhteisön vähemmistöasemaa ja etnistä sidettä Ruotsiin. Kansainvälisessä vähemmistöoikeuksia sivuavassa keskustelussa on myös esitetty, että suomenruotsalaisia voidaan tarkastella sekä etnisenä vähemmistönä että kansallisuutena. Ahvenanmaalaiset katsotaan tavallisesti sekä suomenruotsalaisista että suomalaisista erilliseksi ryhmäksi. Suomenruotsalaisten väestönkehitys Ruotsinkielisten suhteellinen osuus Suomen väkiluvusta on entisaikoina ollut huomattavasti nykyistä suurempi. On arvioitu, että vuonna 1610 ruotsinkielisiä oli Suomessa noin 70 000, mikä oli peräti noin 17–18 % koko maan väestöstä. Tämä on varhaisin ajankohta, jonka suhteen ruotsinkielisten määrästä on esitetty arvio. Vuonna 1880 osuus oli noin 14,3 %. 1970-luvun alkupuolella ruotsinkielisiä oli 302 000 henkeä, joka oli silloin noin 6,5 % väestöstä. Osassa Suomen sisämaakaupungeistakin oli aikaisemmin kaupungin kokoon nähden suuri ruotsinkielinen vähemmistö, mm. Mikkelin asukkaista oli 1800-luvulla ruotsinkielisiä peräti 27 %. Suomenruotsalaisten suhteellinen osuus Suomen väestöstä on ollut ainakin 1880-luvulta lähtien laskussa, vaikkakin absoluuttinen määrä nousi vuoteen 1940 asti. 1950- ja 1960-luvuilla maastamuutto vähensi huomattavasti ruotsinkielisten osuutta. 1970-luvulta lähtien suomenruotsalaisten absoluuttinen määrä ja suhteellinen osuus Suomen väestöstä ovat laskeneet hitaasti (302 000–289 596). Suomenruotsalaisten maantieteellinen sijoittuminen Suomenruotsalaiset eivät asu pelkästään rannikolla, vaan ruotsinkielisiä on myös sisämaan suurissa kaupungeissa. Vuoden 2013 lopun väestötietojen mukaan sisämaan yksikielisistä suomenkielisistä kunnista suhteellisesti ja määrällisesti eniten ruotsinkielisiä on Kaarinassa, 1 314 eli 4,13 %, suhteellinen osuus on suurempi kuin kaksikielisissä Lohjalla ja Vantaalla. Määrällisesti toiseksi eniten ruotsinkielisiä on Tampereella, 1 276 eli 0,53 %. Lukuun sisältyvät myös ruotsinkieliset maahanmuuttajat. Vertailuja suomenkielisiin Tutkimusten mukaan suomenruotsalaisten ja muiden suomalaisten elinkeinorakenteessa ei keskimäärin ole suuria eroja. Toisaalta kuitenkin paikallisesti erot ovat huomattavia. Suomenruotsalaisista suurempi osuus saa toimeentulonsa maataloudesta ja (meri)liikenteestä; teollisuustyöntekijöitä on vähemmän. Tilastollisesti kaikkein ruotsinkielisin ammatti on kalastaja. Lakimiehinä, lääkäreinä ja yritysjohtajina suomenruotsalaisia on väestösuhdetta (5,46 %) suurempi osuus. Kauppalehden julkaisemien tietojen mukaan suomenruotsalaiset omistavat keskimäärin 3,3 kertaa niin paljon yritysosakkeita kuin suomenkieliset. Suomessa asuvilla ruotsinkielisillä on keskimäärin enemmän varallisuutta kuin suomenkielisillä. Varallisuus korreloi Jan Saarelan tutkimuksen mukaan voimakkaasti sen kanssa, oliko henkilö syntynyt sillä alueella, jossa asui, mikä oli yleisempää ruotsinkielisten kuin suomenkielisten parissa. Joillakin alueilla, kuten pääkaupunkiseudulla, ruotsinkieliset miehet ansaitsevat jopa 17 % enemmän kuin suomenkieliset miehet, mutta ero kieliryhmien naisten välillä on pienempi. Miesten tuloeroista kaksi kolmasosaa voidaan selittää taustamuuttujilla, etenkin ikä- ja koulutusrakenteella. Työttömyys on ruotsinkielisten keskuudessa ollut huomattavasti alhaisempaa. Toisaalta Pohjanmaalla suomenkielisillä on keskimäärin korkeammat tulot kuin ruotsinkielisillä. Suomenruotsalaiset elävät 2–3 vuotta suomenkielisiä pidempään. Lisäksi he elävät keskimäärin terveempinä eivätkä sairastu tauteihin yhtä paljon kuin suomenkieliset. Eroa selittää suomenruotsalaisen kulttuurin sisältämä sosiaalinen pääoma, mikä näkyy luottamuksena ja osallistumisena harrastuksiin. Toisaalta rokotevastaisuus ruotsinkielisellä Pohjanmaalla on johtanut tuhkarokkotapauksien esiintymisiin. Suomenruotsalaiset koululaiset pärjäsivät kansainvälisessä PISA-tutkimuksessa suomenkielisiä suomalaisia hieman huonommin. Syyksi on epäilty Suomen ruotsinkielisten koulukirjojen kustannussyistä heikompaa tasoa. Suomenruotsalaiset osana Suomen yhteiskuntaa Suomenruotsalaiset Suomen sodissa ja puolustusvoimissa Suomenruotsalaisilla on ollut merkittävä rooli Suomen sodissa ja puolustusvoimissa. Jääkäriliike, jonka tavoitteena oli vapauttaa Suomi Venäjän keisarikunnasta, koostui suurimmaksi osaksi suomenruotsalaisista. Ruotsinkielisillä oli matalampi kynnys matkustaa Saksaan koulutettaviksi. Sisällissotaan vuonna 1918 suomenruotsalaiset osallistuivat pääasiassa valkoisten puolella, ja pienemmässä määrin punaisten puolella. Valkoisia johti Gustaf Mannerheim, josta tuli myöhemmin Suomen marsalkka. Sisällissodan kynnyksellä perustetun valkoisten suojeluskunnan ruotsinkieliset osastot olivat Uusimaa, Raasepori ja Vaasa, ja kaksikieliset olivat Helsinki ja Turunmaa. Suomenruotsalaisia punaisten puolella olivat muun muassa Eyolf Mattsson ja Edvard Gylling, jotka nousivat myöhemmin merkittäviin asemiin Neuvostoliitossa. Sodan aikana kuoli (ainakin) ruotsinkielistä punaisten puolella ja 683 valkoisten puolella. Talvisodassa (1939–1940) ja jatkosodassa (1941–44) sekä Lapin sodassa (1944–1945) suomenruotsalaiset palvelivat niin upseereina kuin miehistössäkin. Merkittäviä johtajia Mannerheimin lisäksi olivat Erik Heinrichs (jalkaväen kenraali, Mannerheimin neuvonantaja), Lennart Oesch (Karjalankannaksen komentaja kesällä 1944), Harald Öhquist (Karjalankannaksen komentaja talvisodassa) ja Hugo Österman (Karjalankannaksen ylipäällikkö talvisodassa). Osa jalkaväkirykmenteistä oli ruotsinkielisiä: talvisodassa 1939–1940 Jalkaväkirykmentti 9 (alun perin JR 22) ja JR 10 Karjalankannaksella, ja jatkosodassa 1941–1944 JR 13, JR 24, JR 55 ja JR 61, jotka toimivat Hangon rintamalla 1941 (JR 13 ja JR 55), Karjalankannaksella 1941-1944 (JR 24, JR 13 ja JR 61) ja Syvärin rintamalla (JR 61). Talvisodan jälkeen JR 9:ää ja JR 10:tä kielipoliittisista syistä syytettiin vihollisen läpimurrosta Mannerheim-linjan Summa–Lähde-osuudella helmikuussa 1940 (ks. Summan taistelu). Nykyajan tutkimus on kuitenkin selvästi osoittanut, että puna-armeijan joukot, jotka keskittyivät suurissa määrissä juuri tähän kohtaan rintamaa, olisivat rikkoneet puolustuslinjat puolustajien kielestä riippumatta. Talvisodan lopussa 13. maaliskuuta 1940 Hanko ja sen lähialueet vuokrattiin Neuvostoliitolle 30 vuodeksi, jolloin yli asukasta (pääasiassa ruotsinkielisiä) jäi kodittomaksi ja pakkosiirrettiin. Tienhaaran taistelussa Viipurin länsipuolella vuonna 1944 ruotsinkielinen JR 61 vaikutti keskeisesti jatkosodan lopputulokseen. Rykmentti torjui puna-armeijan hyökkäystä ja onnistui sodan ensimmäisessä niin sanotussa torjuntavoitossa. Jatkosodan lopputulos vaikutti suomenruotsalaisiin useilla alueilla. Karjalan menetetyillä alueilla oli pieni suomenruotsalainen vähemmistö: vuonna 1939 Viipurin läänin 74 495 suomalaisesta oli ruotsinkielisiä. Vuonna 1944 tehdyn aseleposopimuksen mukaan Porkkalan alue vuokrattiin Neuvostoliitolle, minkä seurauksena väestö ruotsinkielisine enemmistöineen pakkosiirrettiin. Alue vuokrattiin 50 vuodeksi, mutta se palautettiin jo tammikuussa 1956 huomattavasti huonommassa kunnossa. Vuosina 1941–1945 nimitettiin Mannerheimin-ristin ritareiksi 191 henkilöä, joista 25 oli ruotsinkielisiä. Suhteellinen osuus oli hieman suurempi (13 %) kuin ruotsinkielisten osuus koko väestöstä (10 %). Nyky-Suomessa suurin osa suomenruotsalaisista suorittaa asepalveluksensa Uudenmaan prikaatissa, joka on Suomen ainoa yksikkö, jonka koulutuskieli on ruotsi. Gustav Hägglund toimi Suomen puolustusvoimain komentajana vuosina 1994–2001. Katso myös Lucian päivä Stafettkarnevalen Suomen kielipolitiikka Suomen ruotsalainen kansanpuolue Suomenruotsalaisten lippu Svenskfinland Ankkalammikko Ruotsinsuomalaiset Suomenruotsalaiset Ruotsissa Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Suomen pääministeri () on valtioneuvoston eli hallituksen johtaja. Tässä asemassa hän johtaa Suomen sisä- ja EU-politiikkaa. Pääministerin valinta Perustuslakiuudistuksessa vuonna 2000 eduskuntavaalien tulos ja eduskunnan asema korostui pääministerin valinnassa. Vaalien jälkeen kansanedustajat valitsevat ensin suljetussa lippuäänestyksessä puhemiehen. Eduskuntaryhmien välisten hallitustunnustelujen jälkeen, kuultuaan eduskunnan puhemiestä, presidentti antaa eduskunnalle tiedon pääministeriehdokkaasta. Jos ehdokas saa enemmän kuin puolet avoimessa äänestyksessä annetuista äänistä, hänestä tulee pääministeri. Jos hän ei saa enemmistöä, asetetaan samalla tavoin uusi ehdokas. Jos tämäkään ei saa tarvittavaa enemmistöä, eduskunta valitsee pääministerin avoimessa äänestyksessä, jolloin valituksi tulee eniten ääniä saanut. Pääministeriksi valittu esittää presidentille muut ministerit, jonka jälkeen presidentti lopullisesti nimittää pääministerin ja valtioneuvoston muut ministerit. Hallitusohjelma annetaan tämän jälkeen viivytyksettä valtioneuvoston tiedonantona eduskunnalle. Pääministerin tehtävät Pääministeri johtaa valtioneuvoston toimintaa ja huolehtii valtioneuvostolle kuuluvien asioiden valmistelun ja käsittelyn yhteensovittamisesta. Pääministeri johtaa asioiden käsittelyä valtioneuvoston yleisistunnossa. Pääministeri valvoo hallitusohjelman toimeenpanoa ja toimii ministerivaliokuntien puheenjohtajana sekä huolehtii Euroopan unionissa päätettävien asioiden valmistelun ja käsittelyn yhteensovittamisesta valtioneuvostossa. Pääministeri siis johtaa Suomen EU-politiikkaa. Pääministeri on hallituksen politiikan johtaja, joka pyrkii sovittamaan eri hallituspuolueiden näkemyksiä hallituksen linjaksi. Pääministeri on vastuussa toimistaan eduskunnalle kuten muutkin ministerit. Pääministeri toimii myös tasavallan presidentin sijaisena tämän ollessa estyneenä. Jos pääministeri on estynyt, hänen tehtäviään hoitaa pääministerin sijaiseksi määrätty ministeri ja tämänkin ollessa estynyt virkavuosiltaan vanhin ministeri. Suomen tasavallan presidentin valtaoikeuksia on 1980-luvulta lähtien pyritty kaventamaan, mikä on korostanut pääministerin asemaa. Vuosien 2000 ja 2012 perustuslakiuudistuksessa pääministerin asema vahvistui. Vastaavasti se supisti presidentin sisäpoliittista valtaa. Pääministerin vallan lisäämistä ja presidentin vallan kaventamista on perusteltu sillä, että presidentti ei ole vastuussa eduskunnalle mutta pääministeri kylläkin on. Valtiollisessa protokollassa pääministeri on kolmantena, tasavallan presidentin ja eduskunnan puhemiehen jälkeen. Pääministerit Pääministerin sijainen Pääministerin sijainen on tehtävään määrätty toinen valtioneuvoston jäsen sen varalta, ettei pääministeri voi tilapäisen esteen takia hoitaa tehtäviään. Tällöin niitä hoitaa pääministerin sijaiseksi määrätty ministeri. Valtioneuvosto määrää pääministerin sijaisen. Tilapäisenä esteenä on esimerkiksi pääministerin vuosilomaan rinnastettavissa oleva oikeus 30 päivän vapaaseen. Pääministerin palkkio ja muut etuudet Palkkio Pääministerille maksetaan ”tehtävän asianmukaisen hoitamisen vaatima” palkkio. Palkkio vastaa suuruudeltaan eduskunnan puhemiehelle maksettavaa palkkiota, joka on vaalikauden 2019–2022 alusta lukien 13 390 euroa kuukaudessa. Pääministerin palkkio on veronalaista ansiotuloa. Loma Pääministerillä on kalenterivuosittain oikeus vuosilomaan rinnastettavaan 30 päivän vapaaseen, jonka sijoittumisesta päättää valtioneuvoston yleisistunto. Jos pääministeri ei voi pitää vapaataan, se korvataan hänelle rahamääräisenä. Kuljetus- ja turvallisuuspalvelut Pääministerin virka-autopalvelusta sekä kuljetus- ja turvallisuusjärjestelyistä määrätään valtioneuvoston kanslian päätöksellä. Asuntoetu Pääministerillä on asunto valtion talossa (Kesäranta), jonka kunnossapito, lämmitys ja valaistus sekä sisustus kustannetaan ja tarpeellinen henkilökunta maksetaan valtion varoista. Tämä asuntoetu ja siihen kuuluvat palvelut ovat verosta vapaata tuloa. Kulukorvaukset Pääministerille korvataan tehtävien hoitamisesta aiheutuneet ylimääräiset kohtuulliset kustannukset valtioneuvoston kanslian päätöksellä. Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Valtioneuvoston kanslian kotisivut Pääministeri Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Status quo on latinankielinen sanonta, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ’tila jossa’. Kuvaannollisesti se tarkoittaa asioiden vallitsevaa tilaa, jossa totuttuja toimintatapoja ei tarvitse muuttaa. Sitä voidaan pitää vastakohtana suurille, radikaaleille muutoksille. Vallankäytössä status quo merkitsee tilaa, jossa alkuperäinen tila tai asema pysyy muuttumattomana painostuksesta huolimatta. Sanonta tulee diplomaattisesta lauseesta status quo ante (bellum), joka tarkoittaa ’tila jossa ennen (sotaa)’. Viitattaessa sotaa edeltäneeseen status quohon voidaan käyttää nimitystä status quo ex ante eli aikaisempi status quo. Näin saatetaan sanoa tilanteessa, jossa sota on jo alkanut ja alkuvaiheessa tappiolle jäänyt osapuoli haluaa aikaisemman, sotaa edeltäneen status quon palauttamista. Niinpä kun vuonna 1812 Ranska hyökkäsi Venäjälle, ehdotti keisari Aleksanteri I ennakkoehtona neuvotteluille, että Ranska vetäisi sotajoukkonsa vanhan rajan taakse. Keisari Napoleon I ei suostunut tähän eikä rauhanneuvotteluja aloitettu. Katso myös Konservatiivisuus Lähteet Diplomatia Kansainvälinen oikeus Latinankieliset fraasit Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Sauli Väinämö Niinistö (s. 24. elokuuta 1948 Salo) on suomalainen kokoomustaustainen poliitikko ja Suomen tasavallan 12. presidentti. Hän astui virkaan 1. maaliskuuta 2012, ja hänet valittiin uudelleen presidentiksi vuonna 2018. Juristina työskennellyt Niinistö toimi Salon kaupunginvaltuustossa 1977–1992, kansanedustajana vuosina 1987–2003 ja 2007–2011 ja Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajana 1994–2001. Hän oli mukana Paavo Lipposen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa, ensin oikeusministerinä 1995–1996 ja sitten valtiovarainministerinä 1996–2003. Jälkimmäisessä virassa Niinistö tunnettiin tiukasta talouskuristaan ja työstään 1990-luvun laman jälkeisten säästöjen ja leikkausten parissa. Niinistön ministerikausien aikana Suomesta tuli Euroopan talous- ja rahaliiton jäsen ja euro otettiin käyttöön. Ministeriuran jälkeen hän siirtyi Euroopan investointipankin varapääjohtajaksi vuosiksi 2003–2007. Vuosina 2007–2011 Niinistö oli eduskunnan puhemies. Poliittisen uransa aikana Niinistö on nauttinut laajaa kansansuosiota yli puoluerajojen. Niinistö oli kokoomuksen presidenttiehdokkaana vuoden 2006 presidentinvaalissa ja uudestaan vuoden 2012 vaalissa, jossa hänet valittiin tasavallan presidentiksi toisella kierroksella. Hänestä tuli ensimmäinen kokoomuslainen presidentti sitten Juho Kusti Paasikiven. Vuoden 2018 vaalissa Niinistö oli ehdolla valitsijayhdistyksen kautta ja voitti vaalit ensimmäisellä kierroksella yli 60 prosentin äänikannatuksella. Näin hänestä tuli myös ensimmäinen Suomen tasavallan presidentti, joka on valittu suorassa kansanvaalissa virkaansa jo ensimmäisellä kierroksella. Ura Juristina Niinistö kirjoitti ylioppilaaksi Salon yhteislyseosta 1967, valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1974 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1977. Vuosina 1974–1975 hän toimi Kiskon piirin nimismiehenä. Hän oli Turun hovioikeuden hovioikeudenviskaalina vuosina 1976–1987 ja nimitettynä hovioikeudenneuvokseksi vuonna 1994. Lisäksi hän piti omaa lakiasiaintoimistoa Salossa 1978–1988. Kunnallispolitiikka Niinistö aloitti poliittisen uransa asettumalla ehdolle vuoden 1976 kunnallisvaaleissa Salossa. Hänet valittiin Salon kaupunginvaltuustoon ja kaupunginhallitukseen. Kaupunginhallituksessa hän oli yhtäjaksoisesti vuoteen 1988 saakka, minkä jälkeen hän jatkoi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1989–1992. Vuonna 1992 hän jäi pois kaupunginvaltuustosta. Eduskuntatyö Niinistö nousi eduskuntaan kolmannella yrittämällä vuoden 1987 eduskuntavaaleissa. Kokoomuksen kansanedustaja Ilkka Kanerva on kertonut epäilleensä tulokasta vahvasti ja pitäneensä tätä ”tyypillisenä yhden kauden kansanedustajana”. Niinistö kuitenkin vahvisti asemaansa kokoomuksen ryhmässä Holkerin hallituksen verouudistuksen yhteydessä ja teki yhteistyötä Kari Häkämiehen kanssa. Tuoreina kansanedustajina Niinistö ja Häkämies sekä Heikki A. Ollila muodostivat Tupuksi, Hupuksi ja Lupuksi kutsutun kolmikon; toisinaan kolmikkoon luettiin Ollilan sijasta Anssi Rauramo. Miesten työhuoneet olivat eduskunnassa samalla käytävällä ja he istuivat samoissa valiokunnissa. Vuoden 1991 vaaleissa Niinistö valittiin toiselle kaudelle. Hän toimi vuosina 1993–1995 perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana. Vuonna 1993 Niinistö valittiin Varsinais-Suomen Kokoomus ry:n puheenjohtajaksi. Seuraavana vuonna hänestä tuli kokoomuksen puheenjohtaja, jona hän jatkoi vuoteen 2001. Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Niinistö sai Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä 18 946 ääntä, mikä oli vaalien suurin henkilökohtainen äänimäärä. Hän nousi ensin Lipposen ensimmäisen hallituksen oikeusministeriksi, mutta siirtyi seuraavana vuonna Iiro Viinasen tilalle valtiovarainministeriksi. Valtiovarainministerinä Niinistö joutui kantamaan vastuuta 1990-luvun lamasta ja sitä seuranneista säästöistä ja leikkauksista. Hän tuli tunnetuksi valtiontalouden ankarasta säästölinjasta. Niinistö oli Suomen pitkäaikaisin valtiovarainministeri. Hänen kaudellaan Suomesta muun muassa tuli Euroopan talous- ja rahaliiton jäsen tammikuussa 1999. Lisäksi hänen kautensa loppuun mennessä valtionvelan osuus bruttokansantuotteesta oli laskenut huipun vajaasta 70 prosentista reiluun 40 prosenttiin; velan nettomäärä tosin pysyi lähes muuttumattomana. Eduskuntavaaleissa 1999 Niinistö asettui ehdokkaaksi Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 30 450 ääntä ja hänestä tuli toistamiseen vaalien äänikuningas. Niinistö toimi valtiovarainministerinä vuoteen 2003 asti, jolloin hän jäi pois eduskunnasta ja ryhtyi Euroopan investointipankin varapääjohtajaksi. Niinistö palasi eduskuntaan vuoden 2007 vaaleissa. Hän sai 60 563 ääntä, eniten eduskuntavaalien historiassa. Hänet valittiin eduskunnan puhemieheksi vaalikaudelle 2007–2011. Vuonna 2010 puhemiehen vaalissa Niinistö sai jatkokauden vain 89 äänellä. Useat kansanedustajat arvostelivat Niinistön tarkkaa kulukuria sekä sitä, ettei hän ollut puolustanut eduskuntaa julkisuudessa. Silloinen puolustusministeri Jyri Häkämies esitti jopa luopumista suljetusta lippuäänestyksestä. Esimerkiksi Kimmo Kiljunen ja Sinikka Hurskainen arvostelivat Niinistöä siitä, miten kansanedustajien piti matkustaa toisessa luokassa ja yöpyä edullisissa hotelleissa. Heidän mielestään nämä käytännöt tekivät heidät naurunalaisiksi ulkomaalaisten kollegojen keskuudessa. Huonon tuloksen vuoksi Niinistö harkitsi puhemiehen tehtävästä eroamista, mutta päätti lopulta jatkaa kautensa loppuun. Kansanedustajien arvosteluun hän vastasi, että vain ne, jotka näyttävät esimerkkiä omalla säästäväisyydellään, voivat uskottavasti velvoittaa muita samaan. Muut luottamustoimet Vuosina 1979–1981 Niinistö toimi Kokoomuksen puoluevaltuuston jäsenenä ja vuosina 1993–1994 Kokoomuksen puoluehallituksen jäsenenä. Vuoden 1988 presidentinvaalissa Niinistö toimi valitsijamiehenä. Elokuussa 2009 Niinistö ilmoitti hakevansa Suomen Palloliiton uudeksi puheenjohtajaksi. Hänet valittiin puheenjohtajaksi 8. marraskuuta 2009, mutta kolmivuotiskausi keskeytyi kun Niinistö valittiin presidentiksi. Niinistö toimi Euroopan Demokraattisen Unionin (EDU) puheenjohtajana 1998–2002. Hän oli avainasemassa EDU:a ja EPP:tä yhdistettäessä, ja hänet nimitettiin Euroopan kansanpuolueen (EPP) kunniapuheenjohtajaksi vuonna 2003. Vuosituhannen vaihteessa Niinistö oli mukana eri pankkineuvostoissa, kuten Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin (EBRD) hallintoneuvoston jäsenenä 1999–2003 ja puheenjohtajana 1999–2000 sekä Kansainvälisen valuuttarahaston valuutta- ja rahoituskomitean (IMFC) jäsenenä 2000–2001. IMFC:ssä Niinistö edusti Pohjoismaita ja Baltian aluetta. Niinistö on Tukikummit-säätiön kunniapuheenjohtaja. Presidenttiehdokkuudet Vuoden 2006 presidentinvaali Niinistöä pyydettiin ehdokkaaksi jo vuoden 2000 presidentinvaaleissa, mutta silloin hän kieltäytyi perhesyihin vedoten sanoen olevansa yksinhuoltaja ja ”puolivallaton leskimies”. Kokoomuksen presidenttiehdokkaaksi valittiin Riitta Uosukainen. Maaliskuussa 2005 Niinistö suostui kuitenkin kokoomuksen ehdokkaaksi vuoden 2006 presidentinvaaliin, ja virallisesti hänet nimitettiin presidenttiehdokkaaksi 12. marraskuuta 2005. Hänen vaaliteemansa oli provosoiva ”Työväen presidentti”, ja kampanjassa käytettiin myös iskulausetta ”Vastakkainasettelun aika on ohi”, millä tarkoitettiin työn ja pääoman sekä työntekijöiden ja työnantajien vastakkainasettelua. Ensimmäisellä kierroksella Niinistö sai kaikista äänistä 24,1 prosenttia ja pääsi 46,3 prosenttia saaneen Tarja Halosen haastajaksi toiselle kierrokselle. Vaaleissa kolmanneksi tullut keskustan Matti Vanhanen ilmoitti vaali-iltana tukevansa toisella kierroksella Sauli Niinistöä. Myös RKP:n Henrik Lax, kristillisdemokraattien Bjarne Kallis ja valitsijayhdistyksen Arto Lahti ilmoittivat kannattavansa Niinistöä. Toisella kierroksella Niinistö sai 48,2 prosenttia äänistä ja Tarja Halonen valittiin presidentiksi. Ennakkoäänistä Niinistö sai 46,1 prosenttia, mutta vaalipäivänä hän sai 1 100 ääntä enemmän kuin Halonen. Tappion jälkeen Niinistö ilmoitti palaavansa Euroopan investointipankkiin. Vuoden 2012 presidentinvaali Niinistö ilmoitti 28. kesäkuuta 2011 pyrkivänsä kokoomuksen ehdokkaaksi vuoden 2012 presidentinvaaleissa. Ehdokkuus vahvistettiin kokoomuksen ylimääräisessä puoluekokouksessa 22. lokakuuta 2011. Ilta-Sanomien samana päivänä julkistaman mielipidetiedustelun mukaan Niinistöä oli kertonut voivansa äänestää 58 prosenttia vastaajista. Niinistö sai ensimmäisellä kierroksella suurimman äänimäärän, 37 prosenttia äänistä. Toisella kierroksella hänen vastassaan oli vihreiden Pekka Haavisto. Niinistö valittiin Suomen 12. presidentiksi 62,6 prosentin kannatuksella, mikä oli suurin toisen kierroksen kannatus Suomen suoran kansanvaalin aikana. Iltalehti arvioi 2011 Niinistön valmistelleen ehdokkuuttaan suunnitelmallisesti jo vuosia ottamalla etäisyyttä puolueeseensa. Vielä vuonna 2009 Vaalit yleisödemokratiassa -tutkimus luki Niinistön silloisen eduskunnan kymmenen oikeistolaisimman kansanedustajan joukkoon. Iltalehden pääkirjoituksessa arvioitiin, että hänen vasemmalle suuntautuviin suunnitelmallisiin avauksiinsa kuuluvat niin Jyrki Kataisen linjasta poikkeavat talous- ja eurooppapoliittiset puheenvuorot kuin profiilin madaltaminen Nato-kysymyksessäkin. Aiemmin Niinistön julkista kuvaa ovat värittäneet tiukka valtiovarainministerin rooli sekä toimiminen yhtenä euroon liittymisen pääarkkitehtina. Vuoden 2018 presidentinvaali Niinistö ilmoitti toukokuun lopussa 2017 pyrkivänsä presidenttiehdokkaaksi vuoden 2018 vaalissa valitsijayhdistyksen kautta. Kokoomus ilmoitti tukevansa Niinistöä ja nimeävänsä hänet syksyyn mennessä myös omaksi ehdokkaakseen. 19. elokuuta 2017 myös Kristillisdemokraatit asettui Niinistön taakse. Myös moni Sinisen tulevaisuuden kansanedustaja ja eduskunnan puhemies Maria Lohela tukivat Niinistön jatkokautta, ja myös Sinisen eduskuntaryhmän johtaja Simon Elo allekirjoitti Niinistön kannattajakortin, mutta totesi, että kyseessä oli ”kannanotto ehdokkuuden toteutumisen puolesta, ei kannanotto siihen, ketä kannatan”. Kannattajakortteja Niinistön Suomi 2024 -kampanjayhdistykselle kertyi 156 000, kun vähimmäismäärä hyväksymistä varten oli 20 000. Niinistö sai 28. tammikuuta 2018 järjestetyssä ensimmäisessä vaalissa 62,7 prosenttia äänistä ja tuli näin valituksi jo ensimmäisessä vaalissa. Hänen suuri kannatuksensa oli jo sitä ennen ilmennyt gallupeissa. Muun muassa Helsingin Sanomien gallupin mukaan Niinistö olisi saanut 68 prosenttia äänistä, mikäli vaalit olisi järjestetty syyskuussa 2017. Gallup-suosionsa huipulla Niinistö olikin kaikkien suurten puolueiden jäsenten parissa suositumpi kuin puolueen oma ehdokas. Marraskuussa 2017 tehdyn Ylen gallupin mukaan Niinistö saisi 80 prosenttia äänistä, Haavisto 10 prosenttia ja Huhtasaari neljä prosenttia. Vaalipäivän jälkeisenä päivänä, maanantaina 29. tammikuuta Venäjän presidentti Vladimir Putin onnitteli Niinistöä vaalivoiton johdosta. Putinin onnitteluviestissä huomioitiin Niinistön suuri kannatus sekä Niinistön rooli Suomen ja Venäjän suhteiden rakentavassa kehityksessä. Presidenttinä Ensimmäinen kausi 2012–2018 Niinistö astui tasavallan presidentin virkaan eduskunnassa 1. maaliskuuta 2012. Virkaanastujaispuheessaan hän painotti huoltaan nuorten syrjäytymisestä ja lupasi koota asiantuntijoita pohtimaan, miten yhdistää parhaiten nuoren oma vastuuntunto, vanhempien vastuu ja ulkopuolinen apu. Hän myös totesi, että Suomen tulee tunnistaa kansainväliset kilpailuasetelmat, ja kertoi aikovansa kehittää Suomen suhteita Kiinaan ja muihin kehittyviin talouksiin. Puheensa lopuksi Niinistö sanoi kunnioittavansa suomalaista työtä ja työmoraalia. Niinistö piti presidenttinä ensimmäisen virallisen tiedotustilaisuutensa 5. maaliskuuta 2012. Hän onnitteli Vladimir Putinia Venäjän presidentinvaalien voittamisesta, mutta esitti samalla huolensa vaalivilpistä. Venäjän vaalivilppi nousikin esiin Niinistön ja Putinin ensimmäisessä puhelinkeskustelussa. Putin vakuutti, että kaikki vaaliepäselvyydet tutkitaan tarkoin ja kutsui Niinistön vierailulle Venäjälle. Niinistön ensimmäinen ulkomaanmatka suuntautui maaliskuun lopussa Etelä-Koreaan, missä hän osallistui kansainväliseen ydinturvallisuutta käsittelevään huippukokoukseen. Ennen kokousta hän tapasi YK:n pääsihteerin Ban Ki-moonin. Niinistön ensimmäinen virallinen valtiovierailu puolestaan suuntautui perinteisesti Ruotsiin, missä hän tapasi Kaarle XVI Kustaan perheineen. Kesäkuussa 2012 Suomessa vieraillut Venäjän asevoimien komentaja, kenraali Nikolai Makarov totesi, että Suomen Nato-jäsenyys olisi uhka Venäjän turvallisuudelle. Makarovin mukaan Suomen tulisi tiivistää sotilasyhteistyötään Naton sijaan Venäjän kanssa. Lausunto sai Suomessa aikaan laajan kohun. Niinistö otti asian esiin tapaamisessa Makarovin kanssa, ja totesi että tämän olisi pitänyt tutustua paremmin Suomen Nato-kantaan. Niinistön Venäjän vierailun yhteydessä presidentit eivät keskustelleet asiasta, mutta pidetyssä tiedotustilaisuudessa asiasta kysyttäessä Putin vahvisti olevansa samoilla linjoilla Makarovin kanssa. Tammikuussa 2013 Niinistö esitti presidentin palkkion alentamista maaliskuun 2006 tasolle. Esitys oli jatkoa Niinistön uudenvuodenpuheelle, jossa hän moitti yritysjohtajia ahneudesta ja oman edun maksimoinnista. Niinistön avaus aloitti julkisuudessa keskustelun yleisestä palkkojen pienennyksestä, mutta Niinistö itse kiisti ajavansa palkka-alea. Eduskunta hyväksyi Niinistön aloitteen yksimielisesti. Koska Presidentinlinnaa kunnostettiin, Niinistö valitsi vuoden 2013 itsenäisyyspäivän vastaanoton pitopaikaksi Tampere-talon Tampereella. Samalla presidenttipari uudisti perinteistä ohjelmaa korvaamalla tanssiaiset konsertilla sekä vähentämällä ruokatarjoilua. Itä-Ukrainan kriisi Niinistön presidenttikausien merkittävä ulkopoliittisesti näkyvä toimi oli hänen vierailunsa Venäjällä ja Ukrainassa 15.–16. elokuuta 2014. Hän tapasi varoituksista huolimatta Venäjän presidentti Vladimir Putinin Sotšissa ja seuraavana päivänä Ukrainan presidentti Petro Porošenkon Kiovassa. Vierailun keskeisenä tarkoituksena oli tukea Ukrainan tulevaisuutta käsittelevän huippukokouksen järjestämistä. Vierailun tuloksena Niinistö totesi, ettei ole minään suurena rauhantekijänä Ukrainan tilanteessa, koska mahdollinen rauhanprosessi on vasta alussa, mutta vuoropuhelun ylläpitäminen on keskeisin asia rauhan ylläpitämisessä. Kaikkein tärkeimmäksi tavoitteeksi hän katsoi avoimen, ihmisuhreja vaativan sodan ehkäisemisen. Hän katsoi myös, että konfliktin taustalla ja ratkaisun avaimena on Ukrainan valtion taholta EU:n kanssa kaavaillun integraatiosopimuksen ja Venäjän kanssa tehtävän tulliliiton yhteensovittaminen. Hänen mukaansa Suomella on tässä vielä annettavaa, vaikka maa onkin liittoutunut EU:hun. Tapaamisten jälkeen Niinistö keskusteli Ukrainan kriisistä puhelimitse huippukokoukseen osallistuvien José Manuel Barroson, Herman Van Rompuyn ja Nursultan Nazarbajevin kanssa. Toinen kausi 2018– Niinistö astui jatkokaudelle virkaansa 1. helmikuuta 2018. Hän nosti virkaanastujaispuheessaan lähivuosien tärkeimmäksi asiaksi ilmastonmuutoksen torjunnan. Kunnallisalan kehittämissäätiön tammikuussa 2018 tekemän kansalaistutkimuksen mukaan Niinistö on Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston ohella yksi suomalaisten eniten arvostamista presidenteistä. Haastateltuja oli 1 016, ja tulosten virhemarginaali oli suurimmillaan kolme prosenttiyksikköä suuntaansa. Niinistö isännöi Helsingin huippukokousta 16. heinäkuuta 2018, kun Yhdysvaltain presidentti Donald Trump ja Venäjän presidentti Vladimir Putin saapuivat Suomeen. Niinistön lonkka leikattiin helmikuussa 2019. Niinistö teki 4. maaliskuuta 2022 yhden päivän vierailun Washington DC:hen tapaamaan presidentti Joe Bidenia ja useita muita Yhdysvaltain poliitikkoja ja turvallisuuspolitiikan asiantuntijoita. Tapaamista Bidenin kanssa oli ehdottanut presidentin kanslia aiemmin samalla viikolla. Tiedotustilaisuudessa Niinistö kertoi, presidenttien keskustelleen Venäjän hyökkäyksestä Ukrainaan ja sen vaikutuksista Euroopan ja Suomen turvallisuuteen. Tapaamisessa sovittiin Suomen ja Yhdysvaltojen turvallisuusyhteistyön ja kahdenvälisten suhteiden syventämisestä. Niinistön nimittämät hallitukset Poliittiset näkemykset Niinistö on kuvannut aatemaailmaansa sanalla porvari. Haastattelussa vuonna 2005 Niinistö kertoi yhdistävänsä sanan poliittiseen oikeistoon, oikeudenmukaisuuteen ja toisten oikeuksia loukkaamattomaan individualismiin. Seksuaalirikoslainsäädäntö Vuonna 1991 Niinistö kritisoi eduskunnan täysi-istunnossa kansanedustaja Outi Ojalan lakialoitteen ehdotusta avioliiton sisäisen raiskauksen muuttamista yleisen syytteen alaiseksi. Niinistö totesi eduskunnan puheenvuorossaan: "Luulen, että me jokainen olemme joskus jollain tavalla tulleet kolhituiksi ja huomanneet yllättäen muutaman päivän päästä, että ei se ihan niin pahaa ollutkaan, haluan antaa anteeksi sen pahan, joka minuun kohdistui." Tämä lausunto herätti kohua presidentinvaalien 2012 yhteydessä. Samassa eduskuntakeskustelussa Niinistö ja useat muut kansanedustajat esittivät asian käsittelyn siirtämistä lainsäädännön kokonaisuudistuksen yhteyteen, jossa yleisemmin selvitettäisiin koko asianomistajarikosten ala. Tälle kannalle asettui myös eduskunnan lakivaliokunta, joka hylkäsi Ojalan lakialoitteen, ja sittemmin koko eduskunta. Vuonna 1999 kokonaisuudistuksen yhteydessä raiskaus avioliitossa muutettiin yleisen syytteen alaiseksi rikokseksi. Presidentin valtaoikeudet Presidentinvaalien 2012 yhteydessä Niinistö ilmoitti Helsingin Sanomien vaalikoneessa haluavansa poistaa presidentin oikeuden armahtaa vankeja. Hän on noudattanut tätä linjaa myös presidenttikaudella, ja armahti ensimmäisenä presidenttivuotenaan vain yhden vangin. Moraalikysymykset Niinistö mainitsi kannattavansa toisen kotimaisen kielen opiskelua ja vastustavansa samaa sukupuolta olevien avioliittoja, joskin hän kannatti samaa sukupuolta olevien parien oikeutta yhteiseen sukunimeen ja adoptioihin. Niinistö kannatti oikeudellista tasa-arvoa asiassa, mutta arvioi avioliitto-käsitteeseen liittyvän vahvoja tunnelatauksia. Tästä syystä Niinistö ehdotti, että samaa ja eri sukupuolta olevien liittoja kutsuttaisiin oikeudelliselta nimeltään pariliitoiksi. Hän on kertonut kannattavansa eutanasiaa, mutta edellyttää tälle tarkkoja säännöksiä. Suomen Nato-jäsenyys Kysymystä Suomen Nato-jäsenyydestä Niinistö ei pitänyt vaalien 2012 aikaan ajankohtaisena. Niinistön mielestä Suomen tulisi edetä eurooppalaisessa puolustusyhteistyössä niin pitkälle kuin Nato sen sallii. Mahdollinen Natoon liittyminen olisi ratkaistava kansanäänestyksellä. Presidentiksi noustuaan Niinistö totesi, ettei hän näe tarvetta Nato-jäsenyysasian käsittelyyn virkakautensa aikana, ja kertoi kannattavansa EU:n yhteisen puolustuspolitiikan kehittämistä pidemmälle. Joulukuussa 2017 Niinistö totesi, ettei Suomen pitäisi vallitsevissa olosuhteissa hakea Naton jäsenyyttä. Niinistön mukaan Naton jäsenenä Suomi menettäisi mahdollisuuden pysytellä kriisin ulkopuolella. Niinistö kuitenkin pohti, että Venäjän ja EU:n välien kriisiytyessä Suomen pitäisi hyvin vakavasti miettiä jäsenyyttä. Venäjän Ukrainan-hyökkäyksen jälkeen keväällä 2022 Niinistö muutti kantaansa eikä pitänyt kansanäänestystä Natosta enää tarpeellisena, kun mielipidemittausten perusteella enemmistö kansasta ja suuri osa kansanedustajista kannatti Nato-jäsenyyttä. Niinistö kertoi toukokuussa vuonna 2022 yhdessä pääministeri Sanna Marinin kanssa kannattavansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Talous ja työ Taloudellisissa kannanotoissaan Niinistö on korostanut säästäväisyyttä, työtä ja yrittämistä. Hän haluaisi pidentää työuria muun muassa lyhentämällä opiskeluaikoja ja suosimalla eläkeikäisten osa-aikatyötä. Yleisradion vaalitentissä 2012 Niinistö vaati laittomien lakkojen rangaistusten kiristämistä, mikä herätti vastarintaa ammattiyhdistysliikkeissä. Hän on myös kertonut vastustavansa lapsen oikeutta päivähoitoon, jos toinen vanhemmista on kotona. Yksityiselämä Suku Niinistön vanhemmat olivat Salon Seudun Sanomien levikkipäällikkö Väinö Pellervo Niinistö (1911–1991) ja sairaanhoitaja Hilkka Helena Niinistö (o.s. Heimo, 1916–2014). Hänen kumminsa oli Saloran perustaja Fjalar Nordell. Niinistöllä on kolme vanhempaa sisarusta: hänen veljensä Kari Niinistö on kasvatustieteilijä ja kasvatustieteen emeritusprofessori,, sisarista toinen on Kuntaliiton johdon sihteeri ja kolmas on ravintolayrittäjä. Niinistön veljenpoika Ville Niinistö on vihreiden poliitikko. Niinistön isänpuoleinen suku on kotoisin Halikon Vaskion Kumiolta, jossa Väinö Niinistön isä Juho Niinistö toimi Halikon Joensuun kartanon Kumion ulkotilan vuokraajana. Perhe-elämä Ensimmäinen avioliitto ja leskeys Niinistön ensimmäinen puoliso oli Marja-Leena Niinistö (o.s. Alanko). He menivät naimisiin 1974 ja heillä on kaksi poikaa (Nuutti, s. 1975 ja Matias, s. 1980). Marja-Leena Niinistö kuoli liikenneonnettomuudessa tammikuussa 1995. Niinistö kirjoitti vaimonsa kuoleman jälkeisestä ajasta kirjassaan Viiden vuoden yksinäisyys. Niinistö seurusteli kulttuuriministerinä toimineen keskustan kansanedustajan Tanja Karpelan kanssa muutaman vuoden. He kihlautuivat loppuvuodesta 2003, mutta kihlaus purkautui seuraavana vuonna. Vuonna 2004 Niinistö ja hänen poikansa selviytyivät Intian valtameren maanjäristyksen aiheuttamasta tsunamista. Toinen avioliitto Niinistön nykyinen puoliso on Jenni Haukio (s. 1977), joka toimi kokoomuksen viestintäpäällikkönä. Niinistö ja Haukio vihittiin 3. tammikuuta 2009 Reposaaren kirkossa. He olivat seurustelleet jo noin kaksi vuotta mutta pitivät suhteensa salassa tiedotusvälineiltä hääpäivään asti. Heidän yhteinen poikansa Aaro syntyi Niinistön toisen kauden alkamista seuranneena päivänä, 2. helmikuuta 2018. Lemmikit Niinistö ja Haukion Lennu-koira sai Niinistön ensimmäisellä kaudella paljon julkisuutta Suomessa ja ulkomailla. Lennun kuoltua toukokuussa 2021 Niinistö ja Haukio hankkivat elokuussa 2021 uudeksi koiraksi harvinaisen tenterfieldinterrierin nimeltä Osku. Harrastukset Niinistö harrastaa vapaa-ajallaan rullaluistelua, ja hän pyrkii luistelemaan eri paikoissa ulkomaanmatkojensa aikana. Hän on viitannut harrastukseensa muun muassa vaalikampanjassaan. Hyväntekeväisyys Vuonna 2007 Niinistö lahjoitti Hiljaisten historia -teoksensa tekijänoikeuspalkkiot Kirkon diakoniarahastolle. Samana vuonna hän perusti Hjallis Harkimon kanssa Tukikummit-säätiön. Viimeisen kansanedustajakautensa päätteeksi Niinistö lahjoitti kansanedustajan palkkionsa, eli yhteensä yli 120 000 euroa, hyväntekeväisyyteen. Vuoden 2012 presidentinvaalien kampanjoinnin aikaan Heikki Hursti liittyi Niinistön tukijoihin ja kertoi arvostavansa Niinistön työtä syrjäytyneiden hyväksi. Niinistö on työskennellyt Hurstin avustusjärjestössä ja tukenut järjestön työtä kolumneistaan saamilla palkkioilla. Uskonto Sauli Niinistö kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Vuosittaisen tasavallan presidentin uudenvuodenpuheen hän on päättänyt toivottamalla "Jumalan siunausta", toisin kuin useimmat edeltäjänsä. Kunnianosoituksia Ritarikunnat Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi ketjuineen (2012) Vapaudenristin ritarikunnan suurristi (2012) Suomen Leijonan suurristi (2012) Serafiimiritarikunnan ritari ketjun kera (Ruotsi, 2012 /ketju 2014) Pyhän Olavin ritarikunnan suurristi (Norja, 2012) Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 2013) Islannin Haukan ritarikunnan suurristi ketjuineen (Islanti, 2013) Vytautas Suuren ritarikunnan suurristi kultaisen ketjun kera (Liettua, 2013) Marianmaan ritarikunnan 1. luokan risti (suurristi) ketjun kera (Viro, 2014) Valkoisen kotkan ritarikunta (Puola, 2015) Italian tasavallan ansioritarikunnan suurristi (Italia, 2017) Ruhtinas Jaroslav Viisaan ritarikunnan 1. luokan risti (Ukraina, 2021) Palkinnot Tapaseura ry:n Vuoden käyttäytyjä -kunnianosoitus (2009) Suomen Tiedeseuran 175-juhlavuoden hopeinen mitali erityisestä Seuran hyväksi tehdystä työstä (2013) Friedrich-August-von-Hayek -säätiön talouspalkinto valtiovarainministerikauden talouspoliittisista ansioista Suomessa ja Euroopan talous- ja rahaliitossa (2013) Suomen Reserviupseeriliiton kultainen ansiomitali (2015) Suomen paikallislehtien Vuoden Antti-palkinto (2020) Global Citizen -kunniapalkinto (2022) Kunniatohtorinarvot Hallintotieteiden kunniatohtori, Tampereen yliopisto 2010 Oikeustieteen kunniatohtori, Turun yliopisto 2011 Oikeustieteen kunniatohtori, Budapestin yliopisto, Unkari 2012 Liikuntatieteiden kunniatohtori, Jyväskylän yliopisto 2013 Eläinlääketieteen kunniatohtori, Helsingin yliopisto 2015 Kauppatieteiden kunniatohtori, Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu 2016 Oikeustieteen kunniatohtori, Helsingin yliopisto 2017 Sotatieteiden kunniatohtori, Maanpuolustuskorkeakoulu 2018 Filosofian kunniatohtori, Helsingin yliopisto 2023 Teoksia Kirjat Artikkeleita ”Yhteinen raha: eurooppalaisen yhteistyön alku- vai päätepiste?”, Marginaalista ytimeen: Suomi Euroopan unionissa 1989–2003. Toimittanut Alexander Stubb. Tammi, 2006. ISBN 951-31-2961-6 Lähteet Kirjallisuutta Tuomo Yli-Huttula: Presidentti ja porvarivalta. Otava 2018 ISBN 978-951-1-32647-2 Aiheesta muualla Tasavallan presidentin virallinen sivusto Toiminen, Marjaana Tylyjen tilanteiden mies | Sauli Niinistö Image 9–10/2002. Yle Elävä arkisto: Puolivallaton mies nousi kansansuosioon Sosiaalisessa mediassa: Tasavallan presidentin kanslia Instagram Niinistö Facebook Niinistö Twitter Vuonna 1948 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit 99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat


text: Stanley Kubrick (/ˈkuːbrɪk/; 26. heinäkuuta 1928 – 7. maaliskuuta 1999) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Kubrickia pidetään yhtenä kaikkien aikojen merkittävimmistä elokuvaohjaajista. Hänen menestyselokuviinsa kuuluvat muun muassa 2001: Avaruusseikkailu (1968), Kellopeliappelsiini (1971), Hohto (1980) ja Full Metal Jacket (1987). Kubrick sai Oscar-ehdokkuuksia ohjaustöistään, muttei koskaan voittanut palkintoa. Kubrickin elokuvat olivat usein kokeellisia ja kiisteltyjä. Hänen elokuvaansa 2001: Avaruusseikkailu pidetään yhtenä kokeellisimmista maailmanlaajuisen levityksen saaneista elokuvista. Jotkin hänen elokuvansa taas ovat saaneet osakseen paljon kritiikkiä aihepiiriensä takia: Kellopeliappelsiinia pidettiin aikoinaan väkivallan ihannointina, vaikka pohjimmainen viesti oli täysin päinvastainen. Lolitassa keski-ikäinen mies rakastuu teini-ikäiseen tyttöön, mikä oli elokuvan julkaisuaikana erittäin kiistelty aihe. Kolmea ensimmäistä elokuvaansa lukuun ottamatta Kubrickin elokuvat perustuvat kaunokirjallisiin teoksiin. Ne saivat kirjailijoilta usein tyytymättömän vastaanoton, koska ne eivät olleet uskollisia alkuperäiselle tekstille. Kubrick itse mainitsi elokuviensa olevan enemmänkin lähdemateriaalin inspiroimia kuin suoria adaptaatioita. Elämä Nuoruus ja työ valokuvaajana Stanley Kubrick syntyi esikoisena bronxilaiseen keskiluokkaiseen perheeseen, johon kuuluivat lääkäri-isä Jacques, äiti Gertrude ja sisar Barbara (s. 1934). Perhe polveutui Itävallasta, Romaniasta ja Puolasta muuttaneista aškenasijuutalaisista, mutta ei juurikaan harjoittanut juutalaista uskontoa. Jacques Kubrick opetti poikansa pelaamaan shakkia kun tämä oli kahdentoista. Pelistä tuli tälle elinikäinen kiinnostuksen kohde. Kun Stanley oli 13-vuotias, hän sai isältään Graflex-valokuvakameran, k. Teini-iässä Kubrick oli kiinnostunut jazzista ja suunnitteli hetken aikaa rumpalin uraa. Kubrick päätti lukion 1945, mutta kehnot arvosanat ja maailmansodasta palaavien miesten tulva veivät mahdollisuuden jatko-opintoihin. Myöhemmin Kubrick puhui happamasti omasta opintiestään ja koulutuksesta ylipäätään ja totesi, että koulussa ei ollut mitään häntä kiinnostavaa. Vanhemmat lähettivät Stanleyn vuodeksi Los Angelesiin sukulaisten luo toivoen välivuoden innostavan poikaa hakeutumaan jatko-opintoihin. Vielä lukiossa ollessaan hänet oli valittu koulun viralliseksi valokuvaajaksi vuoden ajaksi. Kubrickilla oli lapsena jatkuvasti vaikeuksia koulussa, ja isä Jacques yritti hankkia pojalleen virikkeitä harrastusten kautta. Stanley Kubrick löysi täten šakin, kirjallisuuden ja valokuvauksen, jotka hän otti heti omakseen. Kubrickin koulumenestys ei parantunut uusien harrastusten myötä, mutta hän otti osaa muun muassa koulunsa orkesteriin ja valokuvauskerhoon. Koulun ohella Kubrick kävi intohimoisesti elokuvissa. Omien sanojensa mukaan Kubrick inspiroitui nimenomaan huonoista Hollywood-elokuvista, koska ne saivat hänet tajuamaan, että hänkin osaisi tehdä elokuvia. Kubrickin valokuvausharrastus laajeni hiljalleen työksi, kun hän sai kaupattua kuviaan viimeisenä kouluvuotenaan Look-lehdelle. Kubrick palkattiin lehden vakituiseksi valokuvaajaksi. Kubrick meni ensimmäistä kertaa naimisiin Toba Metzin kanssa vuonna 1948, työskennellessään vielä Life-lehdelle, ja muutti boheemiin Greenwich Villageen. Vapaa-aikanaan hän kävi avoimen yliopiston kursseilla ja jatkoi ahkerasti elokuvien katsomista. Kubrick löysi tällöin New Yorkin Nykytaiteen museon näytöksissä muun muassa Max Ophülsin elokuvat, joista hän otti vaikutteita varsinkin pitkien kamera-ajojen käyttöön. Elokuvauran alku Yhdysvalloissa Vaikka Kubrick piti Look-lehden kautta äärimmäisen tärkeänä valokuvauksen oppimisen kannalta, hän kyllästyi nopeasti arkisten aiheiden kuvaamiseen ja halusi toteuttaa unelmansa tehdä elokuvia. Vuonna 1951 Kubrickin ystävä Alex Singer suostutteli hänet tekemään lyhytdokumentteja The March of Time -nimiselle elokuvateattereiden uutiskatsausten tuottajalle. Kubrick suostuikin ja kuvasi itsenäisesti rahoitetun Day of the Fight -elokuvan 1951. Elokuvassa käytettiin kiskoille asetettua kameraa: tekniikkaa josta tuli yksi Kubrickin tunnusomaisista kuvaustavoista. Vaikka alkuperäinen jakelija lopetti toimintansa vielä samana vuonna, Kubrick sai myytyä Day of the Fightin RKO Pictures -yhtiölle 100 dollarin voitolla. Lyhytelokuvien jälkeen Kubrick teki ensimmäisen pitkän elokuvansa Fear and Desire vuonna 1953 rahoittaen sen kokonaan itse ja sukulaistensa avustuksella, mikä oli tuolloin hyvin epätavallista. Kubrickin esikoiselokuva oli kuitenkin floppi, ja ohjaaja osti kaikki esityskopiot itselleen, jotta elokuvaa ei näytettäisi. Elokuva merkitsi myös hänen ensimmäisen avioliittonsa loppua, koska Kubrick tapasi kuvauksien aikana Ruth Sabotkan, jonka kanssa hän muutti yhteen avioeronsa jälkeen. Kubrick ja Sabotka menivät naimisiin vuonna 1955, ja he saivat yhdessä yhden lapsen, Katharinan (syntynyt 1953). Kubrick teki myös toisen pitkän elokuvansa, tällä kertaa kaikin puolin onnistuneen rikoselokuvan Kohtalokas suudelma (Killer's Kiss, 1955) itsenäisesti, ja sai myytyä sen United Artists -elokuvastudiolle, joka levitti elokuvaa maailmanlaajuisesti. Kubrick perusti kolmatta elokuvaansa Peli on menetetty (The Killing, 1956) varten oman tuotantoyhtiön Harris-Kubrick-Productions yhdessä James B. Harrisin kanssa. Elokuva oli menestys, ja toimi myöhemmin innoittajana esimerkiksi Quentin Tarantinolle, joskaan kriitikot eivät aikoinaan pitäneet Kubrickin tavasta sekoittaa elokuvan kronologia. Elokuvan tekeminen vei kuitenkin niin paljon Kubrickin aikaa, että se lopulta turmeli hänen avioliittonsa Ruth Sabotkan kanssa. Kubrickin pääsylippuna suuren budjetin elokuviin oli Kirk Douglasin tähdittämä Kunnian polut (Paths of Glory, 1957), joka perustuu Humphrey Cobbin samannimiseen romaaniin. Elokuva oli menestys niin kriitikoiden kuin yleisönkin keskuudessa ja on kohonnut pasifistisen elokuvan klassikoksi. Kubrick kuvasi sotaa niin synkkänä, kuin se todellisuudessa olikin, mikä ei ollut tuohon aikaan tavallista. Kuvaukset merkitsivät myös hänen kolmannen ja viimeiseksi jääneen avioliittonsa alkua: Kubrick tapasi kuvauksissa Saksan Münchenissä Christiane Harlanin, joka esiintyi elokuvassa. Kubrick ja Harlan olivat naimisissa Kubrickin kuolemaan saakka, ja he saivat yhdessä kaksi lasta, Anyan (syntynyt 1958) ja Vivianin (s. 1960). Kunnian polkujen jälkeen Kubrick yritti aloittaa uutta elokuvaprojektia, mutta huonolla menestyksellä. Kubrick alkoi ohjata Marlon Brandon tähdittämää elokuvaa Vihan riivaama (One-Eyed Jacks, 1961), mutta turhautui nopeasti: Brandon oikuttelun takia kuvaukset takkuilivat ja pitkittyivät, minkä takia Kubrick jätti elokuvan, ja Brando joutui itse ohjaamaan sen loppuun. Kubrick otti lopulta vastaan ohjaajan pestin Hollywood-spektaakkelissa Spartacus (1960). Elokuvaa ohjasi aluksi Anthony Mann, joka jätti kuitenkin leikin nopeasti kesken, koska Mannilla ja elokuvan päänäyttelijä ja tuottaja Kirk Douglasilla oli jatkuvasti taiteellisia erimielisyyksiä. Vaikka Kubrick ja Douglas olivatkin tulleet toimeen Kunnian polkujen kuvauksissa, Douglas ei kohdellut Kubrickia yhtään erilaisella tavalla. Spartacuksen tekeminen ja Hollywoodin tuotantojärjestelmä olivatkin Kubrickille poikkeuksellisen epämiellyttäviä kokemuksia, vaikka itse elokuva olikin menestys. Muutto Englantiin Kubrick alkoi ottaa etäisyyttä Hollywoodiin osittain Spartacuksen tekemisen raskauden takia ja muutti Lolitan (1962) tekemistä varten Englantiin, missä hän asui perheineen loppuelämänsä. Lolita perustui Vladimir Nabokovin samannimiseen kuuluisaan romaaniin, ja sen uskalias aihe käsitteli keski-ikäisen miehen rakkautta teini-ikäiseen tyttöön. Lolitassa huomion varasti sivuroolin tehnyt Peter Sellers, jonka virtuositeetti kiinnitti myös Kubrickin huomion. Kubrick antoi Sellersille vapauden improvisoida ja tämä kasvattikin rooliaan suuremmaksi kuin alun perin oli suunniteltu. Lolitan jälkeen Kubrick halusi rakentaa seuraavan elokuvansa kokonaan Sellersin ympärille ja Tohtori Outolemmessä tämä tekikin unohtumattoman kolmoisroolin brittiupseerina, Yhdysvaltain presidenttinä ja natsitiedemiehenä. Kubrick vaikuttui syvästi Sellersin näyttelijäsuorituksista ja piti Sellersiä myöhemmin jopa suosikkinäyttelijänään. Lolita ja ydinsotaa käsitellyt Tohtori Outolempi (Dr. Strangelove, 1964), olivat uskaliaisuudestaan huolimatta valtavia menestyksiä, ja niinpä Kubrick saikin täydellisen luovan vapauden tuleville elokuvilleen. Tohtori Outolemmestä Kubrick sai myös ensimmäisen neljästä Oscar-ehdokkuudestaan ohjaajana. 2001: Avaruusseikkailu (2001: A Space Odyssey, 1968) on ehkä yksi kokeellisimmista maailmanlaajuisen teatterilevityksen saaneista elokuvista. Kubrick unohti kokonaan perinteisen dramaturgisen kaavan, ja jätti paljon uraauurtavien visuaalisten efektien varaan luodakseen avaruusmatkan kuvauksesta mahdollisimman realistisen. Hän myös kokeili klassista musiikkia monien elokuvan kohtauksien taustalla. Varsin vaikeatulkintaisesta lopputuloksesta ja kriitikkojen nihkeästä vastaanotosta huolimatta Kubrick sai jälleen aikaan jättimenestyksen, kuten myös uransa ainoan henkilökohtaisen Oscarin, joka annettiin hänelle parhaista erikoistehosteista. Elokuva on saavuttanut tähän päivään mennessä aseman yhtenä tieteiselokuvan klassikoista, ja se oli vuoteen 1977 asti maailman taloudellisesti menestynein tieteiselokuva (elokuvan ohitti Tähtien sota). Kubrick lähti seuraavaksi työstämään elokuvaa Anthony Burgessin romaaniin Kellopeliappelsiini pohjaten. Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange, 1971) koetteli Lolitan tavoin ihmisten rajoja, tosin tällä kertaa Kubrick sai paljon vihamielisemmän vastaanoton. Ohjaajaa syytettiin väkivallan ihannoinnista, ja tappouhkauksia saatuaan Kubrick päätti vetää elokuvan pois Yhdistyneen kuningaskunnan teattereista. Kellopeli jakoi kriitikot kahtia vahvemmin kuin mikään muu Kubrickin elokuva, mutta se oli silti yleisömenestys, joka on saavuttanut myöhemmin myös yleisesti kriitikoiden arvostusta. Elokuva sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta (mukaan lukien Paras elokuva ja Paras ohjaus). Myös kirjailija Anthony Burgess oli tyytyväinen elokuvaan, vaikka häntä häiritsikin, miten elokuvasta oli jätetty pois kirjan viimeinen luku. Tästä hän ei kuitenkaan syyttänyt käsikirjoittajana toiminutta Kubrickia vaan kirjan amerikkalaista kustantajaansa. Burgess ja Kubrick tulivat muutenkin hyvin toimeen, ja Burgessin romaani Napoleon Symphony on omistettu Kubrickille. Kellopeliä seurannut Barry Lyndon (1975) ei herättänyt närää, mutta ei saanut myöskään Avaruusseikkailun tai Outolemmen kaltaista suosiota, tosin elokuva sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja voitti neljä (enemmän kuin mikään muu Kubrickin elokuva). Kubrick itse piti Barry Lyndonia parhaana elokuvanaan ja samaa mieltä on myös Martin Scorsese. Elokuvaa varten Kubrick hankki NASA:lta erityisen valovoimaisia objektiiveja. Niistä ja vanhoista taustaprojisointikameroista rakennettiin kamerat, joilla saatiin elokuvaan autenttinen vanhan ajan tunnelma; valaistuksena oli pelkkää kynttilänvaloa. Kubrick sai elokuvasta viimeisen Oscar-ehdokkuutensa ohjauksesta. Elokuva oli tästä huolimatta taloudellinen pettymys Amerikassa, mutta se ei tuottanut tappiota, koska se pärjäsi paremmin Euroopan teattereissa, eritoten Ranskassa. Tämän elokuvan jälkeen Kubrickin työtahti hidastui merkittävästi, sillä hänen seuraavaa elokuvaansa saatiin odottaa viisi vuotta. Barry Lyndonissa esiintyi keskeisessä miessivuosassa Leon Vitali, joka jätti myöhemmin näyttelijäntyön kokonaan ja ryhtyi Kubrickin henkilökohtaiseksi avustajaksi ohjaajan loppuelämän ajaksi. Työtahdin hidastuminen Kubrickin työtahti hidastui 1970-luvun lopussa. Tiettävästi ohjaajan mielestä kelvollisten käsikirjoitusten puute hidasti itsekriittisen Kubrickin työtä. Hänellä oli myös tapanaan suunnitella elokuviaan pitkään, minkä aikana jotkin hänen elokuvansa jäivät kokonaan tekemättä: näin kävi esimerkiksi Napoleonista kertovalle elokuvalle. Seuraavaksi Kubrick päätti tehdä Stephen Kingin menestysteokseen Hohto perustuvan elokuvan. Tämä johtui tiettävästi siitä, ettei hän saanut lupaa tehdä suositun kauhuelokuvan Manaajan jatko-osaa. Hän kuitenkin halusi tehdä oman kauhuelokuvansa ja päätyi ohjaamaan Hohdon. Hän sai myös ensimmäistä kertaa käyttää elokuvansa pääosassa Jack Nicholsonia, jonka hän oli halunnut pääosaan jo tekemättömään Napoleon-elokuvaansa. Elokuvan pitkissä kamera-ajoissa Kubrick käytti luovasti steadicamia, jota pystyi liikuttamaan sulavasti ilman raiteita. Elokuvasta tuli ilmestymisvuonnaan kaupallinen menestys, vaikka sen saamat arvostelut olivatkin pääasiassa huonoja. Elokuva palautti kuitenkin Warner Bros. -studioiden uskon Kubrickiin, jonka edellinen, viisi vuotta aiemmin ilmestynyt elokuva Barry Lyndon oli ollut taloudellinen pettymys Yhdysvalloissa. Elokuva ei saanut yhtäkään Oscar- tai Bafta-ehdokkuutta Kubrickin aiempien elokuvien tapaan, ja se on ainoa Kubrickin elokuva, joka nimettiin ehdokkaaksi huonojen elokuvien Razzie-gaalassa (elokuva sai kaksi ehdokkuutta). Lisäksi Stephen King haukkui elokuvan maanrakoon, sillä Kubrick oli tehnyt paljon muutoksia saadakseen siitä sellaisen, mikä häntä eniten miellyttäisi. Elokuva on saavuttanut kuitenkin jälkeenpäin kriitikoiden arvostusta, ja sitä pidetään modernin kauhuelokuvan klassikkona. Hohdon jälkeen kului seitsemän vuotta, ennen kuin vuonna 1987 Kubrick sai valmiiksi sotaelokuvan Gustav Hasfordin Vietnam-romaanista Metallivaippa (). Elokuvan nimeksi tuli Full Metal Jacket ja se kuvattiin kokonaan Lontoossa, koska Kubrick ei halunnut poistua kauas kotoaan elokuvaa tehdessään. Lopun kaupunkisodankäyntikohtaus kuvattiin purkutuomion saaneessa tehtaassa. Elokuva poikkeaa muista Vietnam-elokuvista siinä, ettei siinä nähdä yhtäkään viidakkokohtausta, vaan sotaa käydään urbaanissa kaupunkimaisemassa. Elokuvan ilmestyttyä se sai ristiriitaisia arvosteluja ja kärsi lipputuloissa samaan aikaan markkinoille ilmestyneen saman aihepiirin elokuvan Platoon – nuoret sotilaat suosiosta. Elokuva sai yhden Oscar-ehdokkuuden, ja se on myöhemmin saavuttanut suurta suosiota. Kuten Tohtori Outolempi, Hohto, Kellopeliappelsiini ja 2001: Avaruusseikkailu, myös Full Metal Jacket on äänestetty kaikkien aikojen sadan parhaan elokuvan joukkoon Internet Movie Databasessä. Kubrickin viimeinen elokuva Eyes Wide Shut perustui Arthur Schnitzlerin romaaniin Traumnovelle (suomennettu nimillä Tohtori eksyy erotiikkaan ja Unikertomus). Elokuvan käsikirjoituksessa Kubrick kuitenkin siirsi tarinan tapahtumapaikan 1920-luvun Wienistä 1990-luvun New Yorkiin. Elokuvaa kuvattiin kaksi vuotta, jonka aikana kaksi tärkeää näyttelijää (Harvey Keitel ja Jennifer Jason Leigh) vaihdettiin. Kubrick piti elokuvan tiukasti salassa, ja odotukset sitä kohtaan paisuivat. Elokuvan seksuaalinen teema sai jopa muutamat journalistit julistamaan, että teos olisi "seksikkäin elokuva, mitä on ikinä tehty". Eyes Wide Shut sai ensi-iltansa vuonna 1999, ja se jakoi oitis kriitikoiden mielipiteet. Kubrick oli valinnut pääosiin viihteellisistä rooleistaan tunnetun avioparin Tom Cruisen ja Nicole Kidmanin, ja sitä pidettiin osoituksena ohjaajan arvostelukyvyn heikentymisestä. Jotkut arvostelijat taas pitivät tätä ratkaisua luovana. Stanley Kubrick kuoli sydänkohtaukseen kaksi viikkoa ennen elokuvansa ensi-iltaa nukkuessaan kotonaan Harpendenissa Englannissa. Hänet haudattiin kotinsa Childwickbury Manorin pihalla sijaitsevan suosikkipuunsa viereen. Suunnitellut elokuvat Kubrickin verkkainen tahti ja pikkutarkka työtapa johti siihen, että osa hänen elokuvahankkeistaan ei koskaan toteutunut. Näitä ovat muun muassa: Burning Secret: käsikirjoitus, joka perustuu Stefan Zweigin novelliin Brennende Geheimnis. Tarina kertoo pienen lapsen äidistä, joka on uskoton miehelleen. Elokuva jäi tekemättä, kun Kubrick keskittyi toiseen elokuvaan. Myös Kubrickin sopimus MGM:n kanssa ehti raueta, ennen kuin käsikirjoituksen luonnos oli valmis. Andrew Birkin ohjasi tarinasta elokuvan vuonna 1988. Muutama vuosi The Killingin jälkeen Kubrick kirjoitti keskeneräisen ja nimettömän käsikirjoituksen sisällissodan aikaisesta sissiryhmästä. I Stole $16,000,000: Kubrickin ja Jim Thompsonin käsikirjoitus, joka perustui kassakaappimurtomies Herbert Emerson Wilsonin omaelämäkertaan. Kun pääosaan tarkoitettu ja Kubrickin edellisessä elokuvassa Kunnian polut näytellyt Kirk Douglas kieltäytyi, Kubrick luopui projektista. The Authentic Death of Hendry Jones, a.k.a. One-Eyed Jacks: Kubrickin ja Marlon Brandon yhteistyöprojekti Kunnian polkujen jälkeen. Teksti oli Charles Neiderin romaaniin perustunut Sam Peckinpahin kirjoittama käsikirjoitus. Kun Kubrick ei ollut tyytyväinen käsikirjoitukseen, Brando erotti Peckinpahin ja myöhemmin myös Kubrickin, ja ohjasi elokuvan lopulta itse. Myös Peckinpah ohjasi oman versionsa tarinasta. Blue Movie: Terry Southernin romaaniin vuodelta 1970 perustunut kuvaus tunnetun ohjaajan yrityksestä tehdä pornografinen elokuva. Napoleon. Ranskan keisari Napoleon Bonaparten elämäkertaelokuva, joka oli tarkoitus kuvata vuonna 1969. Kubrick päätti kuitenkin ohjata sen sijaan toisen samaan ajanjaksoon sijoittuvan elokuvan Barry Lyndon. Perfume: Patrick Süskindin romaaniin perustuva elokuva. Aryan Papers: elokuva, joka olisi käsitellyt äidin ja pojan kokemuksia holokaustin aikoina. Kubrick kuitenkin hylkäsi projektin Steven Spielbergin samaa aihetta käsittelevän Schindlerin lista -elokuvan ilmestymisen takia. Kubrickin vaimon mukaan aihe oli myös liian haastava ja vaativa ohjaajalle. A.I: Artificial Intelligence: Kubrickin pitkään suunnittelema elokuva, jota hän tiettävästi suunnitteli jo Full Metal Jacketin aikoina. Hän kuitenkin lykkäsi tulevaisuuteen sijoitettua Pinokkio-tarinan muunnelmaa, koska halusi tietokonetehosteiden kehittyvän oikealle tasolle. Hän oli jo kirjoittanut siihen treatmentin ja palkannut muun muassa ohjaaja Chris Cunninghamin suunnittelemaan elokuvaan erikoisefektejä, kun hän päätti luopua projektista. Kubrickin kuoleman jälkeen Steven Spielberg ohjasi Kubrickin materiaalista A.I. – Tekoäly -elokuvan vuonna 2001. Ohjaustyyli Stanley Kubrickia voidaan pitää klassisena esimerkkinä niin sanotusta ristiriitaisesta taiteilijanerosta. Hänet muistetaan perfektionistisesta ja äärimmäisen kontrolloivasta ohjaustyylistään, jonka vuoksi näyttelijät ja muut työntekijät joutuivat usein koville Kubrickin elokuvissa. Kubrick oli piittaamaton näyttelijöiden viihtyvyydestä, eikä hän yleensä suostunut kertomaan näille, miksi mikäkin asia tehtiin niin kuin se tehtiin. Ottoja toistettiin kerta toisensa jälkeen ilman että ohjaaja olisi kertonut, mikä edellisessä otossa oli pielessä. Kubrick itse selitti käytöstään sillä, että sillä tavoiteltiin aitoja roolisuorituksia näyttelijöiltä: nämä joutuivat ikään kuin elämään kohtauksissa sen sijaan että olisivat näytelleet niissä. Toisaalta Kubrick salli suuriakin vapauksia sellaisille näyttelijöille, joihin hän luotti: näin oli laita esimerkiksi Lolitassa läpimurtoroolinsa tehneen ja Tohtori Outolemmessä kolmessa eri roolissa näytelleen Peter Sellersin kanssa. Kubrickin elokuvissa esiintyminen oli näyttelijöille ainutlaatuinen koettelemus, johon heidän koulutuksensa tai aikaisempi uransa ei ollut heitä valmistanut. Moni näyttelijä on kuvaillut tuon kokemuksen opettavaisuuden ja Kubrickin ohjaajapersoonan tehneen heihin lähtemättömän vaikutuksen. Erityisesti Hohdon naispääosan esittäjän Shelley Duvallin saama kohtelu kuvauksissa on herättänyt paljon kiistelyä Kubrickin persoonasta. Kubrick piinasi Duvallia ilkeillä kommenteilla, loputtomiin toistuvilla otoilla ja syrjimällä tätä avoimesti. Duvall menetti kuvausten aikana hiuksiaan, ja Hohdon teon on jopa väitetty suistaneen hänen mielenterveytensä raiteiltaan. Suhde julkisuuteen Kubrick tunnettiin nihkeästä suhtautumisesta mediaan. Etenkin viimeisinä vuosina ohjaajalta oli melkein mahdotonta saada haastatteluja. Ohjaajan langon, elokuvatuottaja Jan Harlanin mukaan Kubrick ei välittänyt julkisuudesta eikä palkinnoista. Myöskään elokuvan muotivirtaukset eivät kiinnostaneet häntä, vaan hän keskittyi tekemään itsensä näköisiä teoksia. Elokuva-alaa hän kyllä seurasi tarkkaan ja saattoi lähettää kannustavia terveisiä nuorille, nouseville ohjaajakyvyille. Tunnustukset The New York Timesin kriitikot valitsivat vuonna 2004 Kubrickin ohjauksista yli puolet kaikkien aikojen tuhannen parhaan elokuvan listalle: Kunnian polut, Lolita, Spartacus, Tohtori Outolempi, 2001: Avaruusseikkailu, Kellopeliappelsiini, Barry Lyndon ja Hohto. Kolme Kubrickin teosta on valittu National Film Registryn kokoelmaan esteettisesti, kulttuurisesti tai historiallisesti tärkeinä amerikkalaiselokuvina: Kunnian polut, Tohtori Outolempi ja 2001: Avaruusseikkailu. Filmografia Pitkät elokuvat {| class="wikitable" ! Vuosi ! Elokuva ! Alkuperäinen nimi |- | 1953 || Fear and Desire || Fear And Desire |- | 1955 || Kohtalokas suudelma || Killer's Kiss |- | 1956 || Peli on menetetty || The Killing |- | 1957 || Kunnian polut || Paths of Glory |- | 1960 || Spartacus || Spartacus |- | 1962 || Lolita || Lolita |- | 1964 || Tohtori Outolempi eli: kuinka lakkasin olemasta huolissani ja opin rakastamaan pommia || Dr. Strangelove or: How I Learned To Stop Worrying And Love the Bomb |- | 1968 || 2001: Avaruusseikkailu || 2001: A Space Odyssey |- | 1971 || Clockwork Orange – Kellopeliappelsiini || A Clockwork Orange|- | 1975 || Barry Lyndon || Barry Lyndon|- | 1980 || The Shining – Hohto || The Shining|- | 1987 || Full Metal Jacket || Full Metal Jacket|- | 1999 || Eyes Wide Shut || Eyes Wide Shut|} Lyhyet dokumenttielokuvat Kubrickin vuonna 1952 kuvaama lyhytelokuva ei ole säilynyt. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Filmihullu 5–6/1999, useita artikkeleita Kubrickista.Filmihullu 1/2018, teemanumero Kubrickista ja Roman Polanskista. Saalo, Juhani & Toukonen, Marja-Leena: ”Harhateillä, Stanley Kubrickin elokuvat kulttuurimme kuvastimina”. Filmihullu 6/1982. Dokumentteja Stanley Kubrick – Ohjaajan muotokuva (Stanley Kubrick: A Life in Pictures, Jan Harlan, 2001) Elämäni Kubrickin palveluksessa (Tony Zierra, 2017) kertoo Kubrickin assistenttina pitkään toimineesta näyttelijä Leon Vitalista, jonka tiivis yhteistyö ohjaajan kanssa alkoi sivuosasta elokuvassa Barry Lyndon''. Aiheesta muualla Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat Yhdysvaltalaiset elokuvatuottajat Yhdysvaltalaiset elokuvakäsikirjoittajat Vuonna 1928 syntyneet Vuonna 1999 kuolleet Amerikanjuutalaiset Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Stephen Edwin King (s. 21. syyskuuta 1947 Portland, Maine) on yhdysvaltalainen kauhukirjailija. Kingin esikoisromaani Carrie ilmestyi vuonna 1974, ja hän teki lopullisen läpimurtonsa romaanilla Hohto (1977). Vuonna 2017 Kingiltä oli julkaistu jo yli 50 romaania, joita oli myyty yhteensä 350 000 000 kappaletta. Romaanien lisäksi King on kirjoittanut novelleja, pienoisromaaneja, käsikirjoituksia, esseitä ja sarjakuvia. Tyypillistä Kingin kirjoille on, että niissä tavalliset ihmiset – keskiluokkaiset perheet, lapset, kirjailijat – joutuvat vähitellen yhä kaameampiin tilanteisiin. Elämä ja ura Nuoruus Stephen Edwin King syntyi 21. syyskuuta 1947 Portlandissa Mainen osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat Donald Edwin King ja Nellie Ruth King (o.s. Pillsbury). Donald, joka ansaitsi elantonsa kaupustelijana, oli syntyjään nimeltään Pollock ennen kuin muutti aikuisiällä sukunimensä Kingiksi. Kingin ollessa kaksivuotias hänen isänsä lähti omille teilleen, eikä Stephen kuullut hänestä sen koommin. Ruth-äiti kasvatti Stephenin ja tämän adoptoidun isoveljen Davidin yksin. Kingit asuivat Portlandista muutettuaan jonkin aikaa Fort Waynessa ja Connecticutin Stratfordissa. Kun Stephen oli 11-vuotias, Ruth King vei perheensä pysyvästi kotikaupunkiinsa, Mainen Durhamiin. Ruth luki paljon, ja myös Stephen kiinnostui lukemisesta jo pikkulapsena. Hän rakasti erityisesti tieteis- ja kauhusarjakuvia. Vartuttuaan hän alkoi lukea myös kirjoja ja käydä katsomassa tieteis- ja kauhuelokuvia. Yksi hänen varhaisista suosikeistaan oli fantasiakauhukirjailija H. P. Lovecraft. Kouluaika King alkoi kirjoittaa 12-vuotiaana omia tarinoita yhdessä kaverinsa Chrisin kanssa. Hän myös toimitti veljensä kanssa korttelilehteä, jolle pojat saivat 20 tilaajaa. King lähetti 13-vuotiaana kirjoittamansa tarinan Spacemen-lehteen, mutta se torjuttiin, kuten muutkin seuraavat tarinat. Lukiossa King sai kiitettäviä arvosanoja historiasta ja äidinkielestä, mutta heikompia arvosanoja tiedeaineista. Hän oli lukutoukkana aina hiukan ulkopuolinen, vaikkakin pidetty. Hän toimitti koulunsa lehteä ja sen jälkeen omaakin lehteään nimeltä Village Vomit, jossa hän ivasi koulunsa ilmiöitä ja opettajia. Lehtikirjoittelu johti työpaikkaan urheilutoimittajana paikallisessa lehdessä, mikä opetti Kingin kirjoittamaan tiukasti aiheesta ja jättämään sivupolut pois teksteistään. King oli lukioaikoinaan myös kiinnostunut rock and roll -musiikista ja soitti kitaraa MoonSpinners-nimisessä yhtyeessä. Kingin ensimmäinen julkaistu tarina oli novelli In a Half-World of Terror (alkuperäinen nimi I Was a Teen-Age Grave-robber), joka julkaistiin Comic Review -lehdessä vuonna 1965. Yliopisto-opinnot Valmistuttuaan lukiosta King aloitti syksyllä 1966 opinnot Mainen yliopistossa Oronossa. Hän luki laajasti ja kirjoitti vapaa-aikanaan päivittäin, esimerkiksi paksun romaaniluonnoksen nimeltä The Long Walk sekä sodanvastaisen Sword in the Darkness. Kumpaakaan hän ei saanut julkaistua. King osallistui myös opiskelijamielenosoituksiin Vietnamin sotaa vastaan ja esiintyi kitaransa kanssa kahviloissa esittäen omia kappaleitaan. King sai kesällä 1969 töitä yliopiston kirjastossa. Siellä hän tapasi toisen työntekijän, Tabitha Sprucen. He alkoivat seurustella ja menivät naimisiin myöhemmin opintojensa jälkeen tammikuussa 1971. Kingin kirjoittamat tarinat käsittelivät usein synkkiä kauhuaiheita, mikä sai jotkut hänen opettajansa ehdottamaan hänelle ”vakavampia” aiheita. Hän kirjoitti yliopiston lehteen kolumnia nimeltä ”King’s Garbage Truck”. Hän otti englannin kielen, amerikkalaisen kirjallisuuden, luovan kirjoittamisen, näytelmätuotannon sekä radio- ja televisiokirjoittamisen kursseja. Hän otti myös kasvatustieteen ja psykologian kursseja tulevaa työuraansa ajatellen siltä varalta ettei menestyisikään kirjailijana. Hän sai myös opettaa yliopistossa populaarikirjallisuuden ja -kulttuurin kurssia vain 21-vuotiaana. Aloittelevana kirjailijana King valmistui yliopistosta keväällä 1970. Hänellä oli kandidaatin tutkinto englannin kielestä ja sivuainetutkinto puheesta sekä lupa opettaa toisen asteen koulussa. Hän ei joutunut valmistumisensa jälkeen armeijaan, sillä hänellä oli korkea verenpaine, huono näkö, lättäjalat ja puhjenneet korvien tärykalvot. Yliopistoaika oli tehnyt Kingistä vahvasti sodanvastaisen liberaalin. King ei löytänyt valmistumisensa jälkeen aluksi työtä opettajana, joten hän teki sekalaisia töitä huoltoasemalla ja pesulassa ja asui vaimonsa kanssa vuokratussa asuntovaunussa. Hän työsti vapaa-aikanaan Musta torni -romaanin käsikirjoitusta ja lyhyitä tarinoita, joita julkaistiin miestenlehdissä 200–300 dollarin palkkiolla. Perheeseen syntyi tytär kesällä 1971 ja poika Joseph vuotta myöhemmin. King sai töitä opettajana Hampden Academyssä mutta haaveili yhä kirjailijanurasta. Läpimurto Kingin mieleen oli juolahtanut ajatus koulukiusatusta tytöstä, jolla on telekineettisiä kykyjä. Hän ei kuitenkaan pitänyt kehittelemästään tarinasta eikä uskonut sen kaupalliseen menestykseen, ja aluillaan ollut kertomus päätyi roskakoriin. Kingin vaimo Tabitha löysi tarinan ja rohkaisi Kingiä kirjoittamaan sen loppuun. King viimeisteli Carrien ja lähetti sen Doubleday-kustantamolle. Hän sai kirjasta 2 500 dollarin ennakon, mikä ei ollut paljon romaanista edes vuonna 1973. Kuitenkin vielä vuoden sisällä Signet Books osti Carrien pokkarioikeudet 400 000 dollarin hintaan. King sai rahoista puolet, ja näin köyhästä kirjailijanalusta tuli yhdessä päivässä varakas. Carrie julkaistiin vuonna 1974, ja se myi hitaan alun jälkeen miljoonia. Myös kirjan arvostelut olivat lähes poikkeuksetta kiittäviä. Kingin äiti kuoli kohtusyöpään pian kirjan myyntiintulon jälkeen, mutta sitä ennen hänen sisarensa Ethelyn ehti lukea Carrien hänelle. King muutti kesällä 1974 perheineen Boulderiin Coloradoon. Carrien menestys sai Kingin jättämään opettajantyönsä ja ryhtymään kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi. Hänen toinen romaaninsa, vampyyriaiheinen Painajainen (1975) oli esikoisromaaniakin suurempi menestys. Sitä seurasi autiosta hotellista ja hajoavasta perheestä kertova Hohto (1977), joka niin ikään myi enemmän kuin edeltäjänsä. King sai 1970-luvun puolivälissä valmiiksi kaksi tai kolme käsikirjoitusta vuodessa, mikä oli kustantajalle liikaa. Näin King ryhtyi julkaisemaan osan kirjoistaan salanimellä Richard Bachman, mukaan lukien aiemmin kustantajien hyllyttämän The Long Walkin. Kun kirjailijoiden tyylien samankaltaisuus herätti kysymyksiä, King aina kiisti olevansa Bachman. Kingin neljäs romaani Tukikohta (1978) rikkoi jälleen Kingin henkilökohtaiset myyntiennätykset. Ennen kirjan julkaisua King muutti kolmilapsiseksi kasvaneen perheensä kanssa kolmeksi kuukaudeksi Englantiin, missä hän suunnitteli kirjoittavansa perinteisen englantilaisen kummitustarinan. Sitä ei syntynyt, joten perhe muutti takaisin Yhdysvaltoihin. Siellä King kirjoitti ensimmäisen tietokirjansa, kauhukirjallisuusoppaan Danse Macabre. Romaanin Kosketus (1979) päähenkilö näkee tulevaisuuteen. Kirjasta tuli Kingin ensimmäinen listaykkönen The New York Timesin bestsellerlistalla, ja tässä vaiheessa uraansa King oli jo noussut kauhukirjallisuuden johtotähdeksi. Ura 1980-luvulta eteenpäin Kingin perhe osti 1980-luvun alussa talon Bangorista Mainesta ja asettui sinne. Kingin seuraavia romaaneja olivat Tulisilmä (1980) ja Cujo (1981), jonka tapahtumat sijoittuvat Kosketuksen tavoin jälleen fiktiiviseen mainelaiseen kaupunkiin Castle Rockiin. King julkaisi 1980-luvulla ahkerasti romaaneja ja novelleja, joista tehtiin myös elokuvasovituksia, kuten Stand by Me – viimeinen kesä, Rita Hayworth – avain pakoon ja Vihreä maili. King itse ohjasi omasta käsikirjoituksestaan elokuvan Maximum Overdrive (1986). Samaan aikaan hän kirjoitti romaania Se. King oli alkanut työstää Musta torni -sarjaansa jo vuonna 1970, kauan ennen Carrien ilmestymistä. Ensimmäinen sarjan romaani nimeltään Revolverimies julkaistiin vuonna 1982. King halusi tehdä Mustasta tornista oman jättiteoksensa, esikuvanaan Tolkienin Taru sormusten herrasta. Toisena esikuvana olivat Sergio Leonen spagettiwestern-elokuvat, kuten Clint Eastwoodin tähdittämä Dollaritrilogia. King sai sarjan päätökseen vuonna 2004, mutta kirjoitti vielä itsenäisen kahdeksannen kirjan vuonna 2012. King käytti 1980-luvulla paljon alkoholia ja huumeita. Hän pääsi riippuvuuksistaan lopulta eroon. Kun King oli kirjoittamassa romaania Piina (1987), joka oli tarkoitus julkaista Richard Bachmanin nimellä, salanimi paljastui, ja King julkaisi sen loppujen lopuksi omalla nimellään. Paljastumisen seurauksena ensimmäiset Bachmanin nimellä kirjoitetut kirjat (Raivo, Pitkä marssi, Vimma ja Juokse tai kuole) julkaistiin vuonna 1985 uudelleen kokoelmana The Bachman Books, jonka kirjoittajaksi nimettiin King itse. King perusti vuonna 1992 muutaman muun kirjailijan kanssa rockyhtyeen nimeltä Rock Bottom Remainders, jossa hän itse soitti kitaraa ja lauloi. Yhtye teki kiertueen ja antoi lipputulot hyväntekeväisyyteen. King on lahjoittanut rahaa muun muassa nuorten baseballille ja muille oman kotiseutunsa kohteille. Kesäkuussa 1999 pakettiauto törmäsi Kingiin hänen ollessaan kävelyllä. King sai lukuisia luunmurtumia ja joutui sairaalaan kolmeksi viikoksi. Senkin jälkeen hänelle tehtiin useita leikkauksia. Toipuminen oli hidasta ja kivuliasta, mutta hän pääsi jaloilleen ja jatkoi kirjoittamista. Hän alkoi julkaista tarinoitaan myös Internetin kautta. Vuonna 2003 hän kertoi toipuneensa jo 75-prosenttisesti. Ensimmäinen onnettomuuden jälkeen julkaistu romaani oli vuonna 2001 ilmestynyt Unensieppaaja, jonka kohdalla King myönsi antamassaan vuoden 2014 Rolling Stone -lehden haastattelussa kirjoittaneensa kirjan oksikodonin vaikutuksen alaisena kipujensa lieventämiseksi. King ottaa poliittisesti kantaa ja tukee demokraatteja. Hän muun muassa vaati presidentti Donald Trumpin eroa. Tunnustuksia Kingille on myönnetty uransa varrella useita kirjallisuuspalkintoja, kuten Bram Stoker Award, World Fantasy Award, British Fantasy Society Award, Locus Award ja Horror Guild Award. Vuonna 2004 hänelle myönnettiin World Fantasy Award – Life Achievement -elämäntyöpalkinto. Vuonna 2014 hänelle myönnettiin National Medal of Arts -mitali kirjailijantyöstään. Teokset Suomennetut teokset Jälkeen keskiyön & Ennen aamunkoittoa (Skeleton Crew, 1985) | Suomentaja = Tapio Tamminen. Book Studio, 1991. ISBN 951-611-448-2, ISBN 951-611-420-2 Satumaa. (Fairy Tale, 2022) Suom. Ilkka Rekiaro. Tammi, 2023. ISBN 978-952-04-4868-4. Musta torni -sarja Richard Bachmanin nimellä Raivo (Rage, 1977) Pitkä marssi (The Long Walk, 1979) Vimma (Roadwork, 1981) Juokse tai kuole (The Running Man, 1982) Kirous (Thinner, 1984) Teloittajat (The Regulators, 1996) Suomentamattomat teokset Danse Macabre (1981) Nightmares in the Sky: Gargoyles and Grotesques (1988) Riding the Bullet (e-kirja, 2000; suomennettuna teoksessa Maantievirus matkalla pohjoiseen) The Plant (e-kirja, 2000) Faithful (2004; kirjoitettu Stewart O'Nanin kanssa) The Colorado Kid (2005) Blaze (2007; kirjoitettu Richard Bachmanin nimellä) Ur (e-kirja, 2009) Blockade Billy (2010) Mile 81 (e-kirja, 2011) A Face in the Crowd (e-kirja, 2012; kirjoitettu Stewart O'Nanin kanssa) Guns (e-kirja, 2013) The Bazaar of Bad Dreams (2015) Gwendy's Button Box (2017; kirjoitettu Richard Chizmarin kanssa) Gwendy's Final Task (2022; kirjoitettu Richard Chizmarin kanssa) Filmatisoinnit Kingin tuotannosta on valmistunut yli sata elokuvaa ja lukuisia tv-sarjoja. ja ne ovat käsittäneet mm. kauhun, draaman ja scifin piiriin kuuluvia tarinoita. Hän on myös itse käsikirjoittanut elokuvia sekä omiin romaaneihinsa perustuvia teleivisiosarjoja. Frank Darabontin ohjaama Rita Hayworth – avain pakoon sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta, mutta ei voittanut yhtäkään. Myös toinen Frank Darabontin ohjaama King-sovitus, Vihreä maili, sai enimmäkseen myönteiset arvostelut, ja se sai myös kolme Oscar-ehdokkuutta. Darabontin kolmas Kingin tarinaan perustuva elokuva, novelliin pohjautuva The Mist – usva, oli samalla ensimmäinen Darabontin ohjaama Kingin kauhutarinaan perustuva elokuva. Rob Reinerin ohjaamat Kingin tarinoihin perustuvat elokuvat ovat myös saaneet hyvän vastaanoton. Näitä ovat novelliin perustuva nuorisokuvaus Stand by Me – viimeinen kesä, jolla on 91 prosentin hyväksyntäaste Rotten Tomatoes -kritiikkisivustolla, ja samannimiseen romaaniin perustuva Piina (Misery), jolla on vastaavalla sivustolla 90 prosentin hyväksyntä. King-filmatisointien taso vaihtelee. Luultavasti tunnetuinta, Hohdosta tehtyä Stanley Kubrickin ohjaamaa elokuvatulkintaa, King itse pitää surkeana, vaikkakin sitä pidetään yleisesti yhtenä onnistuneimmista kauhuelokuvista. Myös Piinaa arvostetaan Kathy Batesin loistavan roolisuorituksen ansiosta (Bates palkittiin roolistaan Oscarilla). Sitä vastoin esimerkiksi Maissilapset-elokuva ja sen jatko-osat, jotka eivät perustu Kingin tuotantoon, ovat menestyneet kehnosti sekä kriitikoiden että yleisön silmissä. Kingin kirjoihin perustuvia töitä on ollut myös tieteistoimintaelokuva Juokse tai kuole, jonka pääosassa oli Arnold Schwarzenegger; Hohdon tavoin King on myös suhtautunut elokuvaan hyvin nuivasti. King on tehnyt monissa kirjoihinsa perustuvissa elokuvissa myös cameorooleja. Esimerkiksi elokuvassa Uinu, uinu lemmikkini King näytteli pappia ja elokuvassa Creepshow hän esitti farmaria. Se – Toinen luku -elokuvassa King esitti panttilainaamon omistajaa. Stephen King on myös ohjannut itse oman tarinansa pohjalta elokuvan Maximum Overdrive, joka ei kuitenkaan menestynyt kaupallisesti ja kriitikot tyrmäsivät sen. Elokuvan soundtrackina toiminut AC/DCn Who Made Who -levy sitä vastoin menestyi hyvin. Sovitukset Tukikohta (Stephen King's The Stand), neliosainen televisiosarja – perustuu kirjaan Tukikohta Hopealuoti (Stephen King's Silver Bullet), elokuva – perustuu kirjaan Ihmissuden vuosi Peter David, Robin Furth & Jae Lee: Musta torni 1–7, sarjakuva Viittauksia ja linkittymiä Monet Kingin kirjoittamat kertomukset sisältävät viittauksia muihin hänen tarinoihinsa. Tarinoissa saattavat esiintyä esimerkiksi toisista tarinoista tutut paikat, esineet tai asiat. Enimmäkseen kyseessä ovat hahmot; esimerkiksi Tukikohdassa esiintyvän Randall Flaggin voi tavata niin Lohikäärmeen silmissä kuin myös Mustassa tornissa. Toisinaan Kingin kirjoihin on piilotettu viittauksia Musta torni -sarjaan, esimerkkeinä laulavat ruusut, Säteet, Flagg, Roland ja Purppurakuningas. Monessa kertomuksessa viittaukset ovat varsin huomaamattomia, poikkeustapauksina Uneton yö, Pedon sydän, Pimeyden talo ja lyhytnovelli Elurian pikkusisaret, joissa viittaukset Mustaan torniin ovat näkyviä. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Vain paljaat luut: Stephen King ja kauhun anatomia. Toimittaneet Tim Underwood ja Chuck Miller. Mabuse, 1991. Ulkomaisia nykykertojia 2. Toimittaneet Ritva Aarnio ja Ismo Loivamaa. BTJ Kirjastopalvelu, 1998. Ulkomaisia kauhukirjailijoita. Toimittaneet Jukka Halme ja Juri Nummelin. BTJ Kirjastopalvelu, 2005. Aiheesta muualla Stephen Kingin kotisivut. Piina.net. Stephen Kingin ihailijasivut. Ervamaa, Tomi: Pelon ja surun maailmanmestari. Helsingin Sanomat 11.11.2006. Vuonna 1947 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Radio Suomipop on vuonna 2001 aloittanut valtakunnallinen kaupallinen radiokanava, joka keskittyy vain kotimaisen popmusiikin soittamiseen. Kanavan ydinkohderyhmä on 25–44-vuotiaat, ja sen omistaa Sanoma Media Finland. Sanoma-konsernin Nelonen Medialle kuuluvat myös Aito Iskelmä, Groove FM, Helmiradio, HitMix, Loop, Me Naiset Radio ja Radio Rock. Radio Suomipopin musiikkipäällikkö on Jussi Mäntysaari, joka seurasi Mikko Koivusipilä. Radio Suomipop on Suomen kuunnelluin kaupallinen radiokanava Bauer Median Radio Novan jälkeen. Kanavan aamushow, Aamulypsy, on kuunnelluin aamuohjelma. Keskimäärin ohjelma tavoittaa joka arkiaamu 450 000 kuuntelijaa. Ohjelmakartta Historiaa Radio Suomipop toimi alkuperäisen toimiluvanhaltijan Oy P4 Finlandin aikana vuosina 1999–2001 nimellä Star FM. Star FM:n tunnuslause oli mieluummin musiikkia, ja soitossa oli kokonaan 1980- ja 1990-lukujen kotimaista ja kansainvälistä musiikkia. Star FM:n lisäksi P4 Finland omisti Groove FM -radioaseman. Oy P4 Finlandin omistanut ruotsalainen Modern Times Group päätti loppuvuonna 2000 keskittää radio-omistuksensa Suomessa Radio Novaan . Yhtiön kanavat myytiin lokakuussa 2000 Metromedia International Groupille, joka muutti toimilupayhtiön nimen Metromedia Finlandiksi. Uusi omistaja muutti Star FM -kanavan Radio SuomiPOPiksi vuonna 2001. Huhtikuussa 2004 Classic Radio siirtyi kokonaan Metromedialle. Vuonna 2004 Metromedia Finland siirtyi irlantilaisen Communicorp Groupin omistukseen ja nimi muuttui muotoon Metroradio Finland. Sanoma Entertainment osti enemmistöosuuden Metroradio Finland Oy:stä kesäkuussa 2012, jolloin Sanomien Nelonen Medialle siirtyi Metro FM:n ja Groove FM:n ohella myös Radio Suomipop. Nelonen Medialla on hallussaan myös Radio Aalto- ja Radio Rock -kanavat. Muuta toimintaa Radio Suomipop on järjestänyt vuodesta 2008 lähtien Jyväskylässä yhdessä Himos-lomat Oy:n kanssa Suomipop Festivaali. Oulussa Suomipop Festivaalit on järjestetty vuodesta 2018 lähtien. Radio Suomipopin kuuntelijat valitsivat vuonna 2016 sata parasta suomalaista kappaletta. Alla kymmenen kärki: Kaija Koo - ”Tinakenkätyttö” Eppu Normaali - ”Murheellisten laulujen maa” Jenni Vartiainen - ”Missä muruseni on” J. Karjalainen - ”Hän” Rauli Badding Somerjoki - ”Paratiisi” Yö - ”Joutsenlaulu” Apulanta - ”Jumala” Dingo - ”Autiotalo” Tapio Rautavaara - ”Päivänsäde ja menninkäinen” Haloo Helsinki - ”Vapaus käteen jää” Kritiikkiä Marraskuussa 2016 Julkisen sanan neuvosto antoi kanavalle langettavan päätöksen ja vakavan huomautuksen ihmisarvon loukkaamisesta. Radion aamujuontajat olivat soittaneet Välimeren venepakolaisista kertovan uutissähkeen taustalla Mikki Hiiri merihädässä -laulua ja vitsailleet asiasta. Julkisen sanan neuvoston mukaan toiminta loukkasi Eurooppaan pyrkijöiden ihmisarvoa. Radio Suomipopin aamuohjelmat ovat saaneet jo tätä aiemmin ihmisarvon loukkaamisesta kaksi langettavaa ja kolme vapauttavaa päätöstä. Suomipopin ohjelmapäällikkö pohti, onko radiokanavan sitoutuminen JSN:ään järkevää, koska ”aamujuontajat ovat viihdepersoonia, eivät journalisteja”. Taajuudet Radio Suomipopin taajuudet 23. maaliskuuta 2023 alkaen. Lähteet Aiheesta muualla Radio Suomipopin verkkosivut Nelonen Median radiokanavat Vuonna 2001 perustetut radioasemat


text: Sävelradio oli alun perin Ylen musiikkiohjelma vuodesta 1963 lähtien. Yleisradion kotimaisen radio-organisaation ohjelmistoon kuului muitakin musiikkia sisältäviä ohjelmia, sekä klassista että iskelmämusiikkia. Myöhemmin on kuultu muun muassa Jokamiehen sävelradio, johon kuka tahansa sai valita koko soitettavan aineiston. Sävelradio syntyi 1960-luvulla toimineiden merirosvoradioiden eli aluevesirajojen ulkopuolella laivoilta käsin toimineiden laittomien radioasemien, lähinnä Lounais-Suomessa kuuluneen Radio Nordin, paineesta. Merirosvoradiot kiellettiin, ja Radio Nord lopetti toimintansa kesäkuun 30. päivänä 1962. Sävelradio mainitaan Rauli "Badding" Somerjoen rock 'n' roll -kappaleessa Luut kasaan, Beethoven!. Lähteet Suomalaiset radio-ohjelmat Yle


text: Stadin slangi tai Helsingin slangi on Helsingissä 1890-luvulla syntynyt puhekieli. Se juontaa juurensa Helsingin keskikaupungilla puhutusta ruotsinkielisestä koulupoikien slangista. Helsingin 1800-luvun lopulla nopeasti kasvanut työväenluokka oli pääosin yksikielisesti joko suomen- tai ruotsinkielistä ja siksi sille kehittyi viestintävälineeksi yhteinen slangisanasto ja sekakieli. Suomenkielisen enemmistön kasvettua sotien jälkeen 1940-luvulla slangi lakkasi olemasta eri äidinkieltä puhuvien yhteinen viestintäväline ja se eriytyi selvemmin ruotsalaiseksi ja suomalaiseksi nuorisokieleksi, jotka molemmat alkoivat saada vaikutteita myös englannin kielestä. Slangi leimaantui alusta alkaen vahvasti katupoikien ja syntyperäisten helsinkiläisten kieleksi. Kieltä halveksuttiin erityisesti siksi, että se yhdistettiin alaluokkaan ja kansallisuuden vähättelyyn. Stadin slangilla on yhtäläisyyksiä niin sanottuihin pidgin- tai kreolikieliin, jotka syntyvät helpottamaan viestintää monikielisessä ympäristössä. Historia Helsingin slangin synnyn voi ajoittaa 1890-luvulle toisaalta kaupungin koulupoikien ja ylioppilaiden piiriin, toisaalta alempien yhteiskuntaluokkien nuorisojengeihin, niin sanottuihin sakeihin. Slangissa ruotsinkielisten koulupoikien slangisanasto kehittyi siten, että sanastoa voitiin käyttää niin suomen kuin ruotsin kielillä. Näiltä juurilta slangi kävi useita eri vaiheita ja levisi paljon suuremman ryhmän keskuuteen. Slangin kultakausi oli 1900-luvun alkupuolella sodanjälkeiseen aikaan asti. Se säilyi lähes muuttumattomana 1940-luvulle saakka. 1950-luvulla se muuttui yhdysvaltalaisperäisen nuorisokulttuurin myötä ja hajosi viimeistään 1970-luvulla eri alakulttuureihin. Sanasto ja puhetyyli Vanhalle Helsingin slangille olivat luonteenomaisia ruotsinkielisten puhujien kieleen hyvin sopineet äänteet, jotka olivat suomenkielisille vieraita ei-suomalaisia äänteitä, konsonanttiyhdistelmiä tai vokaaliyhdistelmiä. Suomalaiset slanginpuhujat käyttivät suomalaistuneita muotoja ruotsin sanoista. Vanhassa stadin slangissa noin 3/4 sanoista oli ruotsin kielestä, suomalaista alkuperää olevia viidennes ja viisi prosenttia (noin sata sanaa) on venäjästä. Muutamia sanoja on lainautunut muistakin kielistä kuten slaafaaminen ’nukkuminen’ saksasta ja "donna" 'nainen' italiasta. Uudempi slangi on lainannut sanastoaan pääasiassa englannin kielestä ja 2000-luvulla maahanmuuttajien myötä myös arabiasta ja somalista. Kieliopiltaan slangi on kuitenkin pääosin suomea. Stadin slangin sanasto ja puhetyyli vaihtelivat jonkin verran eri kaupunginosien välillä. Vahvimmat erot olivat Pitkänsillan eteläpuolella Punavuoressa (Rööperissä), Kruununhaassa (Krunikassa) ja pohjoispuolella Sörnäisissä (Sörkassa), Kalliossa (Bergassa), sekä Vallilassa (Valkassa) puhutun slangin välillä. Esimerkki slangista Näyte 1930-luvun slangista emeritusprofessori Heikki Paunosen slangiarkistosta: Tunnettuja stadin slangin taitajia Eero Salola julkaisi jo 1920-luvulla slangijuttukirjan Ilman fritsaria. Uudelleen slangin toi kirjallisuuteen Pentti Saarikoski kääntämällä alkujaan englanniksi kirjoitetun romaanin Sieppari ruispellossa suomeksi osittain stadin slangia käyttäen. Pentti Saarikosken sisarenpoika, kokki Sami Garam, on kääntänyt Stadin slangille useita teoksia, muun muassa Aku Ankka -sarjakuvakokoelman Rotsi on mut byysat puuttuu ja Kiven Seitsemän veljestä (Seittemän broidii). Muita tunnettuja slangin taitajia ovat muun muassa Arvo Turtiainen, Klaus Bremer, Tuomari Nurmio, Remu Aaltonen ja Jussi Raittinen. Tunnetuksi on tullut myös Georg Malmsten, erityisesti laulunsa Stadin kundi (1952) ansiosta. Useat räppärit käyttävät myös varsinkin nykyslangia. Kuuluisa Stadin slangilla kirjoitettu kappale on myös Tuomari Nurmion ”Tonnin stiflat”, joka on mukana myös Nurmion kokonaan slangiksi tehdyllä albumilla Dumari ja Spuget (2013). Kirjallisuutta Kaunokirjallisuutta Arvo Turtiainen: Minä paljasjalkainen, Tammi 1962 Edvard Janzon: Rundi stadis välil snadis (Gummerus, 1997) ISBN 951-20-5231-8 Edvard Janzon: Palsa kanis, litski kalis (Gummerus, 2002) ISBN 951-20-6092-2 Edvard Janzon: Villi Vallila (Kesuura, 2006) ISBN 951-812-112-5 Sanakirjoja Kaarina Karttunen: Nykyslangin sanakirja (WSOY, 1979) ISBN 951-0-09050-6 Juhani Mäkelä: Stadin snadi slangisanakirja (WSOY, 2002, 1. painos 1997) ISBN 951-0-22477-4 Jukka Annala: Remusanakirja (Teos, 2008) Ulla-Maija Forsberg: Stadin slangin etymologinen sanakirja (Gaudeamus, 2021) ISBN 952-345-102-2 (sisältyy myös verkkojulkaisuun Suomen etymologinen sanakirja) Tutkimuskirjallisuutta Petri Kallio: "How Uralic is Stadin Slangi?" Rogier Blokland & Cornelius Hasselblatt (toim.), Language and Identity in the Finno-Ugric World, s. 176-191. Studia Fenno-Ugrica Groningana 4. Maastricht 2007. ISBN 978-90-423-0315-7 Sarjakuvia Sami Garam: Aku Ankka – Rotsi on mut byysat puuttuu (2001) Sami Garam: Snögeli ja seittemän snadii starbuu (WSOY, 2001) ISBN 951-0-25703-6 Sami Garam: Jörde-Juge Sami Garam: Kessen rehukotsa (Egmont, 2005) ISBN 952-469-399-2 Uskonnollisia Olli Seppälä (toim.): Stadilaisten katkismus (Kirjapaja, 2000) ISBN 951-625-676-7 Olli Seppälä (toim.): Luukkaan evankeliumi slangiks skrivattuna (Kirjapaja, 2001) ISBN 951-625-740-2 Pentti Malaste: Uusi testamentti stadin slangilla (Gummerus, 2001) ISBN 951-20-5828-6 Muita Erkki Johannes Kauhanen: Slangivisa (Tammi, 2002) ISBN 951-31-2533-5 Erkki Mattsson: Ei se skulaa joka skagaa (Edico Oy, 1999) ISBN 951-97542-1-0 Erkki Mattsson: Griinataa kimpassa (Edico Oy, 2001) ISBN 951-97542-2-9 Lähteet Aiheesta muualla Stadin Slangi ry. Urbaani sanakirja. Heikki Paunonen : Synonymia Helsingin slangissa. Virittäjä Vol 110 Nro 3/2006, s. 336 Artikkeleita Erkki Lyytikäinen: Kiitos sanoista, rakkaat rajanaapurit. Helsingin Sanomat 23.6.2000.


text: Syyskuu on gregoriaanisessa ja juliaanisessa kalenterissa vuoden yhdeksäs kuukausi. Syyskuussa on 30 päivää. Syyskuu seuraa elokuuta ja edeltää lokakuuta. Kuukauden latinankielinen nimi September, joka on käytössä useimmissa eurooppalaisissa kielissä, tulee seitsemää merkitsevästä sanasta septem, sillä aiemmin vuosi alkoi maaliskuusta ja syyskuu oli seitsemäs kuukausi. Kuukauden suomenkielinen nimi johtuu syksystä. Syyskuu on Suomessa ruskan, syyssateiden, pimenevien iltojen, viilenevien säiden ja sienestämisen aikaa. Syyskuu Suomessa Keskilämpötila ja sää Syyskuun keskilämpötila vaihtelee eri puolilla Suomea. Vantaalla syyskuun keskilämpötila on noin +11 °C, Lahdessa noin +10 °C, Tampereella noin +10 °C, Kuopiossa noin +8,5 °C, Oulussa noin +8,0 °C ja Sodankylässä noin +6 °C. Keskilämpötiloiltaan syyskuu onkin Suomessa lämpimämpi kuin toukokuu, kosteiden ja pilvisten öiden takia. Eteläosissa maata yölämpötila putoaa harvoin alle +5 asteen. Syyskuun alussa päivälämpötilat ovat Etelä-Suomessa tyypillisesti 15–20 °C ja kuun lopulla 10–15 °C. Syyskuussa mitataan Suomessa hyvin harvoin hellelämpötiloja, mutta mm. vuosina 2002 ja 2019 helleraja (25 °C) ylittyi kuun alussa vielä muutaman kerran. Suomen säähistorian myöhäisin hellelämpötila, 25,2 °C, mitattiin 17. syyskuuta 1947. 20 asteen päivälämpötiloja mitataan enää harvoin syyskuun 20. päivän jälkeen, mutta niinkin on käynyt, viimeksi vuosina 2006, 2011, 2018, 2020 ja 2023. Pohjois-Lapissa päivälämpötila on noin 10–12 °C kuun alussa ja 5–7 °C kuun lopulla. Etelä-Suomessa on syyskuulla vain harvoin yöpakkasia, Lapissa ensimmäiset yöpakkaset osuvat yleensä syyskuun alkuun. Suomessa syyskuussa ilmat viilenevät kesän jäljiltä nopeasti. Yhä useampi päivä on pilvinen ja harmaa. Syvässä korkeapaineessakin saattaa esiintyä Suomessa syyskuisin jonkin verran pilvisyyttä, sillä auringon ilmaa nostattava vaikutus on jo kesää heikompi. Syksyn eteneminen Syyskuisessa Suominessa tapahtuu värikäs luonnontapahtuma: ruska. Ruskastuminen alkaa Lapista, jossa se on parhaimmillaan syyskuun alussa, ja loppuu Etelä-Suomeen, jossa se on parhaimmillaan vasta syys-lokakuun vaihteessa. Suurin osa muuttolinnuista jättää Suomen syyskuun aikana. Syysmuutto ei ole yhtä näyttävä tapahtuma kuin kevätmuutto, mutta silti muuttavat kurki- ja hanhiaurat kiinnittävät herkästi huomion. Monet pikkulinnut kokoontuvat suuriksi parviksi ennen muuttamistaan. Sienet muodostavat syyskuussa eniten itiöemiä, minkä vuoksi silloin on paras aika sienestämiselle. Syyskuussa auringonpaistepäiviä saadaan usein selvästi enemmän kuin myöhemmin syksyllä, mutta jo vähemmän kuin kesällä. Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit