text: Sanoin Aulikselle, etten puhu mitään, ellei tarjota mustaa makkaraa. Tampereen kauppahallista sitä onneksi löytyi, vaikka laukon torilta ei. Käsitän kyllä, että kävelin eilen aivan menneisyydessä niin että kun näin sieviä tyttöjä Hämeenkadulla, mieleeni tuli muuan toinen tyttö, joka käveli samaa katua samassa hengessä 50 vuotta sitten, ja kun valokuvasin Vanhan kirkon, mietin miten menin siellä naimisiin 40 vuotta sitten. Jaakko sanoi eilen monta asiaa. Olen vielä vähän pökerrysissä ja yritän siivilöidä kuulemaani, mutta joka tapauksessa päätin yrittää elää ainakin kauan, koska nyt kuulemani kokomuksen ja siis paljon työn ääni oli niin valtavan vaikuttava verrattuna kirjatietoo, jota olen itse hankkinut jonkin määrän. Jaakko on se sama mies, joka nuorukaisena istui Puuvillatehtaankadulla Väinö Linnan hetekan kulmalla kuuntelemassa kunkin päivän antia, kun "Tuntematon sotilas" syntyi. Linnalla oli halu lukea ääneen kuulostellakseen, polttaa tupakkaa, nauraa, kiroilla. Hän sanoi, että Linna antaa suunvuoron henkilöhahmoilla, kun taas Haanpää ottaa itse viimeisen sanan. En ollut ikinä tullut tuota ajatelleeksi, mutta nyt ymmärsin, mikä minua on suuresti ihailemassani Haanpäässä hitusen häirinnyt - Haanpää on hyvä räätäli, joka vetäisee juttunsa loppuun umpisolmun ja vilkaisee alta kulmain - niin kuin Jaakon appiukko-vainajan, Wäinö Kunnaksen kuuluisassa maalauksessa - että näin minä tämän tein. Lopputuloksena on usein suurenmoinen vitsi. Linna antaa henkilöiden puhua niin että puheesta tulee kokonainen, elävä ihminen. Romaani kihelmöi, koska sellaiset henkiöt kuin Vanhala ja Hietanen ovat kirjan alussa aika epäuskottavia, kielellisesti niin lahjakkaita ja kiinnostuneita kansanmiehiä hurjine sitaattivalikoimineen. Ei sillä, ettei sellaisia olisi, mutta on se kirjassa yllättävää. Sadan sivun kuluttua molemmat ovat puhuneet itselleen pysyvän sijan lukijan mielessä ja sydämessä. Kirsi puolestaan sanoi sivulauseessa, että hän sopeutti tietoisesti runouden modernismin lastenrunoihin niin että lopulta itse Anhava vähän hermostui Tampeereen naisista, eli Kirsistä ja Eeva-Liisasta, joka hänkin oli kirjoittanut kävelymusiikkia pienille virtahevoille. Ehkä on parempi, että te lukijat mietitte asiaa eteenpäin. Edes Haavikko ei enää oikein kolise nuorten lukijoiden päässä - toisin kuin Saarikoski. Mutta olisiko Kirsi uuden runoilmaisun todellinen suuri äiti ja lopulta välillisesti myös muiden kuin Eppujen esikuva? Sodan ajan radiotoiminnassa tulivat tunnetuksi monet henkilöt, joista kasvoi suuria kuuluisuksia. DJ:n tehtävissä eli levyjä soittamassa ja välillä laulamassa esiintyivät muiden muassa Tapio Rautavaara, Kauko Käyhkä ja Olavi Virta. Kippari-Kvartetista tuli kuuluisa 1950 elokuva "Kaunis Veera" lauluosuuksista, ja tämä ammattimiesten yhtye murskasi kamarimusiikin. Se kelpasi sekä harjannostajaisiin että vuorineuvosten 60-vuotispäiville. Olavi Virta lähti omille teilleen varhain, ja hänen tilalleen tuli Eero Väre. Mutta ensimmäinen tenori oli jo sodan ajan viihdytyksessä kunnostautunut tunnetun musiikkisuvun jäsen Auvo Nuotio - avaimenreikätenori vailla vertaa. Kerran Nuotio oli kiirehtimässä lomalaisjunaan Karhumäessä tai Äänislinnassa tai olisiko ollut Poventsassa. Kiireen vuoksi hän pyysi ja sai luvan kiilata jonossa ja vetäisi postilottaa kiittääkseen "Niin minä neitonen sinulle laulan" - tenorin bravuuri . Vikki-poika puolestaan oli kirjoittanut samalta lohkolta kotiin Hongonjoelle eli Honkajoelle, mutta kun Vikin käsialassa ei ollut kehumista, kirjettä luki ensin äiti, sitten lukivat siskot ja seuraavaksi kylän sentraali. Arveltiin, että Vihtorilla meni saadun tiedon mukaan muuten mukavasti siellä sodassa, mutta koko ajan tahtoi viluttaa, joten ompeluseurassa alettiin neuloa sellaista villapaitaa, että jo tarkenisi. Tunnen osuneeni onnella tietotekniikan korkeimmille huipuille, sinne missä on tilaa, missä tuuli vinkuu korvissa, missä hiukset hulmuavat uuden huomenen tuulessa, missä maan matoset ja heidän mitättömät murheensa ovat keveinä leijuvien pilviharsojen peittäminä. Kallioseinissä on muuta ankaran sään syövyttämä kiipeilyhaka. Tuosta ja tuostakin on rajansa tavoittanut kiipeilijä syöksynyt syvyyteen toisten selkärangattomien seuraan... Anna sinäkin höpsismin ratkaista elämäsi! Löysin (PC Worldin vuoden välkkyjen kautta) paikan www.pocketmod.com Muistilistan on oltava sellainen, ettei se putoa aivan ensimmäisenä taskusta parkkipaikalle, ja sellainen, että sen löytää taskusta, jossa saattaa olla muutakin tavaraa. Joitakin vuosia sitten aloin ujostella hienoja kartonkikortteja, joissa luki "Jukka Kemppinen, Kustannusosakeyhtiö Otava, puh. 10 471". Ne alkoivat tuntua hiukan epäajanmukaisilta, koska luovutin työhuoneeni kiinteine kirjehyllyineen ja komeine laatikostoineen Otavassa toisille (vaimolleni) loppuvuodesta 1975. Korkeimmasta oikeudesta varastin viisi arkkia virallista paperia numero yksi ja kymmenen arkkia vesileimalla 2 varustettua paperia vuonna 199o, kun tyhjensin laatikkojani kylmän raivon vallassa. Ne ovat nyt muiden kalliiden aarteiden eli kalkkeeripaperin ja parin kosmoskynän seurassa samassa laatikossa kuin parin kuukauden kuluttua 40 täyttävän poikani piirustukset ja ensimmäiset hapuilevat askartelut. Helsingin hovioikeus saa lähettää vaikka kolme poliisia. Ne glemmarit, jotka kieltämättä kavalsin, ovat kauan sitten menneet glemmareiden hautausmaalle, eikä niitä ollut kuin puoli kourallista. Sitä vastoin hyvässä kätkössä on iskemätön paketti Linen Bankia. Sen painona on jouluksi 1982 saatu hajukynttilä avaamattomassa paketissa - antajan henkilökuntaetu Instrumentariumista. Pocketmod on siis merkittävä tietotekniikan laite. Se on niin hyvä, ettei sitä oikeastaan tarvitse, koska vastaavan voi tehdä avustamattomasti, jos omistaa paperia ja sakset. Minulla on kuitenkin tässä ostolista, jossa on upeita neliöitä ja viivoja. Viivalle olen kirjoittanut muun muassa "piimä", ja kun viimeinen ostopäivä on tarkistettu ja tökki kärryissä, sipaisen kynällä (Bic, kavallettu Lappeenrannan teknillisen yliopiston konttoritarvikekaapista) viivan ja täydennän sen saman tien rastiksi. Siirryn kauppalistan ohjaamana juustohyllylle. A 4 -taitelmassani on lisäksi viivoja siltä varalta, että kesken reissun iskisi mieleen kuolematomia ajatuksia, kuten kieltämättä välillä tapahtuu, ja kansi ja takakansi ovat ruudullisia, joten siihenkin on varauduttu, että kassajonossa tai muussa ahdingossa osoittautuisi aiheelliseksi piirrellä kukkia tai ukonkuvia. Varoitan, että kuten muutkin orgimani-henkiset viritykset, tämä on kohtuullisen vaikea. Mutta yrittänyttä ei laiteta. Yksi ainoa kohta vaatii saksia, ja loppu on taittelua. Niin. Outlookin paras puoli on vanhastaan ollut mahdollisuus tulostaa kuukauden kalenteri - mutta tähän asti ongelma on ollut, mihin taskuun se on joutunut. Se mikä menee kassiin tai salkkuun, sinne jää. Luultavasti emme käsittäisi mitään, ellei meillä olisi käsitystä historiasta. Eläimillä ei ole - paljon. Koira on historiantutkija. Se löytää hajun, joka tuo sen mieleen käskemättäkin esimerkiksi isännän. Näyttäisi että muurahaisilla, mokomilla, olisi jotain samanlaista ja että niiden haju-kieli sallisi muistin. Ainakin muurahais-tunnustelijat osaavat tulla "kertomaan", että nyt on löytynyt jotain kiinnostavaa, ja kohta koko joukko on säntäämässä juuri oikeaa reittiä kohteelle. Attenboroughin BBC-porukan Planet Earthin ennen näkemätön jakso alkaa televisiossa 6.1. Äskeinen on kuvattu jaksossa "Life in Undergrowth", joka onkin näkemistäni elokuvista järkyttävimpiä. "Edistyksen" käsite on ongelma, koska se johtaa riitaan ja erimielisyyteen esi-isien kanssa. Ei kai ennen eläneitä voi vakavissaan arvostaa, jos samalla uskoo, että mepä olemme nyt saaneet aikaan jotain uutta. "Uutuus" tunkeutui ajatteluun noin vuonna 1 000. "Novitas" saattoi olla juristien keksintö, mitä olisi tietysti voinut epäilläkin. Todellisuudessa lakimiehiä ei ollut tuohon aikaan vielä tai enää olemassa, mutta älkäämme takertuko detaljeihin. En tiedä riittävän varmasti, oliko aikojen huononemisen ajatus, rappio kulta-ajasta hopea-ajan kautta rauta-aikaan, vain runoilijoiden haikea haave vai yleisempi ajatustapa Kreikan ja Rooman antiikissa. Tuo antiikki alkaa tuntua samalta kuin Yhdysvallat. Kaikki minkä siitä sanoo, on totta, ja valhetta. Aina löytyy jokin auktori, siitä huolimatta, että kirjastot on huolellisesti poltettu useaan kertaan. "Keskiajan" käsitteen keksi muuan hyväkäs Hollannissa 1680-luvulla, ja sata vuota myöhemmin valistusfilosofit olivat oppineet keksimään myös aikakausille otsikkkoja, tietysti korostaakseen omaa etevämmyyttä verrattuna kaikkeen siihen, mitä aika oli aikaisemmin nähnyt. Harvempi lienee huomannut, että historiantutkimuksen ja historiatieteen suuri nousu 1800-luvulla liittyy hyvin läheisesti politikointiin. Vuosisadan suurista nimistä melkein äijä kuin äijä oli vähintään ministeri (von Savigny, Thierry jne.). Jopa arkelogiassa yksi ensimmäisistä aika tieteellisten kaivausten suorittajista oli itse Thomas Jefferson, Yhdysvalloissa nääs. Jacob Burckhardtin "Italian renessanssi" (1860), jota olen kieltämättä tutkiskellut, aloitti koskaan päättymättömän riidan renessanssin määrittelystä, ja saman kirjoittajan maailmanhistorialliset pohdinnat, lukemisen arvoinen historiaessee edelleen, pohtii periodisointia eli menneisyyden jakamista aikakausiin. Historian ymmärrys on tietysti sidoksissa maallistumiseen eli raamatullisten "totuuksien" hylkäämiseen, ja tämä liittyy tietysti Darwiniin mutta samalla hänen aikalaiseensa, paljon vähemmän tunnettuun Lyelliin, joka osoitti, että maaperä on muodostunut ja että siinä on eri ikäisiä kerroksia. Hirvittävä johtopäätös oli selvä: sitä ei ollut luotu, ainakaan päivässä. Olin kerran menemäisilläni Hell's Creekiin (Montana, Wyoming), mutta sinne on helvetin pitkä matka. Kiinnostuneet voivat pohtia, miksi juuri dinosaurukset ja etenkin T. Rex ovat kiehtoneet sata vuotta muitakin kuin paleontologeja. Tosin ennen "Jurassic Parkia" tuntui ainakin Hollywoodissa pitävän taukoa. Muistan kyllä kauhulla 1950-luvun mustavalkoisia B-elokuvia ja olin kiinnostunut, kun televisio tutustutti katsojan tuota hirmulisoa esittäneeseen mieheen - ei ollut digitaalia, joten tarvittiin taitava henkilö hirmuliskon sisään heiluttelemaan päätä ja longottelemaan leukoja. Tämä on nyt puhdas arvaus. Jos kirjoittaisin tätä lehteen, kysymys olisi yleisön kosiskelusta - liittyisivätkö hirmuliskot tavalla tai toisella amerikkalaisten suosimaan erikoisen primitiiviseen kristinuskoon? En ole ihan varma, miten toimia, mutta mieleni tekisi kovasti kirjoittaa blogiin pitkiä selostuksia suosimieni tutkijoiden havainnoista ja joskus olen ajatellut, että hankin Armand Colinin putiikilta oikeudet ja käännän Braudelin "Kapitalismin" kaikki 2 000 sivua ranskasta ynnä muista kielistä - blogiin, kukaties rinnakkaiseen. Mutta tuossakin ajatuksessa on huonot puolensa, kuten se, että kirja on sittenkin kovin laaja niin että tosiuskovaiset perehtynevät siihen kammionsa hiljaisuudessa esimerkiksi englanniksi. Siten referaattien laatiminen voisi palvella lukevaa rahvasti enemmänkin. Ja sitä ole tavallani tehnyt jo. Mutta kukin aikakausi siirtää paitsi himmeän sameat poliittiset arvelunsa, myös luonnontieteensä historiakuvaan ja etenkin aikakäsitykseen. Keskiajan syksy ja kello liittyvät toisiinsa. Braudelin longue durée eli kolminkertainen aika, nimittäin kivien lähes kuulumaton hengitys, maiden ja merien hidasta hitaampi aika, ja niin sanottu historia eli ihmisten täysin triviaalit kohtalot kiertyvät toisiinsa huomattavan samalla tavalla kuin DNA:n kaksoisheliksi. Nyt vielä hiukan spekulatiivinen uusi, ekologissävytteinen historia ottaa huomioon emergenssin aikakäsityksissään. Ensi jotain on tapahtumaisillaan, ehkä pitkäänkin, ja sitten "kriittinen massa" tavoitetaan ja kaikki muuttaa yhdellä jumalattomalla pamauksella ja muuttuu yhtä peruuttamattomasti kuin erämaan hiekka ydinräjähdyksessä (tai kinkku paistettaessa). Tuo viimeksi mainittu oli ajankohtainen viittaus emergenttiin ja kompleksiseen ilmiöön havainnollisimmillaan. Tiedämme varsin hyvin, mitä kinkulle tapahtuu, kun se paistuu. Mielenkiintoista on, etteivät kaikki kuninkaan miehet eivätkä kaikki kuninkaan hevoset pystyisi palauttamaan kinkkua raa'aksi, saati siaksi. Maanviljelystä on sanottu, että se oli soma keksintö. Siitä alkaa historia. Keksittiin uusia hyödyllisiä asioita, kuten orjuus, sota, kuninkaat ja papit sekä kirjoitus. Ilmestyskirjan neljä ratsastajaa nelistivät esiin: valloitus, sota, nälänhätä ja kuolema ruton, nälän tai miekan kautta. Etenkin Jared Diamond on osoittanut ("Tykit, taudit, teräs"), että kaikki kulkutaudit ovat oikeastaan alkujaan eläintauteja ja että ne me saimme ihan ilmaiseksi, kun aloimme pitää kotieläimiä. Historiatieteissäkin tapahtuu, ei ainoastaan arkeologiassa, jossa etenkin luonnontieteellisten menetelmien kehitys on pannut paperit uusiksi säännöllisin väliajoin. Liettualais-amerikkalainen Marija Gimbutas tuli kuuluisaksi käsityksellään, jonka mukaan myöhemmän kivikauden kulttuuri oli hyvin lujasti kiinnittynyt uskontoon, ja suurin jumala oli äiti Maa, jonka kuvia ja kuvauksia on kaikkialla, ken osaa katsoa. Koska muinaiset mytologiat ovat Kaliforniassa erittäin suosittuja, kannattajia ilmeni runsaasti, eivätkä likikään kaikki olleet edes halukkaita kriittiseen ajatteluun. Myös monet kollegat ñ myös naiset ñ kieltäytyivät ihastumasta. Asian voi sanoa olevan auki tai sitten tutkimattomissa. Mikäpä sen tietää, mitä porukoiden päässä liikkui. En pitäisi ihan mahdottomana, että asiaan kumminkin tulisi valaistusta. Kielihistorian suuri nimi, Suomessa asuva Harald Haarmann näyttää tunkeutuvan hyvin vanhoihin kirjoituksiin niin että îhistorianî alkukohta, perinteisesti siis kirjoitus, saattaa osoittautua merkittävästi luultua vanhemmaksi. Mutta maanviljely nähdään edistyksenä, ja eläinten kesyttäminen ja järjestelmällinen viljely lopullisena siirtymisenä aivan toisenlaiseen elämäntapaan. Hyvin mielenkiintoinen ja hauska ajatus on syvä kivikausi todellisena hyvinvointiyhteiskuntana. Sitä on nyt viime vuosina pyöritelty, eikä ajatus ole yhtään hullumpi. Metsästäjät ja keräilijät käyttivät paljon pienemmän osan ajastaan ja voimistaan ravinnon hankkimiseen kuin maata viljelevät. Lopun aikaa he istuivat tulilla, grillasivat sisäfileitä ja puhuivat hulluja. Keräilijäkulttuurin on pakko olla îdemokraattisempiî, sillä kun kaikki on kannettava mukana, ei tule liikaa tavaraa. îPaimentolaisuusî on mutkikas käsite. Puolivilliä riistaa voi îpaimentaaî kuten peuroja ja luultavasti mammutteja. Porukat kuljeskelevat perässä. Ukrainassa asui erikoisen eteviä mammutinmetsästäjiä, jotka osasivat rakentaa asumuksiakin mammutin luista ja vuodista, ja keksivät pakastimen paloittelemalla kesäkaudet lihoja sopiviin syvyyksiin ikiroutaan. Alkuhärkä tarjosi kovan vastuksen metsästäjille, mutta tuli proteiiniakin. Nykyisen Euroopan alueella paimentolaiset olivat turhan taitavia. Isot nisäkkäät tapettiin sukupuuttoon melkein viimeistä sorkkaa myöten, kuten esimerkiksi Irlannin jättiläishirvi. Rikollisen ajatussuunnan mukaan maanviljely oli ilmaston tilapäisen kylmenemisen aiheuttama taantuma. Niin sanottua nuorempi Dryas-kausi, joka alkoi 11 500 vuotta sitten, oli suuronnettomuus ihmisen ja monien eläinten kannalta. Jääkausi ikään kuin palasi jo väistyttyään. Meillä päin vallitsi ikuinen talvi eli vuoden keskilämpötila pysyi pakkasen puolella, joillain seuduilla rajustikin. Varhaisemmasta retevästä elämästä taannuttiin syömään ruohoa, ja se vähän mitä saatiin nyhdetyksi irti, oli tosi arvokasta. Kun siitä päästiin taas paremmille päiville eli ilmasto lämpeni, kyky ja keinot kiertelevään elämäntapaan olivat kadonneet niin ettei ollut muuta vaihtoehtoa kuin jäädä pysyviin asumuksiin nyhjäämään. Ja ennen kuin kukaan ehti kunnolla säikähtää, olivat kuninkaat ja muut rosvot liikenteessä, koska maan viljelemistä miellyttävämpi vaihtoehto on tietenkin elää toisten viljelemästä maasta. Tuntuisi että näillä kohdin on jopa Marxin ajattelussa virheitä. Vaikka îneoliittinen vallankumousî näyttää olevan vähemmän raflaava tapaus kuin on luultu, teollistuminen eli industrialismi ei oikeastaan alkanut 1700-luvulla höyrykoneesta, vaan 7000-luvulla, jolloin energian talteen ottaminen ja ohjattu käyttö oli opittava ñ vesivoima, eläinten voima, ihmisten lihasvoima, tuuli (purjeet) ja aurinko. Ekologinen innovaatio on isompi asia kuin sosiaalinen innovaatio, ja tekniikka on vielä pienempi. Ekologia tarkoittaa eliöiden vuorovaikutusta fyysisessä ympäristössä. On mieluisaa nähdä, että tämä vuorovaikutus nousee yhä tärkeämmäksi historian ja siis ihmisen ymmärtämisessä. Tietoyhteiskunta ja informaation merkitys elämässämme on kukaties arvioitu radikaalisti väärin, koska se on nähty maanviljelyn ehdoilla. Meistä on tullut tekniikan kehityksen myötä olennaisesti paimentolaisia ñ nomadeja ñ vaikka asumme joskus pitkäänkin samoissa paikoissa. Luin uutta yli kuuden miljoonan kappaleen painoksena levinnyttä Timeä, jossa vuoden henkilöksi on valittu îsinutî ja kansikuvana on peili (peilin näköinen Mylar-kalvo). Katsellessani mitä kaikkea Time pitää isona asiana tällä hetkellä, löydän luettelon siitä, minkä esimerkiksi Teknillinen korkeakoulu halveksi hengiltä noin vuonna 2 000. Nämä toiminnat, joita nimitetään hyvin harhaanjohtavasti viihteeksi, ovat rakenteeltaan ja verkkorakenteeltaan keräilykulttuuria. Muinoin keräiltiin suuhunpantavaa. Nyt keräillään mieleen pantavaa. Joel Lehtonen: Ilvolan juttuja (1911) (suomen kieltä esimerkiksi asti ja lisäksi läheinen tarina, muistoja täynnä.) (Tuomas Anhava lukee Frans G. Bengtssonia joulupäivänä ja Tapanina aamulla Radio 1:ssä - elekee unohtako.) Eivätkä suvainneet kettua siihen ruoalle. No tuumipa silloin kettu, miten saisi karhun ja hukan herkut syödä. Ja tuli kissa ketulle palvelukseen, ja kettu tuumi: kyllä nyt pian saan vaikka yksinäni karhun ja hukan ruunan syödä. Sitten hän kulki metsässä, — niin sattui karhu vastaan. Kettu alkoi kehua karhulle: »Ei se ole suuren suuri eikä pienen pieni, mutta niin on kappera ja väkevä, että sinutkin söisi jos saisi. Rupesi minulle palvelukseen.» Sitten kettu lähti siitä, ja lähti karhukin. Karhu juosta jölkötteli kohta hukan luo ja alkoi ihmetellä hukalle: »Ei se ole, kuuluu, suuri eikä pienen pieni, mutta niin kappera ja väkevä kuuluu olevan, että söisi sinutkin, jos saisi. Se meni Mikolle rengiksi.» »Vaikeapa on sitä nähdä, mutta kun kestit laitatte ja meidät kestiin kutsutte, minut ja palvelijani, niin ehkäpä saatte nähdä.» »Mutta jos se syö meidät ehkä, kun on suuri ja väkevä, voi paljonkin pahaa matkaan saattaa?» kysyivät karhu ja hukka. »Menkää te meidän syöntiajaksi piiloon», sanoi kettu. »Olkaa ihan liikkumatta. Piilosta katsokaa, kun me Kattes-Juhanneksen kanssa kesteissä syömme. Niin voitte sitä katsella, muuten jos saapi nähdä teidät, syöpi!» Suostuivat karhu ja hukka ja laittoivat kestit siitä komeasta ruunasta ja kutsuivat ketun ja katin kestiin. Sitten he menivät piiloon, karhu ja hukka: karhu nousi suureen mäntyyn ruokapaikan viereen, hukka meni risuroukkioon männyn juureen. Mutta hukkapa unohti ruveta nenin kestipöytään päin, rupesi selin ruunaan, jotta oli vaikea vierasta katsella. Sitten tulivat kettu ja kissa kestiin. Kissa tuli kehrätä hyristen ja häntä pystyssä. Karhu kun sen näki männystä, supatti heti hukalle männyn juureen: »Nyt se tulee jo, her Vinkkeli Kattes-Juhannes Väkimies. Pienipä se onkin, mutta maa jyrisee jalkain alla ja pyssy on sillä pystyssä, kivääri!» Sitten kettu ja kissa tulivat ja rupesivat ruunaa syömään. Niin kettu alkoi härnätä siinä kissaa, tavoitellen lihaa kissan käpälistä. Ja silloin kissa pani marmatti vihaisena ketulle: mur mur mur. Hukka pelästyi siitä ja tuli yhä uteliaammaksi. Himottaisi toki sellaista petoa nähdä. Mutta nähdä ei voinut, kun oli ruvennut selin ruunaan ja kettu oli käskenyt liikkumatta olemaan. Mutta eipäs malttanutkaan hukka olla liikkumatta. Hän käänsi hiljaa päätään ruunaan päin kissaa nähdäkseen — ja silloin vilahti suden korva risuroukkiossa, kissa näki sen, luuli, hiirikö oli, ja ampui suden korvaan kiinni ja puri. Siitä susi pelästyi kauheasti, luuli, että nyt se Kattes-Juhannes Väkimies rupee häntä tappamaan ja syömään, — ja tömähti hyrmykkyrissä pakoon metsään. Kissa taas pelästyi sutta, ajatteli mikä peto se sieltä risuroukkiosta hiiren asemesta tömähti, —ja kavahti sutta pakoon mäntyyn. Mutta karhupa männyssä vuorostaan säikähti, ajatteli, että nyt se Väkimies ampuu häneen ja tulee häntä syömään, kun ei Kustia kiinni saanut. Ja karhu hyppäsi rymähti alas männystä ja juoksi hyrmykkyrissä pakoon metsään. Ilkka Malmbergin "Tuntematon sotilas" -sarja on hyvä. Tänään - jouluaattona - jäi kuitenkin tärkein huomaamatta, kun aiheena oli romaanihenkilö Määttä. Määttä on täysin epäsentimentaalinen. Hän ei siis haksahda liikatunteellisuuten eikä edes tunteellisuuteen. Väinö Linna taisteli omien tunteittensa ja omien riivaajiensa kanssa; "Päämäärä" ja osittain "Musta rakkaus" ovat tunnemuhennosta. Maasto- ja retkeilykartoissa ja maantieteellisissä kartoissa on melkein kaikkien tuntema värikoodi. Alava maa on vaalean vihreää, ja siitä vihreä tummentuu muuttuakseen kellervän kautta ruskeaksi. Linnan "hypsometria" on uusi, ja siitäkö suututtiin. En tiedä, käytetäänkö tuota englannin sanaa suomessa, mutta minua se huvittaa, koska myöhäisantiikin tyyliopas, Pseudo-Longinuksen "Peri hypsos" on suomennettu oivallisesti nimellä "Korkeasta tyylistä" - siis "korkeuksista". Pahiten pilkattu henkilö romaanissa on sotilaspappi, se pienisieluinen. Hänen tehtävänsä olisi uida tunteiden maailmassa, ja sitä hän ei osaa. Pahiten pilkattu tunneilmasto romaanissa on runebergilainen hurraa-isänmaallisuus, sillä puhujilla on käsitys sen onttoudesta. Lammio on ontto mies. Hänen sisällään ei ole paljon mitään. Jos hän olisi oikea henkilö ja saanut "Tuntemattoman" lukeakseen, hän ei olisi käsittänyt siitä mitään. Hän olisi hakenut punakynällä painovirheitä, koska häneltä puuttui romanin lukijan peruskyky - kyky kauhistua: tässä puhutaan minusta. Kun luen kaksi sivua Tshehovia tai 900 sivua Dostojevskia, tunne on sama. Tämä on äärettömän tärkeää, mutta en tiedä miksi. Lehto on gangsteri. Riitaoja on Eino Leinon "Tumma", joka oli syntymässään säikähtänyht - näki kauhut kaikkialla, haltijat pahat havaitsi, ei hyviä ensinkänä. Rokka on diabolinen hamo, joka tunnemestaruuden alla on paholainen, juuri niin kuin Lampinen sanoo sarjamurhan jälkeen:"Olet piru mieheksi". Ja romaani on kaksosjumalien Lehtosen ja Kariluodon kehittymisen ja tuhoutumisen tarina. Miesten yhteisö kieltää tunnekoodit eli tuon "hypsometrian". Sananparret ja sutkaukset ovat aivan täynnä tätä aineistoa, korkealle lentävien ajatusten kuohitsemista terävällä puukolla ja kertakaikkisesti. Romaanissa näitä kuohareita on Lehto ("Älä jauha paskaa") ja etenkin Rahikainen, joka osoittaa puheilla ja teoilla, mikä maailmassa on tärkeää - ruoka, nainen, viina. Mutta juuri Rahikainen laulaa "Elämää juoksuhaudoissa". Kyynikko ei osaa d-kirjainta, jonka tilalle tulee t. Liikatunteellisuus on sittenkin sallittua, kunhan se tulee kaavan mukaan. Nämä samat miehet jotka elivät ja puhuviat kuin pulloperse siat, olivat kaikkein imelimpien iskelmien kestokuluttajia. Heidän takiaan Toivo Kärki ja "Liljankukka" nousivat suuruuteen sodan aikana ja slaavilainen, liikatunteellinen romanssi ("Ruhtinaan viulu", "Sisar hento, valkoinen") kohosi kestosuosioon. Herrasväki tunnustaa nuo samat asiat, mutta konstailee iskelmän taidelauluksi, seksin erotiikaksi ja tikkuviinan konjakiksi, vaikka yksinkertaisempikin ymmärtää, että alkoholijuoman on oltava helppoa ottaa ja koreaa oksentaa. Joulu on ylitunteellisuuden juhla. Maalainen joulu on murennettu pala palalta kuten talollisten ja mökkiläisten maailma muutenkin. Kansakoulun sivistyshanke on tässäkin onnistunut. Kansa on istutettu biedermayer-maailmaan eli 1800-luvun alkupuolen tunteellisuuteen. Pappilan ja torpparin tai upseerikorsun ja miehistökorsun kamppailun on voittanut ensin mainittu - pappila ja papin pojat perkeleet. Voitot ovat aina vaarallisia. Pappilat ovat kadonneet - verotussyistä. Pappilakulttuuri on kadonnut. Kansakoulut ovat kadonneet. Suomen joulu voi olla muuttumassa, mutta hitaasti. Suomalaiset jouluineen pääsevät vielä Unescon maailmanperintölistalle. Tänäkin vuonna moni on noussut vuorollaan todistamaan, ettei tällaista ole liki missään muualla. Olin minäkin kerran joulun Los Angelesissa, muta pistelin episkopaaliseen kirkkoon, siis sellaiseen paremmille ihmisille tarkoitettuun, ja jouluuntui se siitä. Meillä ei kyläillä eikä istuta hotellissa pelaamassa korttia, vaan käydään haudoilla. Virallisesti maassa vallitsee rauhan ohella hyvä tahto, mutta lasten joulussa on ikävän paljon legendaa. Kyllä kaupungeissamme nyrkki heiluu ja sammuneet örähtelevät, vaikkei se niin tilastoissa näy. Itse kannatan joulupornografiaa eli kaikki pitkän kaavan mukaan. Mikäs kun siihen on tottunut niin kuin vanha isäntä pankolta putoamiseen. Monen monta vuotta olen lukenut itse ääneen jouluisaa tekstiä, mutta nyt hyvä Radio 1 lähettää kolmena joulun aamuna kello 9 Tuomas Anhavan legendaarisen jouluherkun, vuodelta 1982 peräisin olevan luennan Frans G. Bengtssonin "Orm Punaisesta", "Kuinka Tanskan kuninkaissa joulua juotiin (ja paikalla ollut skaldi sai aiheen sepittää runon pään olutsammioon tipahtamisen turmiollisuudesta). Kummi toi piparkakkuja ja seitsemän numeron muotoon pursotettuja pikkuleipiä sänkyni viereen, koska täytin seitsemän. Päivä oli tämä, aatonaatto. Vuosi oli 1951. Isoisän talo oli hyvin suuri ja hyvin hämärä. Aikakausien kuluttua ymmärsin, että se oli suunniteltu hiukan toisenlaiseen käyttöön ja maailmaan, sillä se valmistui 1938, jolloin pitäjällemme oli toiveita kohota kauppalaksi. Sen sijaan tulviat sodat. Asuimme herraskaisemmin ajatelluissa huoneissa; se oli varmaan perheeni ensimmäinen arvonnousu, että pääsimme talon kulmahuoneistoon, joista jälleen yksi koulun rehtori oli muuttanut, toiselle paikkakunnalle. Rehtorin nimi oli Suviolahti. Sitä ennen rehtori Väyrynen oli eronnut. Nousin istumaan. Kaikki saivat. Nuorempia veljiä oli jo kolme. Siinä ei ollut mitään erikoista. Äidin sisaruksia oli kahdeksan. Mummu oli kuollut vuosi sitten. Pukeuduttuani panin kaksi pikkuleipää taskuun sillä tavalla varovasti, etteivät ne murentuneet, kun kiipesin koivuun odottamaan joulua. Syntymäpäivä juuri ennen joulua oli yksi elämän monista itsestään selvistä asioista. Minulle oli kerrottu, että pojat eli enot olivat kantaneet äidin sängyssä joulunviettoon alakertaan. Hankala syntymäpäivä liittyi jotenkin sotaan, vaikka oikea sota oli ollut silloin jo lopussa. Kun oli ollut sota, oli ollut jatkuvasti kaikenlaisia järjestelyjä, niin kuin varmaan syntymänikin. Sellaista kuin syntymäpäivän viettäminen ei ollut tullut tietooni. Ei kai se ollut tapana, paitsi silloin kun mummu oli täyttänyt 60. Lapsia oli muutenkin paljon ja heitä tuli ja meni. Koulu oli alkanut syksyllä, ja se oli itsestään selvää ja oikeastaan mukavaa niin kuin muutkin asiat. Tiesin saavani potkukelkan huomenna joululahjaksi. Aku oli hitsaillut jotain, jalaksen päälle paksua rautalankaa. Siinä olisi hyvä pitää potkiessa toista jalkaa. Rauta äkkiäkin alkoi sattua huopatossun läpi. Tosin oli ollut sellaista puhetta, että hankittaisiin monot. Sellaisia sai jostain ja olin nähnytkin. Sitten olisi laitettava suksiin oikeat siteet. Aku ja Kalle huusivat että tule alas sieltä puusta. Lähdettiin hakemaan kuorma-autolla Mäenpäästä sellaista jouluusta, jossa on käpyjä. Se oli yksi syntymäpäivistä. Joka paikassa oli ihmisiä ja lapsia ja kaikilla oli tekemistä. Ilma oli pimeä mutta aika ei. Sorry - käsitin vasta kuoron uutiskirjeestä (e-mail), että noin on - konsertti tulee livenä. Ajaksi on ilmoitettu Kommentti: joku kiven alle vilistävä, selkärangattomiin luettava nimimerkkikirjoittaja, ja televisiostakin tuttu syyttelijä Ritva Santavuori ovat ihmetelleet, onko Tuomiojan Hella Wuolijoki -elämäkerta sihteerin kirjoittama tai osa puolueen vaalitoimintaa. - Katsokaa kirjaa, jos saatta selvää painetusta tekstistä. Palaan kirjaan seikkaperäisemmin, mutta en jätä jankuttamatta, ettei kysymys ole julkkiskirjasta eikä mainonnasta, vaan sisällöllisesti aivan poikkeuksellisen vauraasta teoksesta, joka saa esimerkiksi minut lähinnä kateelliseksi, sekä asian että ilmaisun takia. Kotimaisten kielten tutkimuslaitos on toden totta kasannut avoimeen verkkoon vaikka mitä, muun muassa 1800-luvun kirjoituksia ja mahdottoman määrän toinen toistaan hurjempia sanontoja otsikolla "sananparsia". Menenpä etsimään kauppalistani. Mehut, piimää, talouspaperia, kahvia ja ties mitä. Painavaa ja bulkkista tavaraa. K-kauppa ja S-ryhmä, täältä tullaan. Hanna ja Anna antoivat 1974 pehmoleluilleen nimeksi "Ressu Kenkäkauppa" ja "Puppeli K-myymälä". Seuraava sukupolvi esittää samanlaisia, mutta perustanee oman bloginsa ennen kuinarvataankaan. Leikkaa ja liimaa - tämä url on tarkoitettu kovasti pitkien osoitteiden sähköpostiin ja bloggaamiseen. - Kuka ei olisi tuskaillut osoitteiden kanssa, jotka myös katkeilevat. Näin: Aivan ihastuttava ja aito. Löytyy myös Ferrat'ta vaikka kuinka ja jopa muutama pätkä Montandia, joka oli suurin kaikista, ja Aznavouria nuorena ja vanhana. En varsinaisesti viitsi enää tehdä linkkejä blogiin, koska Eduskunnan Puhemieskin tietää, että tuosta noin hiirellä leikepöydälle ja siitä selaimeen (Ctrl+V) ja "enteriä". Lähde: Haakana. Tosin moitteesta huolimatta en keksinyt, miten urlit pitäisi esittää radio-ohjelmassa ja puhelimessa. Ratkaisuni on sanoa esimerkiksi "hae Googlesta sanoilla Kemppinen blog". Yllä mainittu klippi löytyy haulla "Youtube+ferre+automne". Laulun sanat ovat Verlainen. Syksyn viulujen pitkät nyyhkytykset haavoittavat sydäntäni yksitoikkoisessa taukoamattomuudessaan. Asia on dokumentoitu elokuviin, myös suosikkiini "Atlantin valli murtuu" (The Longest Day). Baskeripäiset kuuntelevat BBC:n uutisia patonki kainalossa. Kun uutisten lukija sanoo:"Suezilla on kuuma. Napoleonin hattu on kehässä", kuulijat valpastuvat. Kun ylle lainattu Verlainen säkeistö luetaan kokonaisuudessaan, tuolit kaatuilevat ja alkaa vilske. Kohta alkavat sillat rojahdella ja ratapihat räjähdellä. Kaikille eli suurelle joukolle erilaisia vastarintaliikkeen ihmisiä tarkoitetut viestit luettiin uutislähetyksen jälkeen. Samaa tehtiin Suomessa, kunnes Teknillisen korkeakoulun porukat saivat Kyynel-radion valmiiksi Päämajan kaukopartioille niin eteivät pitkäaaltoviestit olleet enää yhtä tärkeitä kuin ennen. Samoista paikoista löytyy lyhyt Boris Vianin laulu ja ennen kaikkea iki-ihana Fais-moi mal, Johnny Johnny Johnny (Tee minulle pahaa, Johnny) puoliruokottomana ja täysamatöörimaisena videodubbauksena. Boris Vianilla oli niin pahat sydämen rytmihäiriöt että ne kuuluivat eturiville asti, kun hän soitti trumpettia. Sitten hän kuoli. Ettei epäiltäisi elitismistä, vaan tiedettäisiin varmasti, tässä Leo Ferrén Paris Canaillen ensimmäinen säkeistö. Kieli on... vaikeaa. Der Shockwellenreiter kilpailee Loic le Meurin kanssa Euroopan ykkösblogin asemasta. Hän on pitänyt näinä aikoina ranskalaisen chansonin päiviä. Joku on kirjoittanut, muistaakseni minä, että Euroopan hiili- ja teräsunionin perustaminen 1950-luvun alussa oli tuhatvuotisen historian käänne, koska Euroopan tuhat vuotta on germaanien ja gallien kahinoita, johon liittyvät liitot vastikään kehiin nousseiden slaavien kanssa. Sellainen liitto muutti jopa metsäläismaa Suomenkin asiat 1809. Ja 1918. Ja 1939. Ja 1941. Ja 1995. Kiitos turkkilaisten (Saksa) ja islamin maiden siirtolaisten (Ranska) karsaus saksalaisten ja ranskalaisten kesken näyttäisi todella huvenneen. Tuskin heistä kavereita kehkeytyy, mutta näyttävät pysyvän välilöissä. Hankin joulumieltä selailemalla ranskalaisia chansoneja, joiden parissa tuli aikoinaan puuhailluksi. Wikipedian hakusanan "Ah! Ça ira!" lopussa on linkki Edith Piafin elokuvassa esittämään versioon, joka on...miten sen sanoisi... järisyttävä. Osoitteessa http://drapeaurouge.free.fr/eveil.html on erilaisia ja eritasoisia versioita vallankumouslauluista, Ranskan suuri vallankumous mukaan luettuna. Jotkut ovat kurjia Midi-tiedostoja, kuten La Carmagnole. ("Kuningatar näin lupasi, ettei hän maataan pettäisi. Vaan myttyyn meni se. Hei, tykkipoikamme! Tanssitaan Carmagnole - kanuuna soi, salamoi.") Italian kohdalta osoitteesta löytyy sievä tiedosto laulusta "Bella Ciao". Tiedän erään nykyisin kasvatustieteen tohtorin, joka sai pienenä potkut pyhäkoulusta esitettyään vapaavalintaisena numerona juuri tämän teoksen. Aamulla varhain kyvääriin tartuin - sen käänsin kohti sortajaa. Sävelmä löytyy myös "Ebron armeijasta" (El Paso del Ebro), joka on vallankumouslauluista valheellisimpia, mutta sävelmältään niin kovin sytyttävä. Viides prikaati oli tilanteessa, jossa moskovalaismieliset murhasivat NKVD:n ohjauksessa anarkisteja, ja se huvitti Francon kannattajia kovasti. "Muitten maiden" kohdalla on "La Cucarachan" sanat muodossa, jonka mukaan Pancho Villa ei jaksa marssia ellei saa marijuanaa. Vallankumouslauluista uljainta, Varshavjankaa, ei löydy verkosta helposti. Itsekään en tiedä, miten se kirjoitetaan. Kotimaisten yritelmien lisäksi hallussani on Kirkkonummen kirjastosta ripattu versio, joka jytisee. Riistäjän ruoska soittaa selkää niin että tuntuu. Syytä en tiedä, mutta nämä laulut tuntuvat kaikin puolin mainioilta, kun taas kotimaiset ja saksalaiset sota- ja fasismilaulut tympäisevät pahasti. Ellei joku jo tietäisi mutta olisi joululahjavihjeen tarpeessa, Dimitri Hvorostovsky on levyttönyt toisen maailmansodan lauluja äidinkielellään venäjäksi. Kun hän on ehkä maailman paras baritoni tällä hetkellä, vaikutuksen arvaa. En nyt ihan muista, onko Santa Lucia mukana, mutta Hvorostovskyllä on suhteellisen uusi levy italialaislauluja aina O Sole Miosta alkaen. Aivan mainio juttu, kun on tottunut siihen, että näitä veisaavat tenorit. Hvorostovsky joutuu tekemään taian äänenväreillä, ei äänen korkeudella. Siunatuksi lopuksi tältä paikalta tänään - onnistuin saamaan tiskin alta Helsingin tuomiokirkossa syksyllä äänitetyn yhteisvirsilaululevyn, josta jo kirjoitin, eli siis muutamia lisäkappaleita. Asiallisesti toteutettu yhteislaulu on ehkä sittenkin vaikuttavin virsien ja joululaulujen puolella, siitä huolimatta, että hengellisiä ja joulullisia ovat levyttäneet ihan kaikki. Käymme joulun viettohon. Tänään oli vielä liian kiire. Kaiken muun keskellä teimme joht. P. Heikuran kanssa jakson Aristoteleen kantapäätä ja sovimme ensi vuoden vuoroista. En mene takaamaan, etten ottaisi esiin tässä blogissa ilmi tulleita kielen ilmiöitä, mutta Aristoteleella on kyllä oma bloginsa Ylen siipien suojassa. Vaikka olen kovasti kunniamerkkien, kiiltävien esineiden (puukot) ja maanis-depressiivisten arvonimien perään, joku ei ole myöntänyt minulle sitä kirja-alan mitalia, jossa lukee että kirjoilla on kohtalonsa. Habent sua fata libelli. Vaimoni on käynyt läpi huushollin kirjat, joita kieltämättä on kertynyt jokunen kappale. Olen luokitellut ja siirtänyt niitä eri sivukirjastoihini, joista yksi on vanhempieni asunnon alakerrassa samassa huoneessa kuin äititini kangaspuut, ja toinen työpaikallani Ruoholahdessa, jossa se on herättänyt kummastusta sisältönsä vuoksi. Blogin keskustelukumppani mainitsi Pikku Jättiläinen -sarjan ja isäni Lakitiedon Pikkujättiläisen. Ne ovatkin hyviä esimerkkejä kirjallisuuden lajista, joka on tuhoutunut. Se ei johdu pelkästään tietoverkoista. Esimerkiksi "laki" ei ole enää sellainen corpus, jonka keskeinen sisältö olisi esiteltävissä ja kuvailtavissa kirjan kansien sisällä. Olin aivan hupinassa immateriaalioikeuksia ja digitaalista ympäristöä koskevan kirjani kanssa, koska se vanhemi koko ajan käsiin. Osittain vanheneminen johtui aiheen paremmasta ymmärtämisestä, osittain uudesta lainsäädännöstä. Isä kieltämättä kirjoitti toista tuhatta sivua ja pysyi aikataulussaan. Hänelle se oli helppoa, koska hänestä oli itsestään selvää käydä iltauutisten jälkeen kirjoittamass tunti ja tarkistuttaa asioita asiantuntevilla tuttavilla, joita riitti. Sellainen lainopillinen kirja elää muutaman vuoden kuin Heinosen ja muiden Rikosoikeus eli rikoslain kommentaari. Kyllä seki vanhenee eri nurkistaan, mutta joitakin vuosia se on hyvin käyttökelpoinen rikosoikeuden tunnetusti ongelmallisten lauseiden selvittämisessä. Kymmenkunta vuotta sitte Lakimiesyhdistys julkaisi ison sarjan nimellä Enchyclopaedia Iuridica Fennica. Se oli systemaattisesti koottu yleisesitys ja seki vanheni käsiin. Kirjoitin siihen joitakin juttuja. Kaukana enneisyydessä ovat tietosanakirjat. Kirjoitin Otavan Suureen Ensyklopediaan ja sitä ennen Fokus-nimiseen tietosanakirjaan jokseenkin kaikki oikeudelliset artikkelit. Niillä ei ole enää mitään merkitystä, kuten ei kirjallakaan. Kun nyt raksi kirjojani, joista osa päätyy suoraan roskikseen, en näe mitään johdonkukaisuutta kirjan iän ja arvon välillä. Jotkut viisikymmentä ja sata vuotta vanhat nitee ovat rakkaita aarteita. Monet muutaman vuoden ikäiset teokset - etenkin tietotekniikkaa koskevat - ovat muuttuneet tyystin sisällyksettömiksi. Mutta asia ei ole yksinkertainen. Ei se niin ole, että tulviva informaatio hukuttaa vanhemman informaation alleen. Teimme radioon (Aristoteleen kantapää) pienen pätkän Snellmanista, jonka syntymästä on tänä vuonna 200 vuotta, ja keskustelukumppanini Savolainen sai minut ensi kertaa ymmärtämään, miksi Snellmanin koottuja teoksia on julkaistava. Vastaus on ällistyttävä - ei meillä ole mitään tietoa Snellmanin tuotannosta, hänen ajattelunsa kehittymisestä eikä muuttumisesta. Varhaisemmat julkaisut ovat aikakausien mukaan muodistettuja niin kuin Paasikiven ja Kekkosen puheet. Arkistomme ovat täynnä tavaraa, jota kukaan ei tunne. Sellaiset tekijät kuin Aleksis Kivi ja Eino Leino ovat todellisuudessa järjestämättä, vaikka erilaisia "koottuja teoksia" on julkaistu. Jos oletamme, että suurina pidetyt kirjoittajat ovat olleet muita parempia ajatelijoita, tämä on aikamoinen epäkohta. Tämä taitaaki olla niin mielenkiintoinen herra tämä Johan Vilhelm, etteivät toisten yhteevedot hänen teoistaan ja ajatuksistaan ihan riitä. Tupakkia opittiin polttamaan. Viinaa ei saanut, vaikka kerran me yhden Reijon kanssa silti hankimme pullon. Päähän meni ja ylös tuli. Paikkakunnalla - Kauhavalla siis - kuuluu pidetyn jokin tilaisuus partiopoikalippukuntamme perustamisen muistoksi. Kuten hyvä tapa vaatii, perustajia ei kutsuttu ja joku siihen toimeen halukas henkilö ilmoittautui perustajaksi. Todellisuudessa se meni niin, että lippukuntamme oli aikoinaan ollut olemassa ja nukahtanut. Perustimme sen uudelleen yhden Antilan Riston kanssa, ja toiminta oli hyvin vilkasta tuollaiset viisi - kymmenen vuotta. Oli Lapin erävaellusta, parikin leiriä, menestystä partiotaitokilpailussa, vaeltajia ja kolkkapoikia, ties mitä. Merkkejä suoritettiin ja sähkötettiin. Asiassa oli se kertomisen arvoinen yksityiskohta, että olin 11-vuotias ja Risto oli täyttänyt 12. Lippukunnan johtajaa ei ollut, koska lupautunut henkilö otti ja kuoli liikenneonnettomuudessa. Isäni sitten joidenkin kuukausien kuluttua lupautui tehtävään, vaikka ei ollut itse koskaan kulunut partioon, vaan retkeili ennen sotia NMKY:n merkeissä ja sotien jälkeen ihan itse. Ehkä emme tulleet maininneeksi partiopiirin ja järjestön viskaaleille ikäämme. Mutta toiminta alkoi. Topparin Jussin tallella olevassa virallisessa jäsenkirjassa, johon oli sitten myöhemmin kertynyt epätavallinen määrä merkintöjä, lukee että 2.6.1956 vartiossamme olivat mainittujen lisäksi Haapsaaren Rami, Hämäläisen Risto sekä lauantaina paikalla olleet Sakari Isosomppi ja Tero Aspola. Elon Hannu ei käytännössä jaksanut oikein innostua toiminnasta. Sakarin olin tavannut tässä välivuosina kerran, runsas vuosi sitten, Topparia ja Aspolaa en vuoden 1963 jälkeen kertaakaan. Luokkakokous-oireyhtymä oli helppo välttää, koska kukaan ei makeillut lapsuuden ystävyydestä eikä esitellyt myöhempiä saavutuksia ja epäonnistumisia, kerännyt aplodeja tai tarjoillut niitä. Maailmassa on monia muita yhdistäviä tekijöitä kuin poikavuosien puuhat - näistä kavereista kaksi esimerkiksi oli ilmavoimissa, samoin kuin isäni, ja sellainen asia näyttää antavan syyn kokoontua ja pitää yhteyttä. Opiskelutoveruus saattaa yhdistää pitkään. Entiset duunikaverit pysyvät erikoisasemassa. Sellikavereita minulla ei ole, mutta olen kuullut, että sellaisestakin syntyy joskus pysyvä liittosuhde. Sotakaveruus eli aseveljeys oli nuoruuteni päivinä usein käytetty perustelu ryypyn mankumiseen toisen pullosta, ja mitä vähemmän veljeyttä oli, sitä hanakammin siihen vedottiin. Hiekkalaatikkokavereita minulla ei ole, koska hiekkalaatikkoa ei ollut vielä keksitty, kun olin lapsi. Hiekkakasalla kyllä leikin yhden pojan kanssa, joka on tukehtunut viinaan jo kauan sitten. Ikätoverini naureskelivat parhansa mukaan partiolaisia, ja muistan ainakin yhden Orvokki-tyyppisen pilkkalaulun. Se oli osuva. Partiotoiminta ei ollut 1950-luvulla poliittista muutoin kuin että kaikkein valveutuneimmat äskoledeffarit ja kommunistit katsoivat sen porvarien hörhötykseksi ja kielsivät poikiaan tulemasta mukaan. Arvio saattoi olla oikeakin, koska johtotehtävissä oli jokin määrä elämässä pettyneitä aliupseereita ja huonompia suojeluskuntamiehiä. Omina partiovuosinani nämä katosivat ja sijaan tuli aika hienoa väkeä, joka oivaltanut nuorison kanssa työskentelyn vuosikymmeniä ennen kuin vallitseva mielipide hoksasi asian. Ihailin hurjasti Piilikankaan Amia, jonka siviiliammatti taisi olla palomies. Hänen johtamisensa oli sellaista, että hän näytti tekemällä edellä kaikenlaisia vaikeita ja mielenkiintoisia asioita. Luullakseni edellä mainittu Jussi, joka toimi pitkään kovan tason kouluttajana Gillwell-kursseilla ja muilla, toimi juuri saman mallin mukaan. Tehdään edellä eikä puhuta paljon. Partiotoiminnan ihanteita on kuvailtu naurettaviksi. Ehkä ne nyt ovatkin hiukan hupsuja, mutta ei "toisten auttaminen" aivan huonoimpia iskulauseita ole. Partiotoiminta todella onnistuu delegoinnin ajatuksella. Pojat johtavat poikia (ja tytöt tyttöjä). Ajatus on täysin edesvastuuton - keskenkasvuisia yöksi metsään tai merelle ilman peräänkatsojaa. Mutta se toimii. Muistimme lauantaisten kavereitten kanssa useitakin omituisia yöretkiä. Mentiin melkein kirjaimellisesti johonkin helvetin kuuseen ja istuttiin ihmettelemässä, että mitähän täällä pitäisi tehdä tai kokea. Mikä on toiminnan sisältö ja tarkoitus? Kyllä se siitä valkeni, kun maalaispojan vaisto kertoi meille, että erilaiset loitsut ja menot olivat varsin tarpeettomia, mutta silti harmittomia. Jälkikäteen arvioiden tuo paljon väärin käytetty "verkostoituminen" oli päällimmäinen elämys. Toiset ovat samanlaisia ja viisi poikaa yhdessä saa aikaan selvästi enemmän kuin viisi poikaa erikseen. Tässä kirjoituksessa sivuutin tytöt. Kunhan mainitsen, että muistan hyvin, kun isäni oli junailemassa poikien ja tyttöjen järjestöjen ja omaisuuden yhdistämisen ja yhteiset leirit ja retket alkoivat. Sitä pidettiin varmana merkkinä maailmanlopusta. Arvio oli virheellinen. 1. Mutta niinä päivinä tapahtui, että käsky kävi ulos keisrilta Augustukselta, että kaikki maailma piti verolliseksi laskettaman. 2. Ja tämä veron-laskemus oli ensimmäinen, joka tapahtui silloin, kun Kyrenius oli maaherra Syriassa. 4. Niin myös Joseph Galileasta, Natsaretin kaupungista, meni ylös Juudeaan, Davidin kaupunkiin, joka kutsutaan Betlehem, (sillä hän oli Davidin huoneesta ja suvusta) 7. Ja hän synnytti pojan, esikoisensa, ja kapaloitsi hänen ja pani seimeen, ettei heillä ollut siaa majassa. 9. Ja katso, Herran enkeli seisoi heidän tykönänsä ja Herran kirkkaus ympäri valaitsi heitä, ja he suuresti peljästyivät. 10. Ja enkeli sanoi heille: älkäät peljätkö! sillä katso, minä ilmoitan teille suuren ilon, joka on tuleva kaikelle kansalle: 13. Ja kohta oli enkelin kanssa suuri taivaalisen sotaväen joukko, jotka kiittivät Jumalaa ja sanoivat: Tämä kantaatti ei ole edes tunnetuimmasta päästä. Jouluna soi tietenkin jouluoratorio. Se on rakenteeltaan hiukan ongelmallinen sarja yhteen liittyviä kantaatteja, joista ensimmäinen on uusiokäytössä - maallinen vastine toisille sanoilla liittyy erään kuningattaren syntymäpäivän viettoon. Jos yksi kantaatti pitäisi nimetä unohtumattomaksi joululahjaksi, niin tämä BWV 91 olisi kerman kermaa. Sen kolmas osa ja etenkin sopraanon ja alton duetto (nro 5) "Die Armut, so Gott afu sich nimmt" on toistaiseksi löytämistään odottava korkeimman kansainvälisen tason hitti. Aion ehdottaa, että tieliikennelakiin ja rikoslakiin lisättäisiin säännös, joka kieltäisi kuuntelemasta tätä duettoa liikenteessä. Se on paljon vaarallisempaa kuin esimerkiksi matkapuhelimen käyttäminen. Tietysti ja tottakai se irrottaa kuljettajan ja matkustajien huomion liikenteestä ja muusta maailmasta. Lisäksi se on omiaan aiheuttamaan pakkoliikkeitä sekä itkuisuus- ja vapinakohtauksia. Vaikutus jatkuu kolmatta vuorokautta, jonka jälkeen hiljan addiktoitunut haluaa samaa uudestaan ja uudestaan. Siten kantaatti numero 91 olisi lisättävä myös päihdyttävien aineiden listaan ja määrättävä apteekkitavaraksi. Kantaatin vähämaineisuuden syy on ilmeinen. Se on raivoisan vaikea laulajille, kuorolle ja soittajille. Kromatiikka vaatii korvaa, jollainen on käynyt nykyisen (1700-luvulta käytössä olleen) viritysjärjestelmän aikana harvinaiseksi. Tunnustan etten ole nähnyt partituuria, mutta luulen, että tässä sävellyksessä esiintyvät erikseen Dis ja Es. Harmonia on samaa lajia kuin toisessa joulunajan kantaatissa (Unser Mund sei voll Lachens) eli dominantin dominantti, joka tietyisti onkin joulun idea. Tiedän ettei suuresti kunnioittaminen tiedemies, biologi Dawkins tunne Bachia eikä Kierkegaardia. Hänen tämän vuoden kirjansa "The God Delusion". Hän hahmottelee tässä samoin kuin edellisissä kirjoissaan tieteellistä ateismia. Ehkä Dawkins ei kiinnostuisi Kierkegardista eikä Dostojevskista, koska uskon hyppy on niin helppo käsittää järjen tuomioksi ja askeleeksi mielettömyyteen. Bach on säveltänyt tämän teologian useaan kirjaan. Hänen hyppy-motiivinsa ei ole samanlainen kuin Tom ja Jerry (fiuuh - bang), vaan hypähteleviä askeleita, jota pyrkivät irti painovoimasta. Tämän kantaatin duetto ja oikeastaan myös aloittava sinfonia ja lopettava koraali käyttävät tätä etäisesti polkkaa muistuttavaa pisteellistä rytmiä, joka tuo mieleen melkein painottoman pikkutytön perhosenkeveän hypähtelyn. "Leap of Faith", kuten Google ilmaisee asian internetin aikakaudella on muun muassa "Pelko ja ahdistus" -teoksen (Frygt og bæven) ytimiä ja aivan selvästi länsimaisen kirjallisuuden ja kaiken kirjallisuuden syvällisimpiä esityksiä. Sitäkään en tiedä, oli Dostojevski "Karamazovissa" suoraan tai välillisesti selvillä edeltäjänsä työstä, mutta ajatus on sama. Eli: todisteet ja perustelut eivät voi johtaa uskoon. Usko on epätieteellistä, koska se ei ole osoitettavissa vääräksi eikä oikeaksi. Aina kun Bach kohtaa tekstissä sanan "trotz", hän riehaantuu. "Siitä huolimatta että." Uskon on "trotz" eli englanniksi "despite of". Väärä ja lattea tulkinta sanoo, että järjestä ja silmien todistuksesta huolimatta. Kierkegaard sanoo että ahdistuksesta huolimatta. Totuuden vastakohta ei ole valhe tai väärä tieto. Totuuden vastakohta on synti. Synti ja siihen liittyvä ahdistus, suru ja syyllisyys ovat vankila eli maailma, josta pääsee vain hyppäämällä. Uskonnolliset järjestelmät ja määrätietoinen hartauden harjoittaminen luostarissa tai Fifth Avenuen kirkossa, jossa Gardinerin kantaattilevytys on äänitetty, eivät auta. Kuvitan tätä vaikeaa asiaa esimerkillä, joka ei ole jouluinen eikä kaunis. Nykyisin tutummalla kielellä ilmaistuna hyppy, Leap of Faith, olisi ehkä "päätöksenteko", ja usein vielä äkillinen. Päätöksenteko saa kernaasti perustua järkeen ja tosiasioihin, mutta se ei ole palautettavissa pelkästään niihin, koska se on henkilökohtainen valinta. Esimerkkini päätöksenteosta ja hypystä on hirttäytyminen. Valinta on henkilökohtainen ja subjektiivinen eikä jäännöksettömästi järjen valtakuntaan kuuluva. Hirttäytyessä aivorunko eli geneettinen perimä yrittää puuttua peliin eli vastustaa raivokkaasti. Päätöksenteko on siis ristiriitaista. Tämä o kierkegaardilainen esimerkki. Toinen olisi hirttäytymättä jättäminen. Murha ei ole esiemrkki - siihen saattaa päätyä pelkän moraalisen kyvyttömyyden tietä päätelemällä eli siis Raskolnikovin tapaan. Jos nämä esimerkit tuntuvat hurjilta tai etäisiltä, lapsen kuolema on ehkä tunnistettava tilanne. Siinä ei arkijärki kovin paljon auta, eikä liioin uskonnollinen haaveilu syvästi epäraamatullisine ajatuksineen taivaasta pilvenpäällisenä maailmana, johon pieni vainaja on muka siirtynyt. Vielä helpompi esimerkki on monille avioero. Mitä kiivaammin ihminen julistaa toisen syyllisyyttä, sitä epäuskottavammalta hän kuulostaa. Bachin kantaattimaailmasta ja Kierkegaardilta tule siis Richard Dawkinsille sellaisia terveisiä, ettei meitä oikeastaan kiinnosta, uskooko Dawkins Jumalaan (ei usko), vaan uskooko Jumala Dawkinsiin. ERNO PAASILINNAN muistelmateos Tähänastisen elämäni kirjaimet aiheutti minulle mielenvireen, vaikka osasin varoa. Sen parempaa tekstiä kuin kirjan alkujakso en muista tällä kielellä kirjoitetun vuosikymmeneen enkä kahteen. PÄIVÄKIRJA on hyvä muoto kirjalle, jossa tekstiä rakennetaan omista kokemuksista. Valitettavasti muoto murenee monesti pikkuasioiksi: 02.9.1996. Menin aamulla kylpyhuoneeseen ja totesin peilistä, että minulla on edelleen nököhampaat. Kuka käsittäisi kärsimykseni määrän? Omelämäkerta puolestaan muuttuu puoliväkisin näköispatsaaksi, jossa ei ole liikettä eikä vapinaa. Paasilinnakaan ei ole välttänyt tätä kaikin kohdin, varsinkaan ei siellä, missä hän on lipsahtanut itsensä ja tuotantonsa tuomariksi. Jotta voisi ottaa itsestään kuvan, kameralle tarvitaan jalusta, ja kun on jalusta, ei ole enää liikkuvuutta. MONIN KOHDIN Paasilinna on ollut käsittämättömän oikeassa melkein yksin ja ainoana aikana, jolloin oikeassa oleminen ei ollut muotia eikä edes sallittua. Hänellä on syytä ylpeyteen. Hän ei kaikin kohdin peitä sitä, eikä ole syytäkään. Toisaalta tekee mieli sanoa ilkeästi sanomisen mestarista: kun hän kirjoittaa satiirista, häneltä jää mainitsematta, että satiirikon keskeinen luonteenpiirre on huumorintajun puute. Kaikkein parhaat satiirikot ovat olleet ihmisinä puolivauhkoja tosikkoja. Uskomatonta mutta totta. Ja huumorintajun puute tekee ihmisestä syvän romantikon, sellaisen kuin Pentti Haanpää, Veikko Huovinen ja Erno Paasilinna. HAKUTEOS kertoo muun muassa: romantiikan keskeinen pyrkimys on luoda uusia ajattelutapoja ja muotoja. Sen ihmiskäsitykseen kuuluvat mystisyys ja tunteellisuus sekä luonnonläheisyys. Romantiikka oli kapinaliike, joka halusi romuttaa vanhat arvot ja auktoriteetit, yksilö nostettiin korkeimmaksi auktoriteetiksi ja runoilija (taiteilija) neroksi. Ominaista oli myös pyrkimys sielullisten ilmiöiden korostamiseen ja kiinnostus kansaan, kansanperinteeseen ja historiaan. HUMORISTIT niin kuin Rabelais ja Kivi eroavat satiirikoisa ja romantikoista siinä, että he pitävät ihmisistä eivätkä pelkää ihmisiä. Hauskuttajat taas useinkin pelkäävät ihmisiä aivan hirveästi, koska he epäilevät, että elleivät he lohko sukkeluuksia taukoamatta, joku antaa heille turpaan. Suomessa, jossa huumorintaju on kortilla, Kiveä esitetään polemiikkina tai satiirina niin ettei kukaan pääse näkemään, miten lahjakas poika Nummisuutarin Esko on, vaikka hänen isänsä onkin impotentti. PAASILINNAN kirjan loppujakso on yhtä hyvä kuin alku. Siinäkin hän kertoo surustaan ja koettelemuksistaan. Maailma on jälleen tynnyrin muotoinen. Ihailen ja arvostan tätä kirjailijaa ja hänen kirjojaan. Toisille lukijoille haluan kuitenkin mainita, että vallan, vallankäytön ja sen koneistojen johdonmukaisen jyrkkä kieltäminen on asenne, joka perustunee aivan oikeaan näkemiseen, mutta siinä on vika, se kieltää ja tuomitsee myös elämän. Hulluttelun lisäksi pidän parempana hullutusta, kuten esimerkiksi uskontoa. Ernolle henkilökohtaisesti, jos satut lukemaan, muistoksi raamatunlause, Psalmi 2, jae 4: "Hän, joka hallitsee taivaassa, nauraa." Minun piti kirjoittaa tänään pari sanaa Huovisesta, mutta sitten katsoin koneestani, olisinko kirjoittanut hänestä joskus Helsingin Sanomiin. Tämä näkyy ilmestyneen viikon - kahden sisällä muistelman julkaisemisesta. Sitten minulle tuli tarve siirtää sanolehtikirjoitus sellaisenaan blogiin, kun se nyt kerran on kymmenen vuoden takainen. Ville lähetti linkin. Google uusi patenttihaku www.google.com/patents/ löysi muun muassa hakusanoilla "Aimo Lahti" Suomi-konepistoolin amerikkalaisen patenttikirjan 1930-luvulta, ja myös haku "Abloy" tuotti kiinnostavia tuloksia. Mukana on patenttikirjoja yli sadan vuoden ajalta. Vanha suosikkini Safety Razor eli partahöylä on vuoden 1904 asussaan. Mutta patenttijärjestelmän tilan takia järkevien hakujen ja löytöjen tekeminen on yhtä vaikeaa kuin ennenkin. Selaamiseksi menee ja selaajan on osattava ja ymmärrettävä hyvin paljon, että osaa älyttömästi aikaa käyttäen vertailla keksintöjä. Risto Sarvas väittelee tänään, digitaalisten näppäilykuvien metadatasta. Hän teki aikoinaan diplomityön softapatenteista Shosta Suloselle ja minulle. Hänen ja juristi Aura Soinisen havainto lukuisista etenkin eurooppalaisista softapatenteista oli sama: mitään tiettyä järkeä ja linjaa ei löydy, eikä yhtenäisyyttä edes termien käytön tasolla. Riston väitöstyötä ohjasi Turpeisen Marko, joka on tällä hetkellä kuninkaallinen tekniikan professori ja HIITin erään porukan vetäjä. HIITin tutkijoita tulee tänä vuonna väitelleeksi seitsemän. Ensi vuonna tulee enemmän. Näillä kavereilla on tohtorin koulutuksen mukainen paikka valmiiksi. Yliopistojen ja tutkimuslaitosten palkkauskin on mennyt sellaiseksi, että nykyisin on kertakaikkiaan suoritettava tutkinnot, jotta saisi varmasti työn mukaisen palkan. Se on tietenkin epäkohta mutta samalla tosiasia. Ehkä kerron, ehkä en, mitä Kaliforniassa ilmeni; pojat tulivat juuri Berkeleystä ja Stanfordista. Martti kehui vielä käyvänsä Kiinassa ennen joulua. Qinjuan kanssa on ollut yhteisiä mielenkiinnon kohteita. Sen verran voisi raottaa keskeneräisten asioiden arkkua, että emme me ainakaan toistaiseksi ole tutkimustoiminnassa rumpalipojan asemassa erittäin suurten kansainvälisten kanssa. Googlesta vielä joitakin asioita. Google Desktopia olen eri yhteyksissä harmitellut, koska se on altis reistailemaan. Sitten taas toisaalta esimerkiksi blogin kirjoittajalle se on aikamoinen apuneuvo. Itse aikaisemmin käsitellyt asiat sekä niihin liittyneet verkkosivut ja vielä sähköpostit löytää myöhemminkin. Kuten Google yleensä, tässäkin interface on etevä - löydettyjen asiakirjojen pienet kuvat nopeuttavat merkittävästi ja lisäävät käytettävyyttä. Googlesta rohkenisin antaa sen neuvon, että kannattaisi käydä rauhassa läpi helppi tai jokin monista Googlen käyttöoppaista. Sieltä löytyy heti paikalla joukko käytännön työskentelyä helpottavia konsteja. Lisäksi tulee tietoa uusista erikoisuuksista, joista minua huvittaa erikoisesti Google Sets. Kun kirjoittaa ruutuihin esimerkiksi John Wayne ja Randolph Scott, haku ehdottaa kolmekymmentä muuta samaan "sarjaan" kuuluvaa, ja pikku kokeilujen mukaan yllättävän järkevästi. Jos kirjoittaa setin alkuun kolme amerikkalaista runoilijaa (Wallace Stevens, Ezra Pound, T.S. Eliot), lista antaa linkkeinä kolmetoista muuta amerikkalaista runoilijaa. Barbie ja Lego antaa 28 linkkiä keskeisiin leluihin. Sets näyttäisi olevan oikeasti käyttökelpoinen tällaisessa: kirjoita Ibsen, Strindberg. Tuloksena ei olekaan lisää skandinaavisia näytelmäkirjailijoita, koska Google ei heitä noteeraa, mutta sitä vastoin silmille tulee mitä kiinnostavin tanskalainen kirjastosaitti "The Breakthrough of the Modern" ja useita katsauksia Skandinavian kirjallisuudesta ja taiteesta. Aleksis Kivi ja Eino Leino vetävät perässään Mika Waltarin ja Tove Jansonin sekä käsitettävästi Aino Kallaksen - jonka tuotantoa on vanhastaan englanniksi. Froogle on tietenkin mainio, koska siinä on kuvat. Haku suomen sanalla "Puukko" tuottaa ihan järkevän tuloksen - tuttavani Elja Puukko, joka on levyttänyt kantaatteja ja yksinlauluja, on tottunut siihen, että hänet listataan teräaseiden joukkoon. Ihmekö tuo. Terävä kaveri. Aika mykistävä suoritus. Muistaakseni hän jutteli jo aikoja sitten, että tämä isoäiti Hella Wuolijokea koskeva tutkimushanke on tavalla tai toisella ollut vireillä kauemmankin, mutta kyllä tutkimuksen ruttaaminen kirjaksi on aina hirmuinen työ. Nyt työn on tehnyt istuva ulkoministeri. Tähänastisen tutustumisen perusteella voi vain yhtyä asiantuntevan valitsijan (Raimo Väyrynen) lausumaan. Työ on tehty huolella ja hyvin ja kirjoittajan poikkeuksellinen poliittinen asiantuntemus tulee tutkimuksessa käyttöön. Muita tutkijoita ajatellen kiittäisin erikseen Tuomiojaa tekstin tietystä hohdottomuudesta. Meillä on niin paljon tutkijoita, joiden tekstissä ei muuta olekaan kuin kiillettä, joka sekin on keinotekoista. Hella Wuolijoki on tutkimusaiheena erikoisen hankala, koska hän oli aika kova valehtelemaan. Tutkija ei voi suoraan luottaa mihinkään, vaan joutuu käyttämään nimenomaan tutkimuksen välineitä eli hakemaan ensijaislähteitä, rhmittämään, vertaamaan ja arvioimaan. Juuri tällä kohdin moni tutkimus ontuu. Graduksi ainakin minulle riittää kompilaatio eli yhdistelmä aikaisemmin tunnetusta; väitöskirja edellyttää vähän omaakin panosta. Mutta ennen kaikkea tutkijan on antauduttava keskusteluun lähteittensä kanssa - samassa hengessä kuin kirjoittajan lukijoitten kanssa. Nyt oli saatu mukaan geologi, joka piti ihmisen haitallisten toimien vaikutusta lämpenemiseen ja siis mannerjään ja ikiroudan sulamiseen vähäpätöisenä. Kysymys olisi elpymisestä keskiajan "pikku jääkauden" jälkeen. Ilmatieteen laitos edusti tutkijoiden enemmistön kantaa. Lämpeneminen on kauhistuttava vaara ja johtuu ihmisen toiminnasta. Mukana oli mm. myös vihreiden edustaja, jonka esitystapa toi katsojan mieleen eduskuntavaalien lähestymisen. Kiinnitin huomioni siihen, että nyt ei saa enää epäillä Yhdysvaltain, Euroopan ja etenkin Pohjoismaiden suurta syyllisyyttä uhkaavaan katastrofiin. Yksi syy tämänkin blogin kirjoittamiseen on halu huomauttaa kuuluvasta keskustelusta. Jälleen halutaan äänestää totuudesta. Ennen maailmassa määrättiin, mikä on totuus. Nyt enemmistö päättää, mitä on totena pidettävä. Olen kasvanut sellaiseen ajattelutapaan, että tosiasiat eli faktat ratkaisevat. Olen tottunut siihen, että tosiasian tunnistaminen on vaikeaa ja aiheuttaa riitoja. Esimerkki. Muuan mies tuli Saksassa, että juutalaiset on tapettava, koska he ovat tehneet niin paljon pahaa. Wannseen kokouksessa sovittiin sitten "lopullisesta ratkaisusta". Tässä kirjoituksessa tänään sivuutan tuon mielipiteen todenpitoisuuden sanomalla että syyllisen "löytäminen" jostain suuremmasta joukosta herättää heti epäilyjä. Esitän esimerkin siksi, että Nürnbergin lakeja säädettäessä natsimieliset lainsäätäjät ja sitten tuomarit joutuivat vaikeuksiin pohtiessaan, kuka sitten on juutalainen. Tietty määritelmä saatiin - kahdeksasosa perimää. Mutta jo 1930-luvulta löytyy mainintoja, joista huomaa, että pyöveleitäkin askarrutti "veren" ja kulttuurin ero. Puoli vuosisataa sitten luin varmaan Valituista Paloista tarinan, jonka nimi oli "Pisara vierasta verta". Siinä oli puhe "valkoihoisista neekereistä". Rotusyrjinnän kannattajilla oli ongelmia päättää, ketä kaikkia oli syrjittävä. Tuossa tarinassa päähenkilöt näyttivät valkoihoisilta, mutta totuus oli toinen. (Luultavasti näin myös Werkerin elokuvan "Lost Boundaries" 1949. - Se pyöri Suomessa.) Meillä on Suomessakin kokemuksia tästä. Ruotsi oli yksi johtavia rodunjalostusmaita toisen maailmansodan päättymiseen asti, ja siellä esitettiin jokin määrä ajatuksia suomalaisten rodullisesta huonommuudesta. Vuoden 1918 tapahtumien yhteydessä muuankin ammuttavaksi ajateltu henkilö pelasti henkensä puhumalla ruotsia. Teloitusporukka innostui, että tämä mies ei voi olla punikki, koska hän puhuu tai ainakin osaa ruotsia. Kjell Westö on osoittanut romaanissaan aivan oikein, ettei sääntö ollut kovin yleinen; Sipoon punakaarti ja Kirkkonummen vahvat punaiset joukot todistivat toista. Ilmastoasiassa joko muutos on ihmisen työtä tai se ei ole tai se johtuu ihmisistä ja jostain muusta tai se johtuu useista syistä tai ilmastonmuutosta ei ole tapahtunut. En usko sellaiseen asiaan kuin "tieteellinen maailmankatsomus" enkä oikein usko tosiasioihin perustuviin arvioihin. Viimeksi toissa iltana luin palkinnon saaneen kirjoituksen, jossa amerikkalainen toimittaja todistele, että kaikkien luonnontieteilijöiden pitäisi erota kirkosta ja ilmoittaa selvästi hylkäävänsä uskon Jumalaan. Ihan perusteltu ajatus. Ei kuitenkaan riittävän perusteltu. Eikä johtane muuhun kuin tunnustuspalkintoon ja arvostukseen. Joka varmaan oli kirjoittajan tavoitekin. Kun realisosialismi kaatui, päätin että jossain vaiheessa ajattelen asiaa. Olen nyt ajatellut asiaa. Viehättävä ja helposti omaksuttava tulkinta suurista asioista on todennäköisesti väärä. "Occamin partaveitsi" on analyysin ase, mutta ei synteesin. Todennäköinen totuus isoista asioista on usein arkinen, harmaa ja mutkikas. Eikö näyttö ilmaston lämpenemisestä sitten ole riittävä? Oikeastaan ei. En liitä tähän käyriä enkä mene keskusteluun, koska asiantuntemukseni ei riitä. Viimeksi kuluneiden tuhannen, kahden tuhannen tai kymmenen tuhannen vuoden ilmaston, etenkin keskilämpötilan vaihtelut ovat olleet rajumpia kuin yleensä luullaan. Korkeakulttuurien historia ja ihmislajin historia liittyy tiiviisti ilmaston historiaan. Tällä kohdin yleissivistys ei riitä, koska uutta tutkimustietoa on tullut niin paljon ja niin äskettäin. Jopa tieto mannerlaattojen liikkeistä (plate tectonics) tuli yliopiston kurssikirjoihin vastan 1970-luvulla ja koulukirjoihin myöhemmin. Jääkausien aika eli viimeiset sata tuhatta vuotta plus liittyy tähänkin - Välimeren muodostuminen sitoi valtamerten suolaa, joka lisäsi jättymistä. Kylmät kaudet ovat olleet niin rajuja, että mielellään toistellun tiedon mukaan ihminen, siis nykyisen kaltainen, oli muutamia kymmeniä tuhansia vuosia sitten vaarassa kuolla sukupuuttoon, koska maapallon kokonaisväkiluku oli supistunut kymmeneen tuhanteen tai pariinkymmeneen tuhanteen - alle kymmenenteen osaan aikaisemmasta. Emme myöskään ihan tiedä, mihin joutui Neanderthal-serkku, joka oli aivoiltaan samaa sarjaa kuin me, ja fysiikaltaan parempi eli ainakin rotevampi, luultavasti käytti jonkinlaista kieltä ja hallitsi suvereenisti symbolit, ja kunnioitti kuolleita. Ilmaston historian tutkiminen on niin uusi asia, että olen itse lukenut ensimmäisen tähän asiaan paneutuneen tutkimuksen, jonka julkaisi "Montaillousta" kuuluisa Emmanuel Le Roy Ladurie joitakin vuosikymmeniä sitten, jolloin lähtökohtana olivat vielä alppijäätiköt - niiden jopa piirroksista havaittava muuttuminen. Sen sijaan että keskustellaan televisiossa, joka on huono keskustelupaikka, liialla kiireellä eli alle puolessa tunnissa, väärästä kysymyksestä, voisi tehdä jotain. "Mikä aiheutti" on väärä kysymys julkiseen keskusteluun. Sekään ei ole aivan varmaa, että hirmuliskojen ja muiden matelijoiden joukkotuhoutumisen aiheutti suuri Jukatanin metoriitti - vaikka aika varmaa se on. Emme ole aivan varmoja siitä, mikä aiheutti ensimmäisen maailmansodan eli miten luultavasti tosia selityksiä on painotettavas toisiinsa nähden. Luultavasti voimme tehdä paljon. Luultavasti on kova kiire. Yleisellä mielipiteellä on joukko ylpeitä saavutuksia, joista minun elämänaikanani kahden suurvallan ydinsodan välttäminen oli hämmästyttävin. Sama tilanne kuin sairauksissa. Tiedämme aika vähän syöpäsairauksien syistä mutta tiedämme suunnilleen, mikä auttaa, esimerkiksi karsinogeenien vähentäminen, esimerkiksi tupakan. Keskustelua on käytävä. On kirjoitettava blogeja. Se ajatus, että tämä on jotenkin teollisuusmaiden ja etenkin Ruotsin asia, on osoitettava lapsekkaaksi. Kiinan ja Intian ympäristöuhka on erittäin vakava, eikä palokuntaa saa pysäyttää miettimään tulipalon aiheuttajaa kesken sammutustyön. Poliisi selvittää. Ympäristöuhka numero yksi on Yhdysvallat. Siten on syytä lähteä siitä arvauksesta, että asiaa hämmentävät ja toimenpiteitä viivyttävät perustelut ovat peräisin Yhdysvalloista. On aina paikallaan katsoa, kuka puhuu. Muistan senkin ajan, kun metsäteollisuutemme piti outona ja tuhoisana sellaista ajatusta, ettei edes lipeävesiä saisi laskea sellaisinaan Päijänteeseen ja Saimaaseen. He ovat muuttaneet mieltään. Kuinka moni suomalainen uskoo vakavissaan, että argentiinalaisia kannustaa pelkästään huoli ympäristöstä, kun he vastustavat niin kovasti suomalaista paperitehdasta sinne jokivarteen, Uruguayn puolelle? Tässä meillä on siis jälleen tilanne, jossa tiedemiesten keskustelu uhkaa muuttua viivyttelyn verukkeeksi. Seuraan kiinnostuneena, lukeeko joku blogini kommentoija tämän kirjoituksen kannanottona ympäristöongelmaan. Luulisin että lukee. Tämä on kannanotto julkiseen keskusteluun ja puheenaiheiden valikoitumiseen eli siis mediaan. Yksi asia, jota erikoistuneet tiedemiehet eivät välttämättä muista tai edes tunne, on emergenssi. Aion jankuttaa siitä jatkossakin, koska sekin on uusi ja yllättävä oivallus. Yksinkertaisista asioista saattaa tulla nopeasti hyvin monimutkainen tulos. Suosittelen Wikipedian artikkelia "Emergence". Ilmastonmuutos on ehkä hyvä esimerkki emergentistä ilmistä. Toinen esimerkki on aivot. Oma luentoesimerkkini on joulukakku - jotain muuta kuin osiensa summa; ei voi palauttaa takaisin komponentteihinsa. Kun kakku on otettu uunista, sitä ei voi viedä tehtaalle, jotta joku palauttaisi sen takaisin jauhoiksi ja nesteiksi. Tämä riittää minulle perusteeksi mm. ympäristöaktivismiin. Länsimaiden syyllisyyttä en tarvitse tähän asiaan. Koska kollektiivisella syyllisyydellä voi perustella mitä tahansa, sillä ei voi perustella mitään. Google löytää heti sellaisenkin tekstin, jossa valehdellaan tekijänoikeuden rajoittavan jollain minulle tuntemattomalla tavalla Leinon tekstin käyttämistä. Hänen tuotannostaan löytyy suurin osa hiukan hankalakäyttöisestä Gutenbergista (www.gutenberg.org). Kootut teokset löytyvät zipattuina osoitteesta www.lonnrot.net/etext.html Ikuinen kunnia Gutenbergille ja sitä lähellä oleville hankkeille. Jotkut ovat korvaukseta nämä skannanneet ja oikolukeneet, tarkastelujeni mukaan lisäksi aika hyvin. Itse olen muokannut käsin käytössäni olevat noin tuhat e-kirjaa acii-muodosta sellaisiksi Word-dokumenteiksi, joissa ei ole rivin päässä kappaleen vaihtomerkkiä (hard break) eli teksti on vapaasti muotoiltavissa. Lukemista varten olen muuttanut useimmat pdf-tiedostoiksi. Leino on havainnollinen esimerkki klassikon verkkokäytöstä - yksittäisen runon löytäminen voi olla hyvin vaikeaa. Rohkenenpa arvata, että maassa on noin seitsemäntoista henkilöä, jotka löytävät tämän. Tai tietävät. Adobe Acrobat on mielestäni erikoisen hyvä ja nopea sanaan tai muutamaan sanaan perustuvaan hakuun. Väitteen mukaan Windows Vista olisi etevä tässä. Google Desktop on paha vikuroimaan. Olen silti hiukan ymmällä siitä, ettei esimerkiksi kirjastolaitos tarjoa klassikkoja sähköisessä muodossa. Täytyy ehdottaa tätäkin Kirkkonummen kirjastolle. Pdf-kuvakkeet kotisivulle. Leino. Lehtonen. Kivi. Aho. Tässäkin vaikuttaa sodanjälkeinen perinne. Leinoa kiitetään mutta rivien välistä kuultaa väheksymistä "helskyttelijää" kohtaan. Se asenne syntyi noin 1897. Manninen - siinäpä runoilija! Olen kunnioittavasti eri mieltä. Mannisella on suurenmoisia runoja, mutta usein hänen tekstiensä lukemiesta tulee tukala olo. Leino on kansainvälisen luokan mestarimme, jonka tuotannossa on helmiä paljon enemmän kuin aika vakiosisältöisistä niteistä päätellen luulisi. Olisi mielenkiintoista nähdä Leino-valikoima, jota ei olisi toimittanut Hannu Mäkelä. Se olisi kuin sitaattivalikoima, joka ei olisi Jarkko Laine -vainajan perua. Jatkan tästä ja liitän mukaan Leino "Tuonelan joutsenesta" muutaman runon, jotka Kai Chydenius ja Kaisa Korhonen melkein pilasivat omituisella sävellyksellä ja kummastuttavalla esityksellä. Uskopuhdistus oli Saksan herroille keino päästä paavi ja sitten myös keisarin vallasta ja etenkin kirkkojen omaisuuteen. Teho oli sanoinkuvaamaton. Sodankäynti nousi uudelle, ennennäkemättömälle tasolle ja muuttui nopeasti kaikkeen siviiliväestöön kohdistuvaksi terroriksi, joka nousi huippuunsa 1600-luvulla. Meidän kuuluisa Isovihamme, kaksi 1700-luvun vuosikymmentä, joiden ajan Ryssä hävitti maatamme, oli taitava sovellutus Ruotsin kuninkaiden edellisellä vuosisadalla viimeistelemistä sodankäyntikeinoista. Kuinka ollakan, "lempeä" kuningas Kustaa IV Aadolf oli edelläkävijä, kiitos kanslerinsa Axel Oxenstiernan, joka oli kovan tason poliitikko. Tuomarin itsenäisyys ja riippumattomuus on melkein samanlainen höpöjuttu kuin tarina itsenäisistä talonpojista. Tietyssä teknisessä mielessä se on sen verran totta, että metelöinti pitkästä perinteestä ei suorastaan hävetä. Mutta tietysti talonpojan "itsenäisyys" oli hyvä keino varmistaa, että hän oli laillisen esivallan tavoitettavissa, kun käytiin hakemassa veroja ja väkeä suuriin sotiin. Tuomarin asemasta saa käsityksen äsken mainitun "hyvän" Kustaa-kuninkaan kirjeestä Turun hovioikeuden tuomareille. Kirjeessä hän lupaa leikkauttaa herroilta hovioikeudenneuvoksilta korvat ja ripustaa ne sopivaan paikkaan naulattuina näytteille, jos herrat hovioikeudenneuvokset vielä soveltavat riita- ja rikosasioihin lakia eivätkä "meidän korkeaa tahtoamme". Jo Kustaa Vaasan äkillinen innostus puhdistettuun uskontoon liittyi kirkkojen rosvoilun ohella oivallukseen, että tässä oli keino kehittää entistä lujempia virkamiehiä. Heitä koulutettiin Saksan maissa ja kotimaahan palanneina heitä nimitettiin piispoiksi ja joskus tuomiorovasteiksi. Hallinnollisten tehtävien lisäksi heillä oli esivallan markkinointiin liittyvä missio, joka mitattiin kansan nöyryydestä. Näin hahmotellen lakien sisältö ei ole kovin tärkeä asia. Se on tärkeää, että pappi ja tuomari voivat kutsua maakunnan miehiä koolle niin sanotuille käräjille sanomaan "kyllä" esivallan ratkaisuille. Ruotsissa tämä hallintomalli on periaatteessa edelleen käytettävissä. Käydään loputtomasti neuvotteluja, joiden jälkeen julkaistaan kauan sitten pienessä joukossa tehdyt päätökset. Ellette usko, kysykää esimerkiksi Telian työntekijöiltä ja pikkuherroilta. Heikki Ylikangas on osoittanut vakuuttavasti, että rikoslainkäyttö oli Ruotissa ja siis Suomessa poliittinen ase kuninkaan ja aatelin valtataistelussa ja kun kuningas pääsi niskan päälle, lainkäyttö kiristyi ja pyövelin kirves heilui. Kuninkaan suuren vallan aikaa oli 1600-luku, mutta Isonvihan jälkeen siirryttiin aatelin valtaan, jonka Suomen historia on halunnut kuvailla valtiopäivien eli säätyjen valtana. Mutta ylhäisaatelihan siellä istui sekä hattujen että myssyjen ("mytyt ja hassut") johdossa. Aleksangteri I:n ratkaisut on nähty suurena suopeutena Suomelle. Hieman erilainen näkökohta on tämä: Venäjällä ei ollut perinteisesti oikeastaan minkäänlaista hallintoa, paitsi paikallisten herrojen mielivalta ja laillistettu ryöstö. Venäjän lahjonnan perinnettä on joskus ihmetelty. Yleistäen: Venäjällä virkamiehille ei periaatteessa maksettu palkkoja, vaan heidän arvioitiin elävän lahjuksilla. Palkan maksaminen oli rautateiden toteuttamiseen asti jopa teknisesti mahdotonta. Millä ne rahat olisi toimittanut kaukaisille seuduille? Ja mitkä rahat? Suomessa hallinto ulkoistettiin 1800-luvun alussa ostamalla Ruotsista takaisin virkamiehet, jotka olivat vastikään olleet vihollisia. Tämä oli järkeä, jollaiseen Neuvostoliitto ei onnettomuudekseen koskaan kyennyt. Sopii katsella henkilöluetteloita ja elämäkertoja. Suomen sodan sankarit esiintyvät taajaan Venäjän palveluksessa maaherroina ja vastaavina. Sotilaana hyvin vanhanaikainen Adlercreutz puuhasi kuninkaan kumoamishankkeessa ja sitten Napoleonin sodissa samoin kuin etevä Sandels; suurena naissankarina erikoisen tunnettu ja muutenkin monipuolinen Döbeln kuoli Ruotsissa. Siitä ei ole tietoa, että tuomarit olisivat joutuneet hakaukseen hallintoherrojen kanssa 1800-luvulla. Teollistuminen ei näkynyt juuri lainkaan lainsäädännössä eikä oikeudenkäytössä. Nykyisen korkeimman oikeuden edeltäjä oli senaatin oikeusosasto, ja senaatti ei millään muotoa edustanut kansaa vaan hallitsijaa. Oikeusosaston jäseninä oli paljon aikakauden suurmiehiä. Joistakin tuli näissä tehtävissä suurmiehiä. Jotkut siirtyi talousosastoon eli poliittiselle puolelle. Tämä tilanne katoaa meiltä välillä näkyvistä, koska vuosien 1899-1917 tapahtumat, niin sanottu sortokausi ja maailmansota, värjäävät mielikuviamme. Olen tästä useassakin kirjassa kirjoittanut. Tyydyn sanomaan, että se kuuluisa sorto oli myöhemöpien aikojen mittojen mukaan eli anakronistisesti arvioiden vähäistä ja että tapahtuma-aikanakin sisäinen valtataistelu pani milloin paisuttelemaan, milloin tasoittelemaan sorron mielikuvia. Sosialistit, jotka yllättivät myös itsensä saamalla melkein puolet paikoista ensimmäisessä eduskunnassa, viis veisasivat mistään sortokaudesta ja laillisuustaistelusta. Tapaturmaisesti itsenäistyneen Suomen tuomoistuinlaitos jatkoi toimintaansa jokseenkin sellaisenaan ja yleensä samojen henkilöiden turvin kuin maailmansodan aikana ja ennen sitä. Vain senaatissa, joka muuttui korkeimmaksi oikeudeksi, pantiin toimeen etninen puhdistus. Nyt epäilyttäviksi keksittyjä niin sanottuja myöntyvyysmiehiä siirrettiin pois sisätöistä, mutta tämä koski hyvin pientä joukkoa. Suomalainen tuomari ei ollut itsenäinen eikä riippumaton, vaan virkamies virkamiesten joukossa ja sellaisena osa laillista esivaltaa. Asiasta esitettiin väitöskirjoissa ja tutkielmissa erilaisia käsityksiä, joita värittivät Saksan kulloisetkin poliittiset olot. Samalla tuomarit järjestettiin taloudellisesti täysin riippuvaisiksi niukoista budjettivaroista. Aikaisemmin kihlakunnantuomareilla oli ollut tilaisuus rikastua toimitusmaksuilla eli sportteleilla, joista oli luovuttu aste asteelta 1970-luvulla, ja raatimiehillä lunastusmaksuilla pöytäkirjoista ja jäljennöksistä. Virkasivutulot olivat merkittäviä. Tällä hetkellä maan kaksikymmentä ykkösluokan asianajajaa ansaitsevat kukin keskimäärin kymmenen kertaa enemmän kuin maan kaksikymmentä korkeimman oikeuden jäsentä. Hovioikeuksien jäsenistä ei maksa vaivaa puhuakaan. Tästä huolimatta tuomarikunnan henki on muuttunut. Tuomari ei pidä "lainsäätäjää" samana ilmiönä kuin valtioneuvostona näyttäytyvä poliittinen valta eikä välttämättä edes määräajoin valittava eduskunta. "Lainsäätäjä" on henkimaailman ilmiö, joka "ilmenee" lainsäädännössä, ja tuomarit ovat sille uskollisia. EU-Suomi on hakenut omaa sovellustaan. Saksa on toisen maailmansodan jälkeen luonut riippumattoman mutta aivan liian suuren tuomarikunnan. Ranskan perinne on kovin toinen; heillä on perinteisesti ollut ammatillisesti ja ideologisesti sangen heikkotasoinen tuomarikunta. Nyt ei ole puhe hallintotuomioistuimista, joiden kansainvälinen esimerkki on Ranskan Conseil d'Etat. Tällä hetkellä on pakko hiukan tasapainoilla nuorempiaan opettaessaan. Eräät juristit opiskelevat Englannissa tai Yhdysvalloissa ja luulevat sieltä palattuaan, että sikäläinen järjestelmä olisi ainakin sukua meikäläiselle. Kun ei ole. Yliopisto-opetuksessa vaikuttaa vielä stalinistisukupolvi osittain eriskummallisine oppeineen. Toisin sanoen iso osa professorikunnasta on kerran ollut sitä mieltä, että innoitus on haettava Itä-Saksasta. Jolloin toinen osa professorikunnasta on juuttunut vastustamaan noita vaikutteita ja tukeutumaan ajattelussaan usein aika hämärään "laillisuusperinteeseen". Tuomarista on tulossa valtion vihollinen, mikä on oikein. Valtion vihollinen eli ihmisten ja jossain määrin yritysten turva ääritapauksissa myös valtio-työnantajaa tai valtio-päätöksentekijää vastaan. Ja sellainen virkamies on aidosti riippumaton sekä valtiosta että kansalaisista, ja siksi olen hyvin tyytyväinen, etteivät meidän tuomarimme kallista korvaansa julkisuudelle. Muutenhan iltapäivälehdet järjestäisivät tekstiviestiäänestyksiä virantäytöistä tai virasta potkimisesta. Kaiken jälkeenkin monessa mielessä omituinen Eeva Vuoren juttu KKO:ssa 1990-luvun puolivälissä oli merkittävä. Kai olette panneet merkille, arvoisat lukijat, ettei tuomioistuinlaitoksesta ole tavattu ainuttakaan "rötösherraa"? Muutamien tuomareiden toimiminen välimiesoikeuksissa, joista saa lihavan palkkion, ei vaikuta asiaan. Ratkaisemalla välimiehenä esimerkiksi Teoston ja YLE:n välisen riidan ei tule esteelliseksi. Eivätkä nämä välimiesoikeuksia käyttävät muutenkaan asioi tuomioistuimissa.


source: CulturaX

text: Morren maailma: Morren maailman BF-ehdokkaat Sallan lukupäiväkirjan ohjeen mukaisesti on aika tullut julistaa omat ehdokkaani Blogistanian Finlandia 2011 -ehdokkaiksi. Ohjeen mukaan ehdokkaaksi sai asettaa myös sellaisia, joita ei itse ole lukenut. En halunnut kuitenkaan toimia niin, joten ehdokkaiksi pääsivät vain sellaiset kirjat, jotka olen itse lukenut. Ehdokkaita sai asettaa 3-6, joten tässä ovat minun ehdokkaani satunnaisessa järjestyksessä: Hieno esikoisteos. Teoksesta kuultaa kirjailijan omaäänisyys sopivalla rosoisuudella höystettynä. Aihe on myös yhteiskunnallisesti tärkeä, mutta ei saarnaa tai moralisoi. Lyyrisesti kaunista tekstiä ja suomalaisuudesta ammentavaa mystiikkaa. Teos jää pitkäksi aikaa mieleen ja sen jälkimaku on voimakas. Tyylillä tehty kunnianosoitus Jäniksen vuodelle ja siten koko kotimaiselle kirjallisuudelle. Yhdistää onnistuneesti historiaa ja nykyaikaa, kansainvälisyyttä ja suomalaisuutta. Kolme riittää minun ehdokkaikseni, vaikka muitakin hyviä oli. Silti en voi väittää, että valinta olisi ollut vaikeaa. Ei se oikeastaan ollut. Voittaja julkaistaan Sallan lukupäiväkirjassa 2. tammikuuta klo 20. Erja 2. tammikuuta 2012 klo 12.41 Aloitin juuri Kerjäläistä ja jänistä ja muutkin listallasi olevat kiinnostavat! Vera A. 2. tammikuuta 2012 klo 16.05 Hahaa, selvästikin minun pitää lukea Katoamisten kirja, kun kaksi muuta ehdokasta ovat omalla listallani samoja, eli makumme menevät tässäkin yksiin :D Salla 2. tammikuuta 2012 klo 16.49 Minä taas luin juuri loppuun Paasilinnan Jäniksen vuoden. Ajattelin saavani Kyrön kirjasta enemmän irti tuon luettuani. :) Kaksi muutakin kiinnostavat. Luen häpeällisen vähän uutta suomalaista kirjallisuutta, vanhaakin kun on niin paljon lukematta! Morre 2. tammikuuta 2012 klo 16.50 Erja, se onkin hieno! Oletko lukenut Jäniksen vuoden? Vera A., jep! Ei siis muuta kuin Katoamisten kirja käsiin! Uskallan luvata, ettet pety. Katja / Lumiomena 2. tammikuuta 2012 klo 16.52 Katoamisten kirjaa mietin kovasti, mutta minulla Tammimaa (josta sinä et muistaakseni tykännyt ;)) syrjäytti sen. Ihanaa, että sinullakin on Odelma. <3


text: Vuosikertomus 2018 julkaistaan yhtiön verkkosivuilla 4.3.2019 alkavalla viikolla. Yhtiökokous pidetään tiistaina 2.4.2019. Neste Oyj Kaisa Lipponen Viestintä- ja brändimarkkinointijohtaja Neste lyhyesti Neste (NESTE, Nasdaq Helsinki) kehittää vastuullisia ratkaisuja liikenteen, yritysten ja kuluttajien tarpeisiin. Autamme asiakkaitamme pienentämään ilmastopäästöjä monipuolisella uusiutuvien tuotteiden valikoimalla. Olemme maailman suurin jätteistä ja tähteistä jalostetun uusiutuvan dieselin tuottaja ja tuomme uusiutuvia ratkaisuja myös lento- ja muoviteollisuuteen. Olemme myös teknologinen edelläkävijä korkealaatuisten öljytuotteiden jalostajana. Haluamme olla luotettava kumppani, jonka osaamista, tutkimustyötä ja vastuullisia toimintatapoja arvostetaan laajasti. Vuonna 2017 Nesteen liikevaihto oli 13,2 miljardia euroa. Vuonna 2018 sijoituimme toiseksi maailman 100 vastuullisimman yrityksen Global 100 -listalla. Lisätietoa: neste.fi/konserni Samankaltaiset sisällöt Kumppanuudet Kumppanuudet Niemi muuttaa kaiken, kuten koko kaluston fossiilittomaksi yhdessä yössä - “Vastuullisuustekojen aika on nyt” Lue lisää Vastuullisuus Vastuullisuus Pohjoismaiden pääkaupunkien ilmastotavoitteet avaavat yrityksille mahdollisuuksia kasvuun ja innovaatioihin


text: Asiakastiedon tekemän luottoluokitustarkistuksen mukaan Kirkkonummen Sähkö Oy on oikeutettu Suomen Vahvimmat AA -sertifikaattiin


text: Lapsen kehitysvaiheet ensimmäisen elinvuoden aikana - Äitiyden Ihme Kuinka vauva kehittyy ensimmäisenä elinvuotenaan ja millaisia merkkipaaluja hän saavuttaa kehityksessään kunakin kuukautena? Tämän päivän artikkelissa tarkastelemme lähemmin lapsen ensimmäisen vuoden kehitysvaiheita. Lapsen ensimmäinen vuosi on täynnä ihmeitä hänen kehittyessään suurimman osan ajasta nukkuvasta vastasyntyneestä pieneen ihmisen alkuun, joka on psykomotorisesti jo hyvin edistynyt. Tänään kerromme, millaisia ovat vauvan kehitysvaiheet ensimmäisen elinvuoden aikana. Näiden 12 kuukauden aikana lapsi oppii luomaan vuorovaikutuksellisia suhteita ympäristönsä kanssa, hallitsemaan kehoaan ja liikkeitään sekä kommunikoimaan jokeltelemalla ja jopa ääntämään ensimmäisiä sanojaan. Seuraavaksi tarkastelemme erilaisia taitoja, jotka kehittyvät lapsen ensimmäisen elinvuoden aikana. On kuitenkin tärkeä muistaa, että jokainen lapsi kehittyy omassa tahdissaan, eikä vanhempien kannata huolestua liikaa, jos oma lapsi ei kehity täysin samaa vauhtia muiden lasten kanssa. Moni lapsi saavuttaa seuraavaksi esittelemämme virstanpylväät kuvatussa aikataulussa, mutta kaikki eivät näin tee. Vauva kommunikoi itkemällä ja kertoo näin, että hänellä on nälkä tai epämukava olo, hänen vaippansa on märkä tai että hän haluaa olla sylissä. Vauva seuraa katseellaan valonlähdettä ja hänellä voidaan havaita säpsähdysheijaste. Tämä tarkoittaa, että kun vauvan ylävartalon annetaan pudota lyhyen matkaa, tämä levittää ylä- ja alaraajansa sivuille ja saattaa haroa käsillään ilmaa. Terve vauva osaa vaistomaisesti monia asioita, ja hänellä on syntyessään muitakin heijasteita eli reflektejä. Suurin osa varhaisheijasteista katoaa ensimmäisten 3-6 elinkuukauden jälkeen lapsen keskushermoston ja tahdonalaisten liikkeiden kehittyessä. Ulkoiset ärsykkeet, kuten vanhemman hymyilevät kasvot, saavat vauvan hymyilemään. Vauva osaa imeä peukaloaan. Vauva päästää ensimmäisiä äännähdyksiään saadakseen huomiota. Vauva osoittaa kiinnostusta visuaalisiin ärsykkeisiin kuten kirkkaisiin väreihin. Vauva alkaa jokellella ensimmäisiä kertoja. Vauvaa kiinnostaa kaikki hänen ympärillään tapahtuva. Hän kääntää päätään äänen lähteen suuntaan. Vauva alkaa kannatella päätään ja katselee käsiään. Vauva alkaa tarttua helistimeen ja muihin esineisiin ja ravistelee niitä. Vauva nauraa paljon ja on kiinnostunut ihmisistä ja etenkin hymyilevistä kasvoista. Vauva ei pidä yksin olemisesta. Toinen kehitysvaihe Vauvan jokeltelu lisääntyy. Hän pitää oman äänensä kuuntelusta ja leikittelee tuottamillaan äänillä. Vauva osaa tarttua varpaisiinsa maatessaan. Vauva alkaa erottaa värejä toisistaan. Ollessaan vatsallaan vauva voi jo kierähtää ympäri pienellä avustuksella. Hän osaa myös istua tuettuna. Vauva pitää tuttipulloa käsissään ja siirtelee esineitä kädestä toiseen. Vauva ojentaa kätensä kertoakseen haluavansa syliin. Vauvan ensimmäiset hampaat puhkeavat. Hampaiden puhkeaminen alkaa suurimmalla osalla lapsista noin puolen vuoden iässä, mutta on myös lapsia, joilla hampaat alkavat kasvaa jo 2-3 kuukauden iässä. Vauva laittaa usein kätensä suuhunsa. Kolmas kehitysvaihe Moni vauva pystyy istumaan ilman tukea 7-8 kuukauden iässä. Vauva on näppärä käsistään ja osaa käsitellä erilaisia esineitä. Vauva alkaa ääntää ensimmäisiä sattumanvaraisia tavuja. Vauva oppiia asioita nopeasti. Vauva pelkää ja vierastaa tuntemattomia ihmisiä ja saattaa jopa itkeä heidän seurassaan. Vauva tykkää lattialla leikkimisestä ja osaa lattialla ollessaan kääntyillä itsekseen. Neljäs kehitysvaihe Vauva tarttuu leluihin ja heittelee niitä lattialle kokeilunhaluisesti. Vauva voi istua jopa 15 minuutin ajan ilman apua. Osa vauvoista alkaa ryömiä tässä vaiheessa. Vauva oppii seisomaan pitäen kiinni tuesta. Vauva alkaa ääntää ensimmäisiä sanojaan. Ensimmäisiä sanoja ovat usein äiti tai isä. Vauva tykkää aiheuttaa ääntä hakkaamalla esineitä toisiinsa. Vauva alkaa vilkuttaa, jopa tuntemattomille ihmisille. Viides kehitysvaihe Vauva alkaa ääntää uusia sanoja ja käyttää niitä oikein. Hän ymmärtää tiettyjen sanojen – kuten anna, lisää ja ei – merkityksen. Vauva alkaa kävellä tuen avulla, pitäen kiinni esimerkiksi huonekalusta tai vanhemman kädestä. Vauvaa ei saa pakottaa kävelemään, jos hän ei ole siihen valmis.


text: Sosiaali- ja terveyspalvelut – Sivu 3 – Liminka Tarvitsetko apua tai tukea arkeesi? Haluaisitko jutella jonkun kanssa tai kysyä neuvoja? Nyt se on mahdollista uuden sähköisen asiointikanavan kautta, joka on avattu osana Limingan Tällä viikolla vietetään Valtakunnallista Omaishoitajien viikkoa Valtakunnallinen omaishoitajien viikko on vuosittain järjestettävä teemaviikko, joka nostaa esiin omaishoitoasioita. Teemaviikkoa on vietetty vuodesta 2003. Vuoden 2021 "Ruuhkavuodet, aina käynnissä"- teemalla halutaan korostaa sitä, että Limingan sosiaalipalveluiden avoimet ovet 19.11.2021 Tervetuloa tutustumaan Limingan sosiaalipalveluiden avopalvelutoimintaan, Nuorten taitopaja Taikun toimintaan sekä tapaamaan asiakkaita ja työntekijöitä. Voit myös kysyä avopalveluiden ja Taikun työarjesta, palveluista sekä tukitoimista. Avoimet Kausi-influenssarokotukset 2021 aloitetaan Limingassa viikolla 46. Rokotukseen tulee varata aika. Voit varata ajan influenssarokotukseen 27.10. alkaen. Ajan voit varata sähköisen ajanvarauksen kautta tästä linkistä tai soittamalla terveyskeskuksen Vaaditko itseltäsi liikaa vanhempana? Tahdotko oppia lisää itsemyötätunnosta? Tule mukaan Perhepolku®-verkkokursseille. POPsote tarjoaa Pohjois-Pohjanmaan pikkulapsiperheiden (0–6-vuotiaat), koululaisten (7–11-vuotiaat) perheiden sekä teini-ikäisten (12–16-vuotitaat) vanhempien käyttöön maksuttomat Tervetuloa kaikille avoimiin Teams-tilaisuuksiin torstaina 7.10.2021 kello 10-12 ja keskiviikkona 13.10.2021 kello 17-19 kuulemaan ja keskustelemaan Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialueen osallisuusvalmistelusta! Sosiaali- ja terveydenhuollon sekä pelastustoimen uudistusta Kaksi pitkän linjan terveysalan osaajaa Limingan terveyskeskuksesta vietti elokuussa eläkejuhliaan. Annikki Törmänen eläköityi terveydenhoitajan työstään elokuun alkupuolella. Maire Taikina-ahon työ psykiatrisena erikoissairaanhoitajana päättyi elokuun viimeinen Maskin käyttö Perusvaiheessa maskin käyttöä suositellaan seuraavissa tilanteissa ja seuraaville henkilöille: Joukkoliikenteessä. Koronavirustestiin hakeutuvat henkilöt matkalla näytteenottoon ja ennen testituloksen valmistumista, jos on välttämätön syy Terveyskeskus laajentaa takaisinsoittojärjestelmää 20.9.2021 Limingan terveyskeskus laajentaa takaisinsoittojärjestelmäänsä 20.9. alkaen neuvolaan, mielenterveyspalveluihin ja fysioterapiaan. Tähän saakka takaisinsoitto on ollut käytössä vain Limingan terveysaseman ajanvarauksessa. – Parannamme näin tavoitettavuuttamme. Lisäksi Tupoksen koululaisten koronarokotuksia viikolla 37 Viikolla 37 Tupoksen lapsille ja nuorille rokotuksia Tupoksen neuvolan tiloissa. Ti 14.9. klo 11.45-15 To 16.9. klo 11.45-15 Pe 17.9. klo 11.45-13.15 Rokotusajat ajanvarauksella numerosta


text: Jos haluat pelipaketit mahdollisimman halvalla, avaamme paketin ja taitamme sen varovasti mahtumaan kirjekuoreen. Voit myös valita vaihtoehdon, jossa paketit toimitetaan avaamatta ja taittelematta postipaketissa. Pakettina lähettäminen on tietenkin paljon kalliimpaa. Koe klassiset Pokémon Gold Version ja Pokémon Silver Version, jotka julkaistiin alun perin Game Boy Colorille, nyt Nintendo 3DS -käsikonsoleilla, kun ne julkaistaan 22. syyskuuta. Älä missaa tätä mahdollisuutta pyydystää ja kerätä uudelleen kaikkia Pokémoneja Johto-alueella. Mukana myös legendaariset Pokémonit kuten Raikou, Entei ja Suicune. Huomioi, että nämä paketit eivät sisällä fyysisiä pelikortteja, vaan latauskoodin, jonka avulla voit ladata pelin Nintendo 3DS -käsikonsolin Nintendo eShopista.


text: Halvat Lennot Delhi-Jodhpur - Bravofly Halvat lennot Delhi Jodhpur lennot Delhi Jodhpur Halvat lennot Delhi – Jodhpur, parhaat tarjoukset ja äkkilähdöt lennolle Delhi – Jodhpur. Lentolippu reitille Delhi - Jodhpur Hakutulosten lisäksi, olemme valinneet sinulle lentotarjouksia kohteesta Delhi kohteeseen Jodhpur. Ohessa näet valitsemamme tarjoukset . Tervetuloa Bravoflyn sivuille! Jos olet täällä, koska etsit halpalentoa reitillä Delhi-Jodhpur, täytä oikein hakukriteerit. Olemme varmoja, että löydät meiltä etsimäsi. Löydettyäsi lennon reitillä Delhi-Jodhpur, jatka matkasi järjestämistä. Bravoflyllä voit lennon varaamisen lisäksi vuokrata auton, varata hotellimajoituksen kohteessa Jodhpur ,sekä ladata kohteen Jodhpur matkaoppaan selvittääksesi matkakohteesi nähtävyydet.


text: Kuumana käynyt asuntokauppa rauhoittui loppuvuonna. Kiinteistönvälitysalan Keskusliiton mukaan vuoden 2009 lopussa alkanut hintojen nousu kiihtyi yhä viime vuoden alussa, mutta vuoden loppua kohden kehitys oli jo maltillisempaa. - Nousukulma oli välillä huolestuttavan kova. Jos kehitys olisi jatkunut samanlaisena pitkään, vaikkapa muutamia vuosia, niin toki silloin olisi ollut ongelmia, sanoo toimitusjohtaja Jukka Malila Kiinteistönvlitysalan Keskusliitosta. Koko vuoden tasolla hinnat nousivat ennakkotietojen mukaan noin 8 prosenttia. Keskimäärin vanhan osakehuoneiston neliö maksoi viime vuonna 2100 euroa. - Energian hinnan nousu ja muut kustannukset kuten kiinteistöverot rasittavat asunnonomistaja ja rauhoittavat osaltaan asuntokauppaa, toteaa Malila. Määrällisesti asutontokauppa toipuu hitaasti finanssikriisin kuopasta. Viime vuonna käytettyjä asuntoja myytiin yli 71 000. Se on hieman enemmän kuin edellisenä vuonna ja noin tuhat enemmän kuin vuonna 2008. Huippuvuosiin on vielä matkaa - vuonna 2005 myytiin yli 10-tuhatta kerros- ja rivitaloasuntoa enemmän kuin nyt. Vaikka kuluttajien luottamus omaan talouteen on yhä vahvaa, Euroopan velkakriisin kärjistyminen voi heijastua nopeasti myös meille. - Kuluttajat seuraavat tilannetta ja haluavat nähdä miten se kehittyy. Se luo osaltaan epävarmuutta, mutta tilanne on kuitenkin aika hyvä noin kokonaisuutena juuri tällä hetkellä, arvioi Malila. Ranskassa on yhä noin puoli miljoonaa kotia vailla sähköä, joka katkesi viikko sitten kahdessa tuhoisassa talvimyrskyssä. Myrskyissä kuoli yhteensä 90 ihmistä. Sähköyhtiöt varoittivat, että vaikka myrskyn tuhoja koko ajan korjataan, sähköjä ei kaikkialla saada toimimaan vielä ehkä kahteen viikkoon. Sumu, lumi ja tulvat ovat haitanneet korjaustoimia. Valtion sähköyhtiö arvioi tuhojen kustannusten nousevan ainakin neljään miljardiin markkaan. Britannian puolustusvoimat ja maassa toimiva Ranskan valtion omistama sähköyhtiö London Electricity ilmoittivat lainaavansa Ranskalle yli sata generaattoria parin päivän sisällä. Useimmat kyseessä olevat generaattorit olivat käytössä Britannian vuodenvaihteen juhlallisuuksissa, mutta joutavat nyt jauhamaan sähköä ranskalaisiin kouluihin, sairaaloihin ja koteihin. Ranskan länsirannikon läheisyyteen kolmisen viikkoa sitten uponneesta Erika-tankkerista valui jälleen öljyä ja sitä huuhtoutui pitkin Re-saaren kuuluja hiekkarantoja. Saarta on kuvattu lintuharrastajien ja turistien paratiisiksi. Yli 13 000 lintua on tähän mennessä saastunut maltalaisesta öljytankkerista päässeeseen öljyyn. Tankkeri katkesi kahtia ja upposi 12. joulukuuta. Vedenalainen robotti tutkii hylkyä, mutta tähän mennessä löydöistä ei ole annettu tietoa.


text: Iskelmä 5 karaoke DVD | Karkkainen.com verkkokauppa Iskelmä 5 karaoke DVD Tunnettuja kotimaisia iskelmiä! Tuote Iskelmä 5 karaoke DVD Mukana: Finlanders, Annika Eklund, Matti ja Teppo, Paula Koivuniemi, Mikko Mäkeläinen & Myrskylyhty, Samuli Edelman & Sani, Eija Kantola, Tommi Soidinmäki, Anssi Kela, Kari Tapio, Anna Eriksson, Saska Helmikallio, Simo Silmu, Heli Ruotsalainen, Markku Aro, Juha Tapio. Näistä on hyvä jatkaa...


text: Laajaan yli 800 tuotteen valikoimaamme kuuluvat mm. irlantilaiset John Hanly villapeitot sekä aidot amerikkalaiset Yankee Candle -tuoksukynttilät. Meiltä löydät myös suomalaisia käsityö- ja pientuottajien tuotteita sekä luonnonkosmetiikkaa. Green & Gables Interior is a finnish family-owned business established 2015. Green & Gables Interior currently only ships to Finland. For international shipments, or shipments to Ahvenanmaa/Åland please contact us info@greenandgablesinterior.com. Thank you. Meillä on nopea toimitus ja ystävällinen asiakaspalvelu. Koti Store Sisustus -ja lahjatavaraliike Tervetuloa! Fredrikinkatu 35, 00120 Helsinki Tuoksukynttilä Granaattiomena ja vanilja 220g Kaunis mattapintainen kosher soijavahakynttilä sisältää valikoiman laadukkaita eteerisiä öljyjä jotka on sekoitettu ja kynttilä on käsin valettu Englannissa. Vanilla Blanc on yksi harvoista valituista brändeistä jotka käyttävät vain geenimuuntelusta vapaata soijapapu öljyä joka on myös kosher* hyväksytty.. Näytä tuote » Hinta: 36.90 € Lisää ostoskoriin Pakettitarra-arkki Marimekko Unikko vaaleanpunainen Paketoi lahjasi tyylikkäästi Marimekon paperiin ja viimeistele paketti vaaleanpunaisilla Marimekon Unikko-pakettitarroilla.


text: Vuonna 1990 alkanut The Witcher-sarja (Suomessa julkaistu nimellä Noituri) nosti kirjailija Andrzej Sapkowskin kotimaansa Puolan arvostetuimpien fantasiakirjailijoiden joukkoon. Suurempi yleisö kuitenkin tuntee sarjan kehutun (vaikkakin omasta mielestäni varsin ristiriitaisen), The Witcher -pelitrilogian tiimoilta. The Last Wish on kirjasarjan ensimmäinen englanniksi käännetty kirja, joka sitoutuu vain hatarasti sarjan muihin osiin. Kirja on nimittäin joukko lyhyttarinoita, joita sitoo yhteen vain kevyt kehyskertomus. Sidokset myöhempiin tarinoihin jäävät hahmojen esittelyyn ja hienovaraisiin viittauksiin. Tarinan päähenkilönä toimii Geralt, ammatiltaan witcher (suomalaisittain noituri), ankaralla koulutuksella, taikajuomilla ja mutaatioilla työhönsä koulittu hirviöiden surmaaja. Lyhyttarinat seuraavat Geraltin työtehtäviä hirviöiden hävittämisen parissa, jotka ovat usein sotkuisempia kuin aluksi annetaan ymmärtää. Kehyskertomus taasen antaa Geraltille aikaa nuolla haavojaan sen verran, mitä hänen perässään roikkuvat vaikeudet vain mahdollistavat. Kirjan muoto tuntuu sopivan täydellisesti maita ja mantuja matkaavan noiturin työn kuvaamiseen. Rikkonaisen kokonaisuuden sijaan se luo todentuntuisen kuvan Geraltin arjesta, jossa likaiset ja hengenvaaralliset työtehtävät seuraavat toinen toistaan. Geraltin kulkua eivät ohjaa sankariteot, vaan enemmänkin kysymys siitä, mistä seuraavan päivän palkka irtoaisi. Jokainen työtehtävä on erilainen, mutta samalla ammattia seuraa kaikkialla synkkä leima. Tavalliset asukkaat karsastavat epäluonnollisia noitureita näiden hyödyllisyydestä huolimatta, joten ne joiden ei ole pakko Geraltin läsnäoloa sietää, suhtautuvat tähän varsin vastenmielisesti. Bitwisards on Yle Areenalle tuotettu, osittain piirretty suomalainen komediasarja joka perustuu Miha Rinteen sarjakuvaan Matkailua pelialalla. Sarja seuraa dokumentaristimielessä pienen suomalaisen Bitwisards-pelifirman toimintaa 90-luvun aikana ja se krokonoi tiivistetyssä paketissa varhaisaskeleita ottavan alan erikoisia, kenties jopa alkukantaisia työoloja, historiaa ja harha-askeleita. Ensimmäinen iloinen yllätys sarjassa on sen omaperäinen visuaalinen ilme. Taustoja ja ympäristöä on paikoitellen piristetty piirretyillä elementeillä ja animaatioilla, mutta lavastus itsessäänkin on nostalgisen leikkisää. Samanlainen leikkisyys ja karikatyyrimäisyys on laajennettu myös puvustukseen ja hahmoihin, ja yhdessä nämä piireet luovat vahvan yhteyden sarjan ja sen sarjakuvaversion kanssa. Sarjan asetelma ja hahmot tuovat mieleen brittiläisen The IT Crowd -sarjan. Firman työntekijät ovat joukko omituisia otuksia jotka tekevät kiittämätöntä työtä muiden silmien ulottumattomissa. Mielenkiintoista onkin, että vaikka hahmot voidaankin asetella tuttuihin nörtti-stereotypioihin, ei yksikään heistä tunnu erityisen loukkaavalta. Enemmänkin välittyy kuva siitä, että jokainen on omalla tavallaan armottoman pelialan musertama. Mieleen jäivät erityisesti Bitwisardia dikatuurimaisesti johtava "nimimerkki Ice Hair", höppänänä stressistään hihittelevä "Dr. Sex Slave", ja mystinen "Guru" jota kukaan ei ollut nähnyt, mutta joka öisin kuulemma kirjoittaa maagista koodiaan. Aloitan kahden viikon päästä kirjallisuustieteiden opiskelut Turun Yliopistossa, enkä muista olevani näin varma omasta suunnastani pitkään aikaan. Lukion jälkeiset vuodet ovat menneet suuntaa hakiessa, ensin armeijassa, sitten ammattikorkeakoulussa bioanalytiikkaa opiskelemassa ja lopulta työelämässä. Näistä kolmesta vaiheesta ammattikorkeakoulu oli näin jälkikäteen katsottuna selkein harha-askel. Bioanalytiikka oli vähistä valintavaihtoehdoista paras ja turvallisin, mutta omia halujani se ei vastannut laisinkaan. Koulussa olo ei koskaan tuntunut oikealta, ja tunne vain kasvoi toisen vuoden aikana. Toisaalta saattoi olla hyväkin asia, että jouduin pitämään välivuoden ammattikoulun keskeytettyäni. Se pakotti katsomaan taakse jäänyttä aikaisempaa kauempaa. Kysymys; "Mitä oikeasti haluan tehdä", nousi mieleeni. Kun kysymykset työn varmuudesta ja kannattavuudesta väistyivät aiemman "varman" valinnan myötä syrjään, tie eteenpäin oli selkeä. Olin luonut tarinoita jo ennen kuin osasin kirjoittaa. Kirjoituksiani, vaikkakin vähäisiä sellaisia, on jo julkaistu kansien välissä. Olen toiminut useissa verkkotoimituksissa ja olen viimeistelemässä esikoiskirjaani. Kenties kyse on synnynnäisestä pessimistisyydestäni, mutten ole koskaan uskaltanut kuvitella tulevaisuutta jossa pääsisin tekemään sitä, mitä todella haluan. Nyt se on kuitenkin edessä. Se, että päätin lähteä tähän täysillä mukaan on mahdollistanut sen, että edessäni on avautumassa mahdollisuuksia jotka olisivat muuten olleet ulottumattomissani. Muiden kiireiden täyttäessä aikatauluani ajattelin jakaa teille novellin jonka kirjoitin alunperin Nova 2015 -kirjoituskilpailuun ja joka sai siellä kunniamaininnan.