text: Tony Christian ”Viikinki” Halme (6. tammikuuta 1963 – 8. tammikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen ammattilaisnyrkkeilijä, showpainija, kirjailija, kansanedustaja, näyttelijä ja muusikko. Halme tuli Suomessa ensi kerran julkisuuteen Gladiaattorit-ohjelman kautta 1993, jossa hän esiintyi nimellä ”Viikinki”. Ennen Suomessa saatua julkisuutta Halme oli jo toiminut Japanissa showpainijana. Halme nousi perussuomalaisten kansanedustajaksi Helsingin vaalipiiristä vuonna 2003 saatuaan vaaleissa 16 390 ääntä, mikä oli enemmän kuin samassa vaalipiirissä ehdolla olleen vaalit voittaneen keskustan silloisen puheenjohtajan Anneli Jäätteenmäen äänimäärä. Syksyn 2004 kunnallisvaaleissa Halme sai runsaat 2 400 ääntä ja tuli valituksi Helsingin kaupunginvaltuustoon. Halme löydettiin kuolleena kotoaan tammikuussa 2010. Halmeesta on tehty Viikinki-dokumenttielokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2022. Elämänvaiheet Tausta Tony Halme kertoi muistelmissaan lapsuuskotinsa olleen rikkinäinen. Isä oli jättänyt perheensä Tonyn ollessa vain puolivuotias, ja pojan isähahmoksi tuli hänen viisi vuotta vanhempi isoveljensä. Isästään Halme kertoi sittemmin kuulleensa vain pari kertaa. Perheen äiti oli alkoholisoitunut ja hänen miesystävänsä vaihtuivat usein. Vielä aikuistuneenakin Halme piti veljeään ainoana tosiystävänään. Tony Halme vietti lapsuutensa Helsingin Lauttasaaressa, josta hän muutti äitinsä ja veljensä kanssa Espoon Soukkaan 1970-luvun puolivälissä. Muistelmissaan hän kertoi kärsineensä vakavasta koulukiusaamisesta. Poikaiässään Tony harrasti veljensä kanssa urheilua, muun muassa käsipalloa ja jääkiekkoa. 16-vuotiaana Tony Halme jätti lopullisesti lapsuuskotinsa ja muutti asumaan enonsa luo. Halme kävi kansa- ja oppikoulun. Hän kävi myös ruotsinkielistä koulua ja opiskeli Strömbergin konepajakoulun sähköasentajalinjalla. Opinnot jäivät kuitenkin kahden vuoden jälkeen kesken. Halmeella on 17-vuotiaiden kehonrakennuksen SM-hopeaa. Hän oli työskennellyt muun muassa kalakauppiaana, portinvartijana, lasinleikkaajana, laulajana, pikkolona, stuntmanina, tv- ja radiojuontajana sekä valmentajana. Paini-, nyrkkeily- ja näyttelijänura Muutto Yhdysvaltoihin oli kiehtonut Halmetta siitä lähtien, kun hän 12-vuotiaana näki Martin Scorsesen elokuvan Taksikuski. Halme asui 15 vuotta Yhdysvalloissa ja toimi henkivartijana, näyttelijänä, showpainijana ja ammattinyrkkeilijänä. Halme opiskeli ammattipainijaksi Verne Gagnen johdolla. Showpainissa hänen nimenään oli UWF:ssä The Viking ja WWF:ssä ”Ludvig Borga”. Tony Halme esiintyi vuoden 1993 World Wrestling Federationin (WWF, nykyinen WWE) kiertueella. Borgan rooli oli olla puhtaasta Suomesta saapunut ympäristönsuojelija, joka vihasi Yhdysvaltojen luonnon saastumista. Halmeen hahmo kärsi urheilutoimittaja Juha Kanervan mukaan ilmeisesti uskottavuuden puutteesta: eräällä WWF-sivulla hänen pahan miehen hahmoaan (heel gimmick) luonnehditaan kaikkien aikojen huonoimmaksi ammattipainin historiassa. Amerikkalaisen showpainin WWF-sarjassa ”Ludvig Borgalle” suunniteltiin mestaruutta, mutta ura loppui ennen mahdollista titteliottelua. Painiurallaan Halme saavutti kuitenkin Euroopassa Catch Wrestling Associationin mestaruuden (CWA World Heavyweight Championship, 20. joulukuuta 1995 – 21. joulukuuta 1996) ja Japanissa New Japan Pro Wrestlingin tag team -mestaruuden yhdessä Scott Nortonin kanssa Rick ja Scott Steinerilta (NJPW IWGP Tag Team Championship, 21. marraskuuta 1992 – 14. joulukuuta 1992). Borga otteli vielä Razor Ramoniakin vastaan Intercontinental-mestaruudesta ja selätti tämän mutta voitto hylättiin, koska Ramonin jalka oli selätyksessä köyden päällä. Ottelu jatkui, ja Halme voitti taas mutta tuomio peruttiin jälleen, ja lopulta Ramon sai pitää mestaruutensa. Sisääntulomusiikkina Halme käytti Maamme-laulua. Yhdysvalloissa Halme esiintyi mainoksissa ja mainosti ainakin teetä, olutta ja pizzoja. Hän esiintyi elokuvissa Die Hard – Koston enkeli (1995) ja Ponterosa (2001). Halme voitti ammattinyrkkeilyn raskaansarjan Suomen mestaruuden ja WBF-liiton Amerikan-mestaruuden ja hän otteli myös pikkuliitto NBA:n mestaruudesta. Hän on myös ainoana suomalaisena nyrkkeilijänä otellut Las Vegasissa Caesar's Palacessa ammattilaisena. Ottelu käytiin 10. kesäkuuta 1995, ja vastassa oli kiertuemies Brad Powell, jonka Halme tyrmäsi ensimmäisessä erässä. Ainoassa ottelussaan vapaaotteluorganisaatio UFC:ssä vuonna 1997 hän hävisi 56 sekunnissa Randy Couturelle. Halme oli ensimmäinen suomalainen, joka pääsi ottelemaan UFC:ssä. Halme otteli tämän lisäksi neljä vapaaottelua, joista hän voitti yhden. Halme oli naimisissa Katja Taluksen kanssa vuosina 1998–2005. Myöhemmin hän oli lyhyen aikaa kihloissa Minna-nimisen naisen kanssa. 1990- ja 2000-luvulla hän kirjoitti kirjoja ja levytti musiikkialbumin Mestarit salilla. Single ”Isätön poika” on Halmeen itse sanoittama. Taluksen vuonna 2015 julkaistujen muistelmien mukaan Halme oli avioliiton aikana väkivaltainen ja uhkasi tätä muun muassa pistoolilla ja kirveellä. Halme toimi reportterina Kolmas pyörä -TV-ohjelmassa vuosina 1998–1999. Eräässä jaksossa hän vierailee Yoko Onon taidenäyttelyssä, johon Ono soittaa. Halme puhuu hänen kanssaan. Kansanedustajana Tony Halme nousi eduskuntaan perussuomalaisten listoilta Helsingin vaalipiiristä. Hän sai 16 390 ääntä, mikä oli pitkäaikaisen pääministerin, SDP:n Paavo Lipposen jälkeen vaalipiirin suurin ja koko maan viidenneksi suurin henkilökohtainen äänisaalis. Halmeen kannatus oli suurinta niillä Helsingin äänestysalueilla, joilla asuivat pienituloisimmat kaupunkilaiset. Esimerkiksi Jakomäessä suorastaan jonotettiin tukemaan Halmetta. Samalla kerralla eduskuntaan pääsi uutena edustajana myös perussuomalaisten silloinen puheenjohtaja Timo Soini Uudenmaan vaalipiiristä. Halme sanoi että hän sai ääniä niiltä jotka eivät uskoneet Osmo Soininvaaraa. Halme toimi kansanedustajana 2003–2007. Hän oli puolustusvaliokunnan jäsen 2003–2007 ja tulevaisuusvaliokunnan jäsen huhtikuusta toukokuuhun 2003. Hän oli tulevaisuusvaliokunnan sekä lakivaliokunnan varajäsen 2003–2007. Eduskuntavaalien 2003 jälkeen Halme totesi Yle Radio 1:n Keskipäivän peili -ohjelman haastattelussa: ”Meillä on lesbo presidentti ja meillä on minä kansanedustajana. Kaikki näköjään voi olla mahdollista.” Halme pyysi STT:n kautta osoittamallaan kirjeellä presidentti Tarja Haloselta anteeksi, että nimitteli tätä. Hän korjasi määritelmän ”lesbo” muotoon ”Setan ex-puheenjohtaja”. Haastattelu johti Yleisradiossa sisäisiin selvityksiin, joissa pohdittiin, oliko journalistinen kontrolli pettänyt, kun lausunto oli päätynyt uutisiin. Paavo Lipponen kehui Apu-lehden kolumnissaan 5. toukokuuta 2003 Tony Halmeen eduskunnassa 24. maaliskuuta 2003 pitämää neitsytpuhetta, jossa Halme puhui sotaveteraanien hautamaksuista: ”Ministeri Mönkäreen vastauspuheenvuoroa kuunnellessani ajattelin, että siinäpä harvinainen tapaus: kansanedustaja saa neitsytpuheenvuorollaan ministeriltä selkeän lupauksen korjata esille ottamansa epäkohdan.” Puhekouluttaja Juhana Torkki piti puhetta tyylikkäänä ja klassisten retoriikan oppien mukaan rakennettuna. Vuoden 2003 vaalien jälkeen Halme ja hänen eduskunta-avustajansa Veikko Vallin suunnittelivat oman Viikinki-puolueen perustamista, mutta Timo Soini ja Raimo Vistbacka saivat Halmeen luopumaan ajatuksesta. Vallinin ja perussuomalaisten puheenjohtajan Timo Soinin välit kiristyivät niin, että Vallin erosi tehtävästään ja Halmeen uudeksi eduskunta-avustajaksi tuli Jonni Sinkkonen. 3. heinäkuuta 2003 Halme laukaisi pistoolin asunnossaan alkoholin ja amfetamiinin vaikutuksen alaisena. Halme oli tapauksen jälkeen kolme viikkoa koomassa ja sai ilmeisesti pysyvän aivovaurion. Poliisin kotietsinnässä hänen kotoaan löytyi luvaton Parabellum P08 -pistooli ja sen patruunoita sekä huomattava määrä testosteronia ja anabolista steroidia sisältäviä lääkevalmisteita. Etsintöjen yhteydessä poliisi tutki myös Halmeen työhuoneen Eduskuntatalossa. Oikeudenkäynnissä Halmeen puolustusasianajajana toimi Heikki Lampela. Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Tony Halmeen 29. tammikuuta 2004 salakuljetuksesta, laittomaan tuontitavaraan ryhtymisestä, ampuma-aserikoksesta, huumausaineiden käyttörikoksesta sekä aseen varomattomasta käsittelystä neljän kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja 80 päiväsakkoon. Oikeudenkäynti televisioitiin MTV3+-digikanavalla. Käräjäoikeuden tuomion jälkeen Iltalehti tiedusteli eri puolueiden kansanedustajien kantaa Halmeen tilanteeseen. Kukaan haastatelluista ei suoraan vaatinut Halmeen eroa eduskunnasta, vaan he toivoivat tämän harkitsevan asiaa itse. Halme valitti päätöksestä hovioikeuteen, mutta tuomio pysyi ennallaan. Tapauksen jälkeen Halme ilmoitti luopuneensa alkoholista ja tulleensa uskoon. Alkoholista pidättäytyminen kesti Halmeen kertoman mukaan vuoden 2005 kesään asti, jolloin hän nautti julkisesti yhden lasin alkoholia. Halme totesi 7. helmikuuta 2006 eduskunnassa, että ”jokaikiseltä pedofiililtä pitäisi leikata munat irti, lyödä ne tapilla perseeseen ja heittää ne loppuiäksi linnaan”. Seuraavana päivänä eduskunnan toinen varapuhemies Ilkka Kanerva antoi Halmeelle huomautuksen muistuttaen häntä kansanedustajalta edellytettävästä vakaasta ja arvokkaasta käytöksestä. Helmikuussa 2006 Halmeen jatkuva alkoholinkäyttö johti maksa- ja haimatulehdukseen. Hän joutui sairauslomalle ja lupasi jälleen ryhtyä raittiiksi. Perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini kehotti Halmetta ryhdistäytymään. 2. maaliskuuta lehdet uutisoivat, että Halme oli joutunut sairaalan psykiatriselle osastolle, mahdollisesti delirium tremensin eli juoppohulluuden vuoksi. 6. maaliskuuta lehdissä luki, että Halme todettiin entistä huonokuntoisemmaksi ja hänet siirrettiin pakkohoitolähetteellä suljetulle osastolle. Halme palasi töihin eduskuntaan 16. toukokuuta 2006. Halme tuomittiin 2. elokuuta 2006 Vakka-Suomen käräjäoikeudessa törkeästä rattijuopumuksesta ja liikenteen vaarantamisesta. Tuomiona oli 80 päivää ehdollista vankeutta, 30 päiväsakkoa (yhteensä 1320 euroa) ja neljän kuukauden ajokielto. Tuomioon johtanut tapaus oli sattunut saman vuoden helmikuussa Laitilassa, jossa Halme oli nauttinut alkoholia ravintolassa ja sen jälkeen lähtenyt ajamaan autolla. Silminnäkijöiden mukaan Halme oli käyttäytynyt humalaisesti ja ajanut holtittomasti. Poliisi ei ollut kuitenkaan puhalluttanut Halmetta, vaan hänet tuomittiin silminnäkijäkertomusten perusteella. Iltapäivälehdistö kertoi myös näyttävästi, että Halme joi oikeusistunnon tauolla kolme pulloa olutta. Timo Soini kommentoi asiaa toivomalla, että Halme osaa tehdä omat johtopäätöksensä poliittisen uran jatkamisesta. Hovioikeudessa joulukuussa Halme sanoi juoneensa vain viisi pulloa lonkeroa, joiden vaikutuksen olisi pitänyt haihtua ajamiseen mennessä. Hän sanoi holtittoman ajon johtuneen vuoden 2003 välikohtauksesta juontuneesta sairaudesta. Hovioikeus piti käräjäoikeuden tuomion ennallaan. Lokakuussa 2006 iltapäivälehdissä oli näkyvästi esillä Halmeen mieltymys matkustaa eduskunnan taksikortilla, vaikka Halme oli kevään 2003 vaalikampanjassaan luvannut olla käyttämättä eduskunnan taksietua. Halme käytti sairauslomansa aikana taksia 2 600 euron edestä. Saman vuoden marraskuun 29. päivänä lehdet ilmoittivat, että Halmeen eduskuntaura on lopullisesti ohi. Hänen olisi pitänyt päästä marraskuun lopussa pitkältä sairauslomalta töihin, mutta lääkäri ei pitänyt häntä työkykyisenä. Halme oli ollut melkein koko vuoden 2006 sairauslomalla. Eduskunnassa hän työskenteli vuoden alkukesästä. Tony Halmeelle myönnettiin työkyvyttömyyseläke tammikuussa 2007. Eläkkeen määrä oli 2 000–2 500 euroa kuukaudessa, vaikka lehtitiedot mainitsivat suuremman summan. Postuumisti julkaistussa teoksessaan Testamentti Halme kertoi ajastaan eduskunnassa: ”Mä läksin eduskuntaan ihan tosissani ollen siinä ehkä hieman lapsellisessa uskossa, että yksi ihminen voi muuttaa koko suomalaisen poliittisen kentän, kulttuurin ja rakenteen. Mä ajattelin, että kun mä sivallan sanan säilällä yhtä terävästi ja lujaa kuin aiemmin nyrkeillä kehässä, niin johan alkaa tapahtua.” Kaupunginvaltuustoon Halme osallistui syksyllä 2004 kunnallisvaaleihin perussuomalaisten ehdokkaana Helsingissä. Vähän ennen vaaleja Halme sanoi Suomen Kuvalehdelle: "En ole pahemmin ajatellut äänimäärää. Jos 10 000 ääntä tulee, olen ihan tyytyväinen." Halme sai 2 439 ääntä ja hän oli vaalien ainoa perussuomalainen, joka pääsi Helsingin kaupunginvaltuustoon. Valtuustokauden aikana Halme ilmoitti, että hän ei aio osallistua valtuuston toimintaan. Myöhemmät vaiheet Tony Halmeen terveysongelmat pahenivat yhä hänen jäätyään pois kansanedustajan työstä. Vakava maksakirroosi vaurioitti pysyvästi hänen aivojensa puhekeskusta, ja puhe- ja liikuntakyvyn heikkenemisen vuoksi hänen keikkansa vähenivät. Monet hänen ystävistään olivat vuosien mittaan kaikonneet, ja osa hänen entisistä nyrkkeilytovereistaan oli kuollut. Varsinkin juhlapyhien aikaan hän tunsi suurta yksinäisyyttä, ja henkisesti raskainta hänelle oli luopuminen urheiluharrastuksista. Lokakuussa 2009 Tony Halme kärysi huumeista, kun hän oli ajamassa moottoritietä Tampereelta Helsinkiin. Poliisit pysäyttivät epävarmasti ajaneen Halmeen Valkeakoskella ja puhalluttivat hänet. Alkometrin näyttäessä sallittuja lukemia huumetesteri osoitti positiivista tulosta kokaiinille ja amfetamiinille, ja Halme pidätettiin. Tapauksen pohjalta tehdyn kotietsinnän seurauksena Halmeen asunnosta löytyi pieni määrä amfetamiiniksi epäiltyä ainetta sekä pistooli, johon Halmeella ei ollut hallussapitolupaa. Valkeakoskella tapahtuneen pidätyksen ja siitä seuranneen kotietsinnän vuoksi lehdistö kiinnostui loppusyksyn 2009 aikana jälleen Halmeesta. Ensimmäisenä hänen kotiovelleen ilmestyi Hymyn toimittaja, jonka kysymyksiin Halme vastaili hiljaisella äänellä ja epäselvästi. Halme sanoi katselevansa toimittajaa kuin savuverhon takaa ja kertoi, ettei hän päässyt kaikkina päivinä edes sängystä ylös. Samoihin aikoihin ystävänsä kanssa tekemällään automatkalla Halme aavisti elävänsä viimeisiä aikojaan. Värikkäästä elämästä olivat jäljellä vain muistot eikä hän jaksanut enää asettaa uusia tavoitteita entisten tilalle. Halmeen viimeiseksi julkiseksi esiintymiseksi jäi Iissä Pohjois-Pohjanmaalla uudenvuodenaattona 2009 pidetty keikka. Katja Taluksen muistelmien kirjoittaja, tutkija Paula Salomaa on analysoinut Halmeen lapsuuskokemusten vaikuttaneen ratkaisevasti hänen käyttäytymiseensä. Halme ei pystynyt kantamaan vastuuta omista teoistaan, koska kukaan ei ollut kantanut riittävästi vastuuta hänestä itsestään hänen lapsuudessaan ja nuoruudessaan. Halme kertoi muistelmissaan itsekin eläneensä lapsuuden, jossa kukaan ei ollut huolehtinut riittävästi edes hänen perustarpeistaan, kuten ravinnosta, unesta ja terveydestä. Hän koki, että hänen yhteenkuuluvuuden, nähdyksi tulemisen, myötätunnon ja lohdutuksen tarpeitaan laiminlyötiin jatkuvasti. Salomaan mukaan Halme kaipasi kiihkeästi aitoja ja vastavuoroisia ihmissuhteita samalla kun hän itse oli vaikeiden lapsuuskokemustensa vuoksi lähes kyvytön luomaan ja rakentamaan aitoja rakkaussuhteita. Koska Halme ei pystynyt hallitsemaan ja käsittelemään omia tunteitaan, hän syytti hallitsemattomista reaktioistaan niitä ihmisiä, jotka yrittivät auttaa häntä. Salomaan mukaan Halme rakensi ympäristössään sekä ihailua että pelkoa herättäneen, kovamaineisen ja isomassaisen ”Viikingin” imagon suojautuakseen omalta sisäiseltä pelon tunteeltaan. Halmeen vaikeudet hänen omassa elämässään johtivat alkoholi- ja lääkeriippuvuuteen sekä huumeiden käyttöön. Kuolema Jo asuessaan Los Angelesissa vuonna 1996 Halme oli tekemänsä muistiinpanon mukaan uumoillut, ettei hän kenties eläisi pitempään kuin 35-vuotiaaksi. Halme tapasi ihmisiä tiettävästi viimeisen kerran elämässään 6. tammikuuta 2010, jolloin hän oli syntymäpäivälounaalla erään lapsuudenystävänsä äidin luona. Halme löydettiin kotoaan kuolleena sunnuntaina 10. tammikuuta 2010. Poliisin mukaan hän kuoli kotonaan perjantain vastaisena yönä eikä kuolemaan liity rikosta. Halme oli tehnyt itsemurhan. Lehden mukaan Halmeen viereltä löytyi pistooli, johon hänellä ei ollut hallussapitolupaa. Muiden muassa Helsingin Sanomat ja MTV3 uutisoivat Halmeen kuoleman itsemurhana perustuen Ilta-Sanomien käyttämään ilmaisuun ”oman käden kautta”. Helsingin poliisi ei ole vahvistanut tietoa, jonka mukaan Halme olisi tehnyt itsemurhan. Poliisi on vedonnut vaiteliaisuudessaan lakiin, jonka mukaan kuolemansyyn tutkintaan liittyvät tiedot ovat salaisia. Oikeustieteellisen ruumiinavauksen mukaan Halme kuoli kaksi päivää ennen löytymistään, 8. tammikuuta. Kuolinsyy oli itse aiheutettu ampumavamma. Halmeen kuolleena löytänyt ystävä epäili 7 päivää -lehdessä, että Halmeen ase olisi lauennut vahingossa tai että jos teko oli itsemurha, oli se kroonisista kivuista johtunut hetken päähänpisto. Perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini luonnehti muistosanoissaan Tony Halmetta aidoksi suomalaiseksi mieheksi hyvine ja huonoine puolineen ja piti Halmeen suurimpana ansiona sitä, että tämä herätti Helsingin lähiöt. Halmeen siunaustilaisuus pidettiin vain lähimpien omaisten läsnä ollessa 8. helmikuuta 2010 ja hänen tuhkansa laskettiin myöhemmin keväällä Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon. Muistotilaisuuteen lähetettiin useita suruadresseja, joista yksi tuli eduskunnasta. Tony Halme oli ennen kuolemaansa kirjoittamassa uutta kirjaa. Keskeneräiseksi jäänyt kirja oli työnimeltään Testamentti. Kirjassa Halme muun muassa kertoo eduskuntatyöstään. Teoksen täydensi julkaisukuntoon toimittaja Seppo Porvali. Tony Halmeen äiti kieltäytyi kommentoimasta kirjaa ja olisi halunnut estää sen julkaisemisen. Testamentti julkaistiin kesäkuussa 2010. Ammattilaisnyrkkeilytilastot Kirjat Diskografia Albumit Mestarit salilla (2001) Singlet I Am Ironman (1998) Viikinki (1999) Mä oon tällainen (2000) Painu pelle hiiteen (2001) Isätön poika (2002) Musiikkivideot Viikinki (1999) Kuningas Voittamaton (2001) Filmografia Lionheart – Liian kova kuolemaan (1990) The Master Demon (1991) Death Match (1994) Fist of the North Star (1995) Die Hard – Koston enkeli (1995) American Tigers (1996) Whatever It Takes (1999) Ponterosa (2001) Kohtalon kirja (2003) Lähteet Salomaa, Paula: Viikingin varjossa: Katja Halmeen tarina. Helsinki: Otava, 2015. ISBN 978-951-1-29267-8. Viitteet Aiheesta muualla Viikinki - elokuvan traileri (YouTube) Helsingin kaupunginvaltuutetut Helsingin vaalipiiri Kansanedustajat Perussuomalaiset poliitikot Suomalaiset elokuvanäyttelijät Suomalaiset laulajat Suomalaiset nyrkkeilijät Suomalaiset showpainijat Suomalaiset kirjailijat Vuonna 1963 syntyneet Vuonna 2010 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Tapulikaupunki () oli aikoinaan Ruotsin lakien mukaan kaupunki, jolla oli oikeus käydä ulkomaankauppaa. Ruotsin valtakunnan kaupungit jaettiin 1600-luvun alkupuolella tapulikaupunkeihin ja maakaupunkeihin. Tapulikaupungit jaettiin edelleen ensimmäisen ja toisen luokan tapulikaupunkeihin. Sekä ensimmäisen että toisen luokan tapulikaupunkien porvareilla oli oikeus aktiiviseen ulkomaankauppaan, toisin sanoen purjehtia ulkomaiden satamiin, mutta vain ensimmäisen luokan tapulikaupungeilla oli oikeus myös passiiviseen ulkomaankauppaan eli ulkomaiset kauppalaivat saivat tulla niiden satamiin. Maakaupungeilla taas ei ollut lainkaan oikeutta ulkomaankauppaan. Ruotsissa tapulikaupunkeja oli useita, muun muassa Tukholma, mutta Suomessa ensimmäisen luokan tapulikaupunkeja olivat vuoden 1614 kauppa- ja purjehdussäännön mukaan vain Turku ja Viipuri, ja niiden lisäksi Helsinki ja Porvoo olivat toisen luokan tapulikaupunkeja. Vuonna 1617 Helsinki ja Porvoo saivat kuitenkin määräajaksi oikeuden myös passiiviseen ulkomaankauppaan. Määräaikaa jatkettiin useita kertoja. Kun Helsinki vuonna 1640 siirrettiin Vantaanjoen suulta Vironniemelle, se sai samalla pysyvästi ensimmäisen luokan tapulikaupungin oikeudet, kun taas Porvoo menetti tapulikaupungin asemansa kokonaan. Muiden kaupunkien ulkomaan vienti ja tuonti kulki täysin tapulikaupunkien kautta. Hamina sai tapulioikeudet vuonna 1723, mutta koska Hamina luovutettiin Venäjälle Turun rauhassa 1743, siirrettiin Haminan tapulioikeudet Loviisalle. Vuosina 1765–1766 Suomi sai neljä uutta tapulikaupunkia: Kokkola, Oulu, Pori ja Vaasa. 1700-luvun lopulla ja 1800-luvulla ulkomaankauppa alkoi vapautua ja tapulioikeuksia jaettiin useimmille rannikkokaupungeille kuten myös harvinaisen pienikokoiselle Kaskisten kaupungille sekä joillekin sisämaan kaupungeille. Ero tapuli- ja maakaupunkien välillä poistettiin lopullisesti vuonna 1879. Lähteet Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria


text: Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto on yksi Yhdistyneiden kansakuntien päättävistä elimistä. Turvallisuusneuvosto on YK:n elimistä ainoa, jonka päätöksenteko sitoo kaikkia jäsenmaita, mikä tekee turvallisuusneuvostosta korkeimman auktoriteetin kansainvälisellä areenalla. Lähtökohdat Turvallisuusneuvoston toiminta määräytyy YK:n peruskirjan mukaan ensisijaisesti maailmanrauhan ja turvallisuuden suojelemisessa. Neuvoston päätehtävä on tutkia kansainvälisiä kriisejä koskevia tilanteita, arvioida niiden uhkia ja päättää niihin reagoimisesta ensisijaisesti rauhanomaisin keinoin. Turvallisuusneuvosto päättää sotilaallisen voiman käytöstä kansainvälisen oikeuden periaatteiden mukaisesti ennen kuin kriisiin voidaan vastata tai puuttua voiman käytöllä ulkopuolelta. Turvallisuusneuvosto päättää näin ollen YK:n rauhanoperaatioiden käynnistämisestä konfliktialueella. Turvallisuusneuvoston pääasiallinen tehtävä on taivutella kiistojen osapuolet noudattamaan neuvoston katsomia päätöksiä konfliktien laajenemisen välttämiseksi. Neuvoston pyrkimys on saada sodassa keskenään olevat jäsenvaltiot tukemaan päätöksiä ensisijaisesti rauhanomaisin keinoin kuten talouspakotteiden avulla. Turvallisuusneuvosto on myös mukana YK:n pääsihteerin vallinnassa. Neuvoston pysyvät jäsenvaltiot antavat suosituksen YK:n yleiskokoukselle heidän ehdokkaasta pääsihteeriksi ja siltä pohjalta yleiskokous äänestää pääsihteerin valinnasta. Turvallisuusneuvoston jäsenvaltiot voivat veto-oikeudella kuitenkin estää pääsihteerin valinnan ja estää myös hänen valintansa mahdolliselle jatkokaudelle. Turvallisuusneuvosto yhdessä yleiskokoukseen kanssa on päättämässä Kansainvälisen tuomioistuimen tuomareiden nimittämisessä. Turvallisuusneuvoston pysyvät jäsenvaltiot esittelevät ehdokkaansa yleiskokoukselle, joka tekee lopullisen päätöksen tuomareiden valinnasta. Neuvosto voi estää yleiskokouksen tuomarinimitykset veto-oikeudella samalla tavalla kuin pääsihteerin valinnassa. Turvallisuusneuvoston toiminta Turvallisuusneuvoston on sääntöjensä mukaisesti kokoonnuttava 14 päivän välein. Turvallisuusneuvosto voidaan kutsua kokoon jopa päivittäin mikäli kansainvälinen tilanne niin vaatii. Turvallisuusneuvoston kaikkien jäsenmaiden pysyvillä edustajilla on läsnäolovelvollisuus YK:n päämajassa ympärivuorokauden, jotta heidät saadaan nopeasti istuntoon mikäli neuvosto joutuu kokoontumaan nopeasti. Turvallisuusneuvostoa johtaa puheenjohtaja joka valitaan neuvoston pysyvien tai kiertävien jäsenvaltioiden edustajien joukosta englanninkielisen aakkosjärjestyksen mukaisesti yhden kuukauden ajaksi. Kiertävien jäsenvaltioiden valinta tapahtuu kukin maan omista maantieteellisistä ryhmistä siten, että Afrikan mailla on kolme, Aasian ja Tyynenmeren mailla kaksi, Latinalaisen Amerikan ja Karibian mailla on kaksi, Itä-Euroopan mailla yksi ja Länsi-Euroopan mailla kaksi edustajaa. Länsi-Euroopan ryhmään kuuluu myös Kanada, Australia ja Uusi-Seelanti. Arabimaat ovat edustettuina Afrikan tai Aasian ryhmissä. Mikäli turvallisuusneuvosto käsiteltäväksi tuodaan kansainvälistä rauhaa tai turvallisuutta uhkaavaa tilannetta koskeva asia on neuvoston ensi sijaisesti etsittävä asialle rauhanomaista ratkaisua. Turvallisuusneuvosto voi itse myös ryhtyä selvittämään tilannetta tai nimittää siihen ulkopuolinen erityisedustaja jonka tehtävänä on saada rauhanomainen ratkaisu osa puolten välille. Lisäksi turvallisuusneuvosto voi myös esittää YK:n pääsihteeriä kriisin välittäjäksi. Aseellisen konfliktin seurauksena turvallisuusneuvosto voi antaa tulitaukomääräyksen ja lähettää paikan päälle kansainvälisiä rauhanturvaajajoukkoja sekä määrätä talouspakotteita tai valtuuttaa kansainvälisen yhteisön käyttämään sotilaallisista voimaa tilanteen rauhoittamiseksi. YK:n jäsenvaltio, jonka toimet ovat vaatineet turvallisuusneuvoston väliintuloa, voidaan periaatteessa sulkea pois yleiskokouksesta tai jopa erottaa kokonaan YK:sta. Veto-oikeus Veto-oikeuden rajoitukset Ainoastaan pysyvillä viidellä jäsenvaltioilla on veto-oikeus turvallisuusneuvoston päätöslauselmiin eli resoluutioihin. Turvallisuusneuvoston pysyvillä jäsenmailla on oikeus estää minkä tahansa päätöksen syntyminen veto-oikeudellaan neuvostossa. Turvallisuusneuvostossa käsitellään tyypillisesti myös esityksiä, jotka eivät mene yleensä läpi neuvostossa, koska jokin pysyvä jäsenmaa on ilmoittanut ennakkoon vastustavansa asiaa. Jokainen neuvoston päätöslauselma vaatii taakseen vähintään yhdeksän neuvoston jäsenen hyväksynnän. Näin varmistetaan etteivät viisi pysyvää jäsenvaltiota pysty keskenään tekemään päätöslauselmia. Vaihtuvilla jäsenmailla ei ole veto-oikeutta neuvoston päätöksiin, mutta niillä on äänioikeus kun asioista äänestetään neuvoston istunnoissa. Pysyvien ja vaihtuvien edustajien (valtioiden) lisäksi turvallisuusneuvoston istuntoihin osallistuvat usein myös valtioiden tai organisaatioiden edustajat, joilla on puheoikeus mutta ei äänioikeutta-. Veto-oikeutta (yhteensä) käyttäneet valtiot Turvallisuusneuvoston jäsenvaltiot Turvallisuusneuvoston ensimmäisen istunto järjestettiin 17. tammikuuta 1946 Church Housessa Lontoossa. Neuvoston pysyviksi jäseniksi tulivat toisen maailmansodan voittajavaltiot. Kiinan tasavallan, Taiwanin syrjäytti YK:ssa ja samalla neuvostossa kommunistien hallitsema Kiinan kansantasavalta 1971. Neuvostoliiton paikan sai seuraajavaltio Venäjä 1991. Neuvostoliitto alkoi boikotoida turvallisuusneuvoston istuntoja 10. tammikuuta 1950 alkaen protestiksi Kiinan tasavallan edustusta kohtaan. Tämän vuoksi Neuvostoliitto ei ollut käyttämässä veto-oikeuttaan Korean tilanteen suhteen, mikä mahdollisti Yhdysvaltojen johtamien YK-joukkojen väliintulon Korean sodassa Etelä-Korean puolella. Pysyvää jäsenyyttä ovat tavoitelleet maailmansodan häviäjämaiden jälkeläiset Saksa (YK:n kolmanneksi suurin rahoittaja) ja Japani (YK:n toiseksi suurin rahoittaja). Muita pysyviksi jäsenmaiksi haluavia ovat Intia (maailman toiseksi väkirikkain maa) ja Brasilia (Latinalaisen Amerikan taloudellisesti ja väestöllisesti suurin maa). Käytännössä niiden alueelliset kilpailijat vastustavat tätä. On myös puhuttu Euroopan unionin yhteisestä edustajasta, jolloin Ranskan ja Britannian paikat voitaisiin yhdistää ja myös Saksa pääsisi tätä kautta mukaan neuvoston päätöksentekoon. Brexitin jälkeen tämä kuitenkin vaikuttaa epätodennäköiseltä. Monet haluavat myös Afrikalle oman edustajansa neuvostoon. Tällöin todennäköisimmät vaihtoehdot Afrikan edustajiksi olisivat Etelä-Afrikka, joka on Afrikan taloudellisesti kehittynein valtio tai Nigeria, jolla on Afrikan maista suurin väkiluku. Myös islamilaisen maailman yhteisestä edustajasta on käyty keskusteluja; arabia on yksi YK:n virallisista kielistä. Pysyvät jäsenvaltiot Vaihtuvat jäsenmaat Pysyvien jäsenmaiden lisäksi neuvostossa on kymmenen vaihtuvaa jäsentä, jotka edustavat jokaista maailman mannerta. Vaihtuvilla jäsenmailla ei ole veto-oikeutta. Vaihtuvien jäsenmaiden kausi on kaksivuotinen, mutta maiden valinta on limitetty siten, että kokoonpano vaihtelee vuosittain. Suomi on kuulunut turvallisuusneuvoston vaihtuvien jäsenmaiden joukkoon kahteen otteeseen vuosina 1969–1970 ja 1989–1990. Vuosina 2018–2021 vaihtuvat edustajat ovat: Turvallisuusneuvoston toiminnan arvostelua Turvallisuusneuvostoa on kritisoitu kyvyttömyydestä saada aikaan päätöksiä. Turvallisuusneuvoston uudistamisesta on käyty keskustelua. Uudistamisen oleellisimpana osana pidetään pysyvien jäsenmaiden määrän lisäämistä. Nykyiset pysyvät jäsenmaat eivät enää vastaa voimatasapainoa, sillä niiden kokoonpano on yhä lähes sama kuin silloin, kun se koottiin toisen maailmansodan voittajista, eroina vain että vuonna 1971 pysyvän jäsenmaan paikka siirtyi Kiinan tasavallalta Kiinan kansantasavallalle ja vuonna 1991 Neuvostoliiton hajottua sen pysyvän jäsenmaan paikan peri Venäjä. Näin ulkopuolelle ovat jääneet esimerkiksi Saksa ja Japani niiden Suurvalta-statuksesta huolimatta. Katso myös Luettelo Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston vaihtuvista jäsenvaltioista Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston puheenjohtaja Luettelo veto-oikeuden käytöstä Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostossa Lähteet Aiheesta muualla YK:n turvallisuusneuvoston verkkosivut Yhdistyneiden kansakuntien päättävät elimet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Tilastotiede on todennäköisyyslaskentaan perustuva tieteenala, joka tutkii tilastollisten aineistojen keräämistä, käsittelyä ja tältä pohjalta tehtävää päättelyä. Tilastotieteen avulla voidaan mitata havaintoja ja käsitellä mittausten muodostamia aineistoja, ja tilastotiede tuo siten empiriaa erilaisiin tutkimuksiin. Tilastotieteen tulosten pohjalta tehtävä päättely on induktiivista päättelyä eli aineiston pohjalta pyritään yleistämään asioita yksittäisestä yleiseen. Havaintoaineistoja voidaan myös hankkia tietyllä aikavälillä eli tuottaa aikasarja. Tilastotiede voidaan jakaa teoreettiseen ja soveltavaan tilastotieteeseen. Tilastotiedettä käytetään tilastollisten tutkimusten tekemiseen ja nämä jaetaan määrällisiin (kvantitatiivisiin) ja laadullisiin (kvalitatiivisiin) tutkimuksiin. Tilastotieteen harjoittajaa kutsutaan tilastotieteilijäksi. Tilastotiedettä sovelletaan monilla tutkimusaloilla, joihin kuuluvat esimerkiksi luonnon-, yhteiskunta- ja humanistiset tieteet. Tilastollisella päättelyllä on tärkeä osuus tieteellisessä hypoteesin testauksessa. Tilastotiedettä käytetään myös teollisuudessa. Tilastotiedettä hyödynnetään myös valtion ja kuntien virallisissa tilastoissa sekä kansantalouden tilan selvittämisessä, ja historiallisesti julkinen valta oli ensimmäinen tilastojen hyödyntäjä. Vuonna 1749 laadittiin Suomen ensimmäinen väestötilasto. Suomessa Tilastokeskus tuottaa valtaosan Suomen virallisista tilastoista. Muita tilastoviranomaisia Suomessa ovat Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, Luonnonvarakeskus sekä Tulli. Myös Suomen Pankki tuottaa merkittävän määrän virallisia tilastoja. Kun tilastotieteen menetelmiä käytetään havaitun aineiston esittämiseen, on kyse kuvailevasta tilastotieteestä. Kun kuvailusta siirrytään aineiston tarkasteluun tai mallinnukseen siten, että aineiston epävarmuus ja havaintojen satunnaisuus otetaan huomioon, puhutaan tilastollisesta päättelystä. Näissä molemmissa tapauksissa on kyse soveltavasta tilastotieteestä. Matemaattinen tilastotiede keskittyy puolestaan tarkastelemaan tilastotieteen teoreettista perustaa. Tilastotieteessä keskeisiä asioita ovat otantamenetelmät, mitta-asteikot, keskiluvut sekä vaihtelun ja riippuvuuden tunnusluvut. Tilastollisten tutkimusten tekeminen edellyttää suunnitelmallisuutta tutkimussuunnitelman muodossa, koska se luo pohjan sille, mitä kerätystä aineistoista voidaan lopulta saada irti. Lähestymistapa Tilastotieteen soveltaminen tarkasteltavaan tieteelliseen, teolliseen tai yhteiskunnalliseen ongelmaan alkaa populaation määrittelyllä. Kyseessä voi olla jonkin maan väestö tai tehtaan valmistamat tuotteet. Toisaalta voidaan havainnoida aineistoa tuottava prosessi eri ajankohtina, jolloin kyseessä on aikasarja. Aineistoa on tavallisesti mahdollista kerätä vain populaation osajoukosta, jolloin tutkimuksen kohteena on otos. Otoksesta voidaan kerätä aineistoa joko havainnoiden tai kokeellisessa asetelmassa. Kun aineisto on kerätty, siitä tehtävä analyysi voidaan jakaa kuvailuun ja päättelyyn, jotka tosin liittyvät usein toisiinsa läheisesti. Otanta Otannalla tarkoitetaan tutkimukseen mukaan tulevien tutkimusyksiköiden valitsemista perusjoukosta. Otannan tavoitteena on saada mahdollisimman edustava otos koko perusjoukosta, jotta päättely voitaisiin yleistää koskemaan myös perusjoukkoa. Otantamenetelmän valinnalla voi olla suuri vaikutus tutkimuksen onnistumiseen. Yksinkertainen ja hyvin yleisesti käytetty otantamenetelmä on yksinkertainen satunnaisotanta. Yksinkertaisessa satunnaisotannassa jokaisella perusjoukon yksiköllä on yhtä suuri todennäköisyys tulla valituksi otokseen. Toinen yksinkertainen otantamenetelmä on systemaattinen otanta, jossa listatusta aineistosta valitaan tietyin välein yksikkö mukaan tutkimukseen. Monesti yksinkertaisimmat menetelmät eivät kuitenkaan tuota parasta mahdollista lopputulosta. Mikäli esimerkiksi tavoitteena on selvittää haastattelututkimuksella kaikkien Suomen kolmasluokkalaisten oppilaiden äidinkielen osaamista, olisi tutkijoilla todella kova työ kiertää kaikki koulut, joista oppilaita valittiin mukaan tutkimukseen. Tällaisissa tapauksissa käytetään usein ryväsotantaa. Ryväsotannassa aineisto jaetaan ryhmiin ja varsinainen otanta tapahtuu näiden ryhmien välillä. Esimerkin tapauksessa voitaisiin jakaa perusjoukko ryhmiin koululuokan perusteella ja arpoa, mitkä luokat valitaan kokonaisuudessaan mukaan tutkimukseen. Perusjoukko voidaan usein jakaa toisensa poissulkeviin osajoukkoihin. Esimerkiksi tehtäessä tutkimusta siitä, ovatko yliopisto-opiskelijat tyytyväisiä pääaineeseensa, voitaisiin ajatella, että tutkimukseen halutaan mukaan kaikkien alojen opiskelijoita. Yksinkertaista satunnaisotantaa käytettäessä aloilta, joilla on vähän opiskelijoita, ei välttämättä tulisi lainkaan opiskelijoita mukaan tutkimukseen. Tämän estämiseksi voitaisiin etukäteen päättää, kuinka monta opiskelijaa halutaan mukaan kultakin alalta ja suorittaa sitten yksinkertainen satunnaisotanta kunkin alan opiskelijoiden kesken. Tätä kutsutaan ositetuksi otannaksi. Ositetussa otannassa on oleellista huomioida, että havaitusta aineistosta lasketut tunnusluvut eivät välttämättä edusta koko perusjoukkoa. Tämä on usein korjattavissa painotuksella. Otantaa voidaan tehdä myös siten, että kunkin yksikön todennäköisyys tulla valituksi riippuu jostain tämän yksikön ominaisuudesta, kuten koosta. Esimerkiksi tehtäessä tutkimusta koko Suomen työttömyydestä yksittäisten kuntien työttömyysprosenttien perusteella on hyvin oleellista, että isoimmat kunnat tulevat valituksi mukaan. Näin ollen voidaan ajatella, että isommilla kunnilla tulisi olla suurempi todennäköisyys tulla valituksi. Tätä kutsutaan otannaksi tilastoyksikön koon mukaan. Aineiston kuvailu Kuvaileva tilastollinen analyysi on havaitun aineiston esittämistä joko numeerisesti tai graafisesti. Havaitusta aineistosta voidaan laskea tunnuslukuja, jotka kuvaavat muuttujien ominaisuuksia, kuten sijaintia, hajontaa, vinoutta tai huipukkuutta. Tyypillisiä sijaintia kuvaavia tunnuslukuja ovat moodi, minimi, maksimi, mediaani, kvantiilit, sekä erilaiset keskiarvot. Usein käytettyjä vaihtelua kuvaavia tunnuslukuja ovat keskihajonta, varianssi, kvartiiliväli ja vaihteluväli. Yleinen tapa esittää aineistoa tiivistetysti on esittää kustakin muuttujasta minimi, maksimi, ala- ja yläkvartiilit sekä mediaani. Näistä viidestä tunnusluvusta piirrettyä kuvaajaa kutsutaan viiksilaatikkokuvaajaksi. Yksittäisen muuttujan jakaumaa voidaan kuvailla graafisesti esimerkiksi histogrammilla. Histogrammin sijasta voidaan käyttää myös ydinestimaattoria, joka voidaan nähdä histogrammin yleistyksenä. Usein ollaan kiinnostuneita myös kahden tai useamman muuttujien välisistä riippuvuussuhteista. Lineaarista riippuvuutta voidaan mitata esimerkiksi kovarianssilla tai korrelaatiolla. Muita riippuvuutta kuvaavia tunnuslukuja ovat muun muassa Kendallin järjestyskorrelaatiokerroin ja Spearmanin järjestyskorrelaatiokerroin. Kahden muuttujan välistä riippuvuutta voidaan havainnollistaa graafisesti sirontakuviolla. Tilastollinen päättely Tilastollisessa päättelyssä pyritään yleistämään aineiston perusteella saatuja tuloksia koko perusjoukkoon. Havaintoihin liittyy usein satunnaisuutta ja tilastollisen päättelyn tavoitteena onkin selvittää, että voiko aineistossa havaittu ilmiö selittyä pelkällä satunnaisvaihtelulla. Päättelyyn voi kuulua esimerkiksi mallin parametrien estimointi sekä tunnuslukujen laskeminen ja niiden tilastollisen merkitsevyyden testaus. Uskottavuusfunktio Hyvin suuri osa tilastollisen päättelyn teoriasta nojaa uskottavuuteen. Uskottavuudella tarkoitetaan sitä, kuinka todennäköistä on havaita havaitun kaltaisia arvoja asetetusta, kiinteästä mallista. Uskottavuutta mitataan uskottavuusfunktiolla joka tulkitaan parametrin funktiona. Uskottavuuspäättelyn perusidea on se, että uskottavuusfunktion arvo on suuri niille parametrin arvoille, joista aineisto on todella peräisin. Usein oletetaan, että havainnot ovat riippumattomia ja samoin jakautuneita. Tällöin havaintoihin perustuva uskottavuusfunktio voidaan kirjoittaa jossa on kunkin satunnaismuuttujan uskottavuusfunktio, eli jatkuvilla muuttujilla tiheysfunktio ja diskreeteillä muuttujilla pistetodennäköisyysfunktio. Uskottavuusfunktio on hyvin paljon käytetty työkalu sekä frekventistisessä että Bayesiläisessä tilastotieteessä. Frekventistinen päättely Frekventistisessä tilastotieteessä ajatellaan, että tapahtuman todennäköisyys on tapahtuman suhteellinen osuus, kun toistojen määrä lähestyy ääretöntä. Näin ollen todennäköisyys on määritelty vain toistettavissa olevien tilanteiden mielessä. Esimerkiksi mallien parametrit ajatellaan kiinteiksi luvuiksi, joilla ei siis ole todennäköisyysjakaumaa. Sen sijaan frekventistisessä päättelyssä lasketaan usein, että kuinka todennäköistä on havaita havaitun kaltaisia tunnuslukujen arvoja jostain tietystä tilanteesta. Suuri osa nykyään käytössä olevista tilastotieteen käsitteistä, kuten harha, tunnusluvun keskivirhe, p-arvo ja luottamusväli, on alun perin määritelty frekventistisessä tilastotieteessä. Bayesiläinen päättely Bayesiläinen tilastotiede perustuu Bayesin teoreemaan, joka määrittelee ehdollisen todennäköisyyden: . Bayesin teoreemassa yhdistetään aineistosta laskettava uskottavuus parametrien priorijakaumaan , jolloin saadaan parametreille posteriorijakauma . Haluttu tilastollinen päättely tehdään tämän posteriorijakauman perusteella. Bayesiläisessä tilastotieteessä siis ajatellaan, että tilastollisiin tunnuslukuihin ja malliparametreihin liittyy epävarmuutta, jota voidaan kuvata todennäköisyysjakaumien avulla. Bayesiläiseen tilastotieteeseen liittyy oleellisesti priorijakauman määrittäminen, joka kuvastaa määrittäjän ennakkotietoa kiinnostuksen kohteena olevasta parametrista. Bayesiläistä tilastotiedettä onkin usein kritisoitu ennakkotiedon sisällyttämisestä priorijakaumaan, mutta määrittämällä priorijakauma sopivasti saadaan sen merkitys posteriorijakaumaan hyvin pieneksi tai jopa olemattomaksi. Monet Bayesiläistä tilastotiedettä harjoittavat eivät kuitenkaan pidä ennakkotiedon käyttöä priorijakauman valitsemisessa ongelmana, vaan pikemminkin työkaluna, jolla mallinnuksessa voidaan hyödyntää esimerkiksi edellisiä tutkimustuloksia samalta alalta. Mallintaminen Tilastollinen malli on todennäköisyysjakauma, jonka avulla pyritään tekemään päätelmiä käyttäen hyödyksi havaittua aineistoa. Mallintamisessa ollaan usein kiinnostuneita siitä, miten yhden tai useamman muuttujan arvot keskimäärin muuttuvat, kun muiden muuttujien arvo muuttuu. Tilastollista mallintamista voidaan esimerkiksi hyödyntää sen tutkimisessa, kasvavatko kuukausitulot keskimäärin, kun koulutuksen kesto pitenee. Tilastollista mallintamista voidaan tehdä sekä frekventistisestä että Bayesiläisestä näkökulmasta. Usein käytettyjä mallinnusmenetelmiä ovat muun muassa Lineaarinen regressiomalli Yleistetty lineaarinen malli Aikasarjamallit Testaaminen Tilastollisilla testeillä testataan tunnusluvuille tai parametreille asetettuja hypoteeseja. Tilastollisessa testissä lasketaan ensin havaittu testisuureen arvo aineistosta ja sen jälkeen lasketaan p-arvo, eli todennäköisyys havaita vähintään näin poikkeavia testisuureen arvoja nollahypoteesin ollessa totta. Mikäli todennäköisyys havaita vähintään näin poikkeavia testisuureen arvoja nollahypoteesin ollessa voimassa on alle ennalta asetetun merkitsevyystason, voidaan nollahypoteesi hylätä valitulla merkitsevyystasolla. Mikäli p-arvo on yli merkitsevyystason, niin voidaan todeta, että ei ole näyttöä siitä, ettei nollahypoteesi olisi voimassa. Huomion arvoista on, ettei yli merkitsevyystason olevaa p-arvoa voida tulkita niin, että nollahypoteesi on totta. Merkitsevyystaso kuvaa testin todennäköisyyttä hylätä nollahypoteesi virheellisesti. Tyypillisesti käytettyjä merkitsevyystasoja ovat 10 %, 5 %, 1 % ja 0,1 %. Testin voima on oleellinen käsite tilastollisessa testaamisessa. Testin voima on todennäköisyys, millä nollahypoteesi hylätään kun vaihtoehtoinen hypoteesi on tosi. Näin ollen mitä lähempänä lukua 1 testin voima on, sitä herkemmin testi havaitsee eroavaisuuden nollahypoteesista. Yleisesti käytettyjä tilastollisia testejä ovat muun muassa t-testi Khii toiseen -testi Merkkitesti F-testi Monesti testisuureen otantajakauma on hankala tai jopa mahdoton laskea. Tällöin voidaan käyttää laskennallisia menetelmiä, kuten nollahypoteesin mukaisen jakauman simulointia tai pelkkään havaittuun aineistoon perustuvaa bootstrap-menetelmää. Kausaalisuus Tilastotieteessä on tärkeää tehdä ero kausaliteetin ja korrelaation välillä. Kausaliteetti eli syy-seuraussuhde tarkoittaa tilastollisessa yhteydessä, että yhden muuttujan arvosta seuraa toisen muuttujan arvo. Kahden muuttujan välinen korrelaatio taas tarkoittaa, että niiden arvot vaihtelevat aineistossa yhdessä, mutta kausaliteetin suuntaan ei oteta kantaa. Esimerkiksi tulojen ja eliniän tutkimus voi osoittaa, että rikkaat elävät köyhiä pidempään. Tällöin tulot ja elinikä ovat aineistossa korreloituneita. Tästä ei voida kuitenkaan johtaa kausaalisuhdetta, jonka mukaan varallisuus lisäisi elinikää. Korrelaatio voi syntyä kolmannen havaitsemattoman muuttujan vaikutuksesta, joka saattaisi olla esimerkiksi terveyspalveluiden saatavuus. Perinteisesti ollaan ajateltu, että kausaalipäättely on mahdollista vain siinä tapauksessa, että selittävän muuttujan arvoja pystytään kontrolloimaan. Viime aikoina ollaan kuitenkin pyritty kehittämään menetelmiä, joilla kausaalipäättelyä pystytään tekemään myös havainnoivassa tutkimuksessa. Pearlin kausaalimalli perustuu ajatukseen siitä, että muuttujien väliset vuorovaikutukset ja niiden suunta tunnetaan ja tämän perusteella pystytään joissain tapauksissa kausaalilaskennan säännöillä poistamaan tarve kontrolloida selittävän muuttujan arvoja. Tilastotieteen sovelluksia Lotto Lotossa pelaaja valitsee yhteen riviinsä seitsemän numeroa 39 vaihtoehdon joukosta. Arvonnassa 39 numeron joukosta valitaan 7 numeroa ja 3 lisänumeroa. Voittoluokat ovat 7 oikein, 6 oikein + lisänumero, 6 oikein, 5 oikein ja neljä oikein. Tarkasteltaessa sitä, kuinka monta erilasta lottoriviä on olemassa, on selvitettävä kuinka monella tavalla seitsemän numeroa voidaan valita 39 joukosta. 39 numerosta voidaan muodostaa 39*38*37*...*2*1 erilaista yhdistelmää. Lukusarjaa kutsutaan 39:n kertomaksi, 39!. Vastaavasti seitsemästä luvusta voidaan muodostaa 7! erilaista yhdistelmää. Riviin kuulumattomat 32 numeroa voidaan valita 32! eri tavalla. Erilaisten seitsemän numeroa sisältävien rivien määrä voidaan laskea seuraavasti: 39!/(7!*32!) = 15 380 937. Erilaisia lottorivejä on siis reilut 15 miljoonaa. Samalla laskukaavalla voidaan selvittää myös kuinka monta erilaista voittoyhdistelmää on. Erilaisia neljä oikein yhdistelmiä voidaan seitsemän oikean numeron joukosta muodostaa 7!/(4!*3!) = 35 kappaletta. Arpomatta jääneet kolme numeroa voidaan lisäksi valita 32!/(3!*29!) = 4 960 tavalla. Erilaisten neljä oikein rivien määrä saadaan näiden tulosten tulona eli 35*4 960 = 173 600. Samalla kombinaatioihin perustuvalla menetelmällä saadaan erilaisten voittoyhdistelmien lukumäärät: 7 oikein 1 6+1 oikein 21 6 oikein 203 5 oikein 10 416 4 oikein 173 600 Todennäköisyys sille, että yhdellä rivillä voittaa yhdellä kierroksella jotain voidaan laskea jakamalla kaikkien voittoyhdistelmien summa erilaisten rivien lukumäärällä eli (1 + 21 + 230 + 10 416+ 173 600) / 15 380 937 = 0.012 eli hieman yli 1%. Koska jokaisella rivillä tapahtuu varmasti jompikumpi tapahtuma, joko tulee voitto tai ei tule voittoa, on niiden yhteenlaskettu todennäköisyys yksi. Todennäköisyys olla voittamatta mitään voidaan laskea vähentämällä voittotodennäköisyys yhdestä. Yhden rivin todennäköisyys olla voittamatta on siis 1 - 0.012 = 0.988 eli 98.8%. Tietokonetomografia Lääketieteellisissä tutkimuksissa käytetään (esim. syöpäkasvaimia etsittäessä) apuna tietokonetomografiaa. Menetelmän avulla ihmisen kudoksista tai elimistä tuotetaan tomografi-nimisellä laitteella ns. viipale- tai tasokuvia. Kuvat perustuvat sähkömagneettisen tai hiukkassäteilyn mittaamiseen säteilyn kulkiessa kudosten tai elinten läpi. Kuvaa muodostettaessa tomografiin ohjelmoitu algoritmi ratkaisee inversio-ongelmaksi kutsutun matemaattisen ongelman, joka voidaan luontevimmin tulkita Bayesläisten tilastollisten menetelmien muodostamassa kehikossa. Kyselytutkimukset Kyselytutkimusten suunnittelussa, toteutuksessa ja tulosten analysoinnissa sovelletaan tilastollisista menetelmistä mm. otantaa, estimointia ja testausta. Esimerkiksi ihmisten mielipiteitä erilaisiin yhteiskuntaa koskeviin kysymyksiin voidaan selvittää kyselytutkimuksilla. Kohteeksi poimitaan tyypillisesti 1000 – 2000 suomalaista, ja tavoitteena on tehdä kyselyn tulosten perusteella johtopäätöksiä mielipiteiden jakautumisesta kaikkien suomalaisten joukossa. Kyselyn tulokset voidaan yleistää koskemaan kaikkia suomalaisia, jos kyselyn kohteiksi poimittujen suomalaisten joukko muodostaa edustavan pienoiskuvan suomalaisista. Pienoiskuva on edustava, jos mielipiteet jakautuvat kyselyn kohteiksi poimittujen joukossa samalla tavalla kuin kaikkien suomalaisten muodostamassa perusjoukossa. Kyselyn kohteiden valinta arpomalla on ainoa menetelmä (satunnaisotanta), joka mahdollistaa edustavan pienoiskuvan saamisen. Arvonnan käyttö kyselyn kohteiden poiminnassa merkitsee sitä, että kyselyn tulokset ovat satunnaisia: Jos arvontaa toistettaisiin, kysely tuottaisi (suurella todennäköisyydellä) joka kerran erilaiset tulokset, koska eri arvonnoissa kyselyyn poimittaisiin (suurella todennäköisyydellä) eri henkilöt. Jos kyselyn kohteiden poiminnassa on käytetty satunnaisotantaa, kyselyn tuloksiin sisältyvälle epävarmuudelle ja satunnaisuudelle voidaan muodostaa tilastollinen malli, joka mahdollistaa sekä kyselyn tulosten yleistämisen että yleistyksen luotettavuuden arvioinnin. Ajoneuvotilastot Suomessa Trafi ja Tilastokeskus muun muassa laativat ajoneuvo- ja ajokorttitilastoja. Ajoneuvoliikennerekisterin ajoneuvotietoja julkaistaan rekisterissä olevien ja liikennekäytössä olevien ajoneuvojen määrinä. Tilastojen perusteella tehdään erilaisia päätelmiä esimerkiksi kansantalouden tilasta. Taloustilanteen ollessa huono ajoneuvoja ei hankita tai uusita yhtä paljon kuin paremmassa taloustilanteessa. Viralliset tilastot, väestötieteen perusteet, indeksit ja kansantalouden tilinpito Tilastokeskuksen ja muiden tahojen tuottamat viralliset tilastot kuvaavat maan taloudellisia ja sosiaalisia oloja, kuten sekä tulonjakoa ja yritystoimintaa. Myös väestönkehitystä kuten syntyvyyttä, kuolevuutta ja muuttoliikettä sekä työmarkkinatilannetta kuvataan erilaisien tilastojen avulla. Tilastotieteen menetelmiä sovelletaan myös erilaisten indeksien, kuten hinta-, kustannus- ja määräindeksien, laskemisessa. Kansantalouden tilinpito on kansantalouden toimintaa kuvaava tilastojärjestelmä, joka perustuu kansainvälisiin sopimuksiin. Sen avulla voidaan kuvata historiaa ja nykytilaa sekä tehdä erilaisia kansainvälisiä vertailuja. Tutkimusalueita Aikasarja-analyysi Bayesiläinen tilastotiede Biometria (biotieteiden sovelluksia) Data-analyysi Ekonometria (taloustieteen sovelluksia) Epidemiologia (terveyteen vaikuttavien tekijöiden tutkimus) Otantateoria Spatiaalinen tilastotiede Ohjelmistoja Vapaita tilasto-ohjelmistoja: R GNU Octave JAGS Kaupallisia tilasto-ohjelmistoja: GAUSS SAS Splus SPSS Stata Survo Mathematica MATLAB MS Excel WinBUGS Katso myös Todennäköisyysjakauma Ronald Fisher William Sealy Gosset Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Matemaattiset aineet (Opintoluotsi) Verkkokoulu . Tilastokeskus. Tilastollisia menetelmiä Etälukio: Pitkä matematiikka: Todennäköisyys ja tilastot Juha Alho, Elja Arjas, Esa Läärä ja Pekka Pere: Tilastotieteen sanasto, Suomen Tilastoseuran julkaisuja 8, 2. laitos, Suomen Tilastoseura ry, Helsinki 2023 ISBN 978-952-9795-14-7 (pdf) Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Topologia on matematiikan alue, joka käsittelee topologisiksi avaruuksiksi kutsuttuja pistejoukkoja ja niiden sellaisia ominaisuuksia, jotka säilyvät homeomorfismeissa, toisin sanoen sellaisissa jatkuvissa bijektiivisissä kuvauksissa, joiden käänteiskuvaukset ovat myös jatkuvia. Tyypillisiä topologisia ominaisuuksia ovat kuvauksen jatkuvuus ja raja-arvo sekä alueen yhtenäisyys, samoin alueessa mahdollisesti olevien "reikien" lukumäärä. Sen sijaan monet tärkeät geometriset käsitteet kuten etäisyydet ja kulmat eivät ole topologisia käsitteitä, sillä ne eivät yleensä säily homeomorfismeissa. Geometrisessa topologiassa kaksi oliota ovat samat eli homeomorfiset, jos ne voidaan muuttaa toisikseen "jatkuvalla muunnoksella" Avoimet joukot ja topologia On osoittautunut, että kaikki topologiset käsitteet voidaan määritellä avoimen joukon käsitteen avulla. Tämän vuoksi tämä käsite on nykyisin otettu topologian peruskäsitteeksi. Teknisenä terminä topologialla tarkoitetaan sellaista kokoelmaa jonkin perusjoukon osajoukkoja, joka täyttää seuraavat ehdot: Koko perusjoukko ja tyhjä joukko kuuluvat siihen, Se sisältää joukkojensa mielivaltaiset yhdisteet, ja Se sisältää joukkojensa äärelliset leikkaukset. Tällöin kyseisen kokoelman alkioita sanotaan (perusjoukon) avoimiksi joukoiksi ja perusjoukon ja sen topologian muodostamaa paria topologiseksi avaruudeksi. Diskreettitopologia ja minitopologia Ensimmäisestä ehdosta nähdään, että avaruuden topologiaan kuuluvat ainakin alkiot ja . Edelleen näiden joukkojen kokoelma toteuttaa myös kaksi muuta topologian ehtoa, jolloin kyseistä topologiaa kutsutaan minitopologiaksi tai indiskreetiksi topologiaksi. Myös :n potenssijoukko on eräs :n topologia, diskreetti topologia. Siten :n indiskreettitopologia on aina :n diskreetin topologian osajoukko. Saman avaruuden topologiat Yleisesti jos ja ovat joukon kaksi topologiaa ja , sanotaan että on karkeampi eli heikompi kuin . Vastaavasti topologia on hienompi eli vahvempi kuin . Jos on annettu kaksi saman avaruuden topologiaa joista kumpikaan ei ole toisen osajoukko, ei näiden kahden topologian karkeutta voida vertailla keskenään. Metrisen avaruuden topologia Jokainen metrinen avaruus eli joukko, jossa kahden pisteen välille on määritelty etäisyys, metriikka, on samalla topologinen avaruus. Tällöin avoimia joukkoja eli perusjoukon topologiaan kuuluvia joukkoja ovat ne, joissa joukon jokaisella pisteellä on ympäristö, joka kokonaan kuuluu kyseiseen joukkoon, toisin sanoen jokaista joukon pistettä x kohti voidaan valita sellainen positiivinen luku , että jos d (x, y) < , niin y kuuluu myös kyseiseen joukkoon. Tällaisten avointen joukkojen muodostamaa topologiaa sanotaan kyseisen metriikan määräämäksi topologiaksi. Samassa joukossa voidaan kuitenkin määritellä useita täysin eri metriikkoja, jotka määräävät saman topologian. Metriikka sinänsä ei olekaan avaruuden topologinen ominaisuus. Toisaalta on olemassa topologisia avaruuksia, joiden topologiaa ei voida määrätä minkään metriikan avulla; tällaiset avaruudet eivät ole metristyviä. Esimerkkejä Reaalilukujen joukossa nimitetään tavanomaiseksi topologiaksi'' metriikan d(x, y) = | y - x | määräämää topologiaa. Tässä metriikassa siis lukujen tai niitä vastaavien lukusuoran pisteiden etäisyys on yksinkertaisesti niiden erotuksen itseisarvo. Tällöin avoimia joukkoja ovat muun muassa kaikki avoimet välit sekä joukot, jotka saadaan tällaisten yhdisteinä. Vastaavasti jokaisessa euklidisessa avaruudessa tavanomaiseksi topologiaksi nimitetään luonnollisen metriikan määräämää topologiaa. Näissä tapauksissa kaikki avointen joukkojen avulla määriteltävät topologiset käsitteet kuten kuvauksen jatkuvuus ja raja-arvo osoittautuvat yhtäpitäväksi sen kanssa, miten vastaavat käsitteet voidaan määritellä lukujen erotuksen tai avaruuden pisteiden etäisyyden avulla. Historia Topologian alaan kuuluvia käsitteitä käytettiin differentiaali- ja integraalilaskennassa jo 1600-luvulla. Seuraavalla vuosisadalla muun muassa Leonhard Euler käsitteli eräissä artikkeleissaan topologian alaan kuuluvia kysymyksiä. Järjestelmällisesti topologiaa alettiin kuitenkin kehittää vasta 1800-luvun lopulla. Avoimen joukon käsitteen otti euklidisissa avaruuksissa käyttöön Georg Cantor 1880-luvulla. Metrisen avaruuden käsitteen määritteli Fréchet vuonna 1906. Topologisen avaruuden käsitteen määritteli periaatteessa ensimmäisenä Hausdorff vuonna 1914, joskin hänen antamaansa määritelmään sisältyi eräs lisäehto, jonka täyttäviä avaruuksia sanotaan nykyään Hausdorff-avaruuksiksi. Yleisemmän topologisen avaruuden käsitteen, jossa tämä lisäehto ei välttämättä ole voimassa, määritteli Kazimierz Kuratowski vuonna 1922. Käsitteitä Avaruus Kompaktius Yhtenäisyys Polkuyhtenäisyys Jatkuva kuvaus Avoin joukko Suljettu joukko Homeomorfismi Lineaarikuvaus Piste Täydellisyys Algebrallinen topologia Yleinen topologia Eräitä topologian alaan kuuluvia erityiskysymyksiä Möbiuksen nauha Königsbergin siltaongelma Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Maankaltaistaminen eli terraformaatio, terraformointi tai maantaminen tarkoittaa vielä tällä hetkellä hypoteettista jonkin planeetan olojen muokkaamista Maan kaltaiseksi. Sana tulee latinasta: Terra tarkoittaa Maata, forma hahmoa, muotoa tai ulkonäköä. Marsia pidetään planeettana, joka voitaisiin muuttaa ainakin jossain määrin elinkelpoiseen kuntoon esimerkiksi kylvämällä sen kaasukehään lämmittäviä kasvihuonekaasuja, ja maaperään mikrobeja. Venusta saatettaisiin maankaltaistaa Kuusta louhitulla alumiinipölyllä ja myöhemmin mikrobeilla. Huolimatta monista visioista ei olla täysin varmoja siitä pystytäänkö Marsia taikka Venusta maankaltaistamaan. Myös muita taivaankappaleita, jopa kaasukehätöntä kääpiöplaneetta Cerestä tai Kuuta, on ehdotettu maankaltaistettaviksi kohteiksi. Maankaltaistamiseen saattaavat ainakin alussa riittää olosuhteet, joissa esimerkiksi kasvit pystyvät kasvamaan planeetan pinnalla, vaikka ihminen ei kykene hengittämään kuin esimerkiksi happinaamarilla. Maankaltaistaminen olisi joka tapauksessa melko hidas tapahtumasarja, koska se vaatisi kaasukehän ja maaperän muutokseen tarvittavien aineiden, kaasujen ja bakteerien teollista tuottamista valtavissa määrin. Marsin maankaltaistamisen uskottaisiin vievän vähintään 100, kenties jopa 100 000 vuotta. Koska terraformaatiota ei ole kokeiltu, ei myöskään maankaltaistamisen kaikkia vaikutuksia tunneta tarkasti. Ei voida varmuudella sanoa, tuottaisiko esimerkiksi Marsin aiottu maankaltaistaminen todellisissa oloissa Marsista kasveille sopivan elinympäristön. Lisäksi jos jokin planeetta pystytäisiin maankaltaistamaan, olisi epävarmaa jäisivätkö aiheutetut muutokset pysyviksi. On myös keskusteltu siitä, onko oikein tuhota planeettojen alkuperäinen ympäristö ihmisen tarpeita silmällä pitäen. Marsin maankaltaistaminen Marsin kaasukehässä on hiilidioksidia hiukan, mutta runsaammin napalakeissa ja maaperässä ikiroutana. On esitetty ajatus, että Marsin napalakissa oleva hiilidioksidijää voitaisiin haihduttaa nostamalla Marsin kaasukehän lämpötilaa ilmakehään kylvettävillä kasvihuonekaasuilla, muun muassa tehokkailla halokarboneilla, joita ovat CFC- ja PFC-yhdisteet. Toinen vaihtoehto napalakin lämmittämiseen ja höyrystämiseen olisi valtava yli 100 km:n läpimittainen Marsin kiertoradalle sijoitettu peili. Arviolta jopa niinkin pieni kuin 4 °C lämmitys vapauttaisi napalakin hiilidioksidin Marsin kaasukehään. Näin Marsin ilmakehän kaasunpaine nousisi 50–150 millibariin ja lämpötila muutaman asteen. Marsin maaperästä, regoliitista vapautuu ehkä 450–900 mbar:n verran hiilidioksidia, ja lämpötila nousisi 55 °C. Jo 10 astetta lisälämpöä nostaisi Marsin kaasunpainetta 200–300 mbariin. Tällä tavoin Marsiin pystytään luomaan ehkä kaasukehä, jonka paine on Maan kaasukehästä, mikä vastaa kaasunpainetta Mount Everestin huipulla. Marsiin uskotaan syntyvän happinaamarilla hengitettävä kaasukehä 500 vuodessa, ja maan ilmanpaine 1500–2500 vuodessa. Kasvit vaativat noin 50 mbar:n paineen. Silloin Marsin pinnalla voisi olla lämpimimmissä kohdissa nestemäistä vettä. Seuraavassa vaiheessa Marsiin tuotettaisiin säteilyltä suojaava otsonikerros. Kasveille sopiva ympäristö luotaisiin lämmittämällä planeettaa. Suuri määrä happea syntyisi planeetan ilmakehään pitkän ajan kuluessa, kun kasveja kasvatettaisiin entistä laajemmalla alueella. Toisaalta tämä taas johtaisi hiilidioksidin vähenemiseen, ja hapen lisääntymiseen ilmakehässä. Marsin maankaltaistaminen kasveille sopivaksi voisi viedä 100–100 000 vuotta. Väitetään, että Maan kaltainen typestä ja hapesta koostuva kaasukehä olisi Marsille liian kylmä, kasveille paremmin sopisi 1–3 Maan ilmakehän paineinen hiilidioksidikaasukehä, joka nostaisi planeetan lämpötilaa yli 50 astetta. Marsiin voitaisi hankkia kasvihuonekaasuja ja vettä myös ohjaamalla jäisiä asteroideja tai komeettoja aurinkokunnan ulko-osista syöksymään Marsin napalakkeihin. Törmäykset suurilla nopeuksilla aiheuttaisivat valtavia räjähdyksiä, jotka sulattaisivat Marsin napalakkien jään ja hiilidioksidi vapautuisi Marsin kaasukehään. Haittavaikutus olisi napalakeissa olevan pölyn vapautuminen Marsin kaasukehään, jolla on toisaalta lämpöä tasaavaa ja viilentävää, mutta ehkä myös planeetan yöpuolta lämmittävää vaikutusta. Maankaltaistamisen ongelmia Maankaltaistaminen on kiistanalainen aihe erityisesti tarpeellisuutensa osalta. Potentiaalisilta planeetoilta näyttää puuttuvan monia Maa-planeetan asuinkelpoiseksi tekeviä ominaisuuksia. Maassa ilmakehän hiilidioksidipitoisuutta säätää osaltaan laattatektoniikka, jossa uusiutuviin mannerlaattoihin sitoutuu hiilidioksidia. Marsissa ei ole mannerlaattoja eikä laattatektoniikkaa, joka voisi säädellä hiilidioksidin määrää. Venuksen maankaltaistamista vaikeuttaa planeetan vesivarojen puute. Sekä Marsin että Venuksen omien magneettikenttien suojaava vaikutus on huomattavan heikko verrattuna maan magneettikenttään, jonka vahvuus osaltaan estää aurinkotuulta puhaltamasta maan kaasukehää avaruuteen. Maankaltaistamisen pahimpina esteinä ovat tämänhetkinen teknologian taso, suuret kustannukset ja maankaltaistamisprosessin pituus. On asia erikseen rakennella paikallisia suojakuvun sisällä olevia biosfäärejä toisille taivaankappaleille, kuin muuttaa kokonaisen planeetan ilmakehää, puhumattakaan sellaisen luomisesta. Ei tiedetä täysin, tuottaisiko maankaltaistaminen halutun vakaan ja pysyvän lopputuloksen. Jotkut pelkäävät Marsin maankaltastamisen tuottavan vielä elinkelvottomamman planeetan kuin mitä Mars nyt on. Marsin tiedetään kadottaneen aikaisemman kaasukehänsä Auringon ultraviolettisäteilyn hajottavan vaikutuksen, aurinkotuulen, pienen painovoiman ja lähes olemattoman suojaavan magneettikentän takia. Esimerkiksi lämmittävien CFC-kaasujen pysyvyyttä Marsin kaasukehän oloissa ei tunneta. Maankaltaistettavaksi ehdotettuja taivaankappaleita Tieteiskirjallisuus käyttää maankaltaistamista käsitteenä varsin vapaasti, sillä mielikuvituksessa voidaan matkata kaukaisiin tähtijärjestelmiin asti. Todellisuudessa olemme nykyoloissa aika pitkälle kahlittuja omaan aurinkokuntaamme. Siten mahdollisia maankaltaistettavia Auringon kiertolaisia ovat lähinnä Mars ja kenties jotkut suurimmat jättiplaneettojen kuut. Alla on lueteltu eri syistä maankaltaistettaviksi ehdotettuja planeettoja ja kuita. Monilla näistä kappaleista on niin pieni painovoima, että pysyvää kaasukehää ei synny. Mars Venus Kuu Merkurius Jupiterin suuret kuut Titan Maailmojen luokitus Ehdotettu maailmojen asuinkelpoisuusluokitus Asuinkelpoinen Elinkelpoinen Helposti maankaltaistettava Historia Tieteiskirjailija Olaf Stapledon mainitsi 1930 julkaistussa kirjassaan "Viimeiset ja ensimmäiset" (Last and First Men) mahdollisuuden maankaltaistaa Venus. Kirjassa Venus maankaltaistetaan pitkän ja tuhoisan sodan jälkeen. Sanaa "terraform" käytettiin ensi kertaa 1942 Jack Williamsonin Astounding Science Fictionin erässä tarinassa. Sanaa käytettiin myös Jack Williamsonin science fiction -kirjassa Seetee Shock (1949). Vuonna 1961 tunnettu tähtitieteilijä ja tieteen popularisoija Carl Sagan julkaisi artikkelin, jossa hän väitti Venuksen olevan maankaltaistettavissa kylvämällä planeetan ilmakehään mikroskooppisia leviä. Sagan oli ensimmäisenä todennut Venuksen korkean pintalämpötilan. Sagan visioi 1970-luvulla mahdollisuuksia maankaltaistaa Mars. Muutamat muutkin tutkijat ovat julkaisseet artikkeleitaan maankaltaistamisesta. Vuonna 1985 Martyn J. Fogg alkoi julkaista maankaltaistamista käsitteleviä artikkeleitaan. Katso myös Elinkelpoinen planeetta Marsin asuttaminen Merkuriuksen asuttaminen Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Red Colony. Terraformers Society of Canada Visualizing the steps of solar system terraforming Research Paper: Technological Requirements for Terraforming Mars The Terraforming Information Pages The Terraforming of Worlds (pdf) (pdf) Terraformation de Mars Astrobiologia Planeetat Avaruuden asuttaminen


text: Taikonautti on termi, jota käytetään Kiinan avaruuslentäjistä. Kiinalaiset viranomaiset ja uutislehdet käyttävät kiinankielistä nimitystä yuhangyuan (宇航員), joka voidaan karkeasti kääntää avaruussuunnistajaksi. Termin kehittivät länsimaiset joukkotiedotusvälineet sanasta taikong (太空), joka on avaruus mandariinikiinaksi. Toisin kuin aikoinaan neuvostoliittolaiset, kiinalaiset eivät pyri saamaan englanninkielistä mediaa käyttämään tiettyä englanninkielistä nimitystä taikonauteista. Lennot Kiina teki vuonna 2001 useita miehittämättömiä koelaukaisuja Shenzhou-avaruusaluksellaan. 2. tammikuuta Shanghain avaruuskeskuksen johtaja Yuan Jie ilmoitti, että Kiina aikoo laukaista ensimmäisen miehitetyn lennon vuoden 2003 toisella neljänneksellä. Yang Liweistä tuli Kiinan ensimmäinen taikonautti 15. lokakuuta 2003 hänen lennettyä Shenzhou 5 -avaruusaluksella. Vuonna 2005 kiinalaiset laukaisivat toisen miehitetyn lennon avaruuteen. Shenzhou 6 -aluksella lensi kaksi miestä, Fèi Jùnlóng ja Niè Hǎishèng. Lennolla tehtiin muun muassa ratamuutoksia ja kokeiltiin aluksen kiertorataosaa. Lento kesti noin viisi vuorokautta. 25. syyskuuta 2008 Kiina laukaisi Shenzhou 7 -aluksen, jossa oli kolmen hengen miehistö. Kiinan historian ensimmäinen avaruuskävely tapahtui perjantaina 26. syyskuuta 2008, jolloin lennon komentaja Zhai Zhigang suoritti vajaan 20 minuutin avaruuskävelyn Kiinan lipun kanssa. Tapaus nähtiin myös suorana lähetyksenä Kiinan televisiossa. Naistaikonautti Liu Yang laukaistiin 16. kesäkuuta 2012 ensimmäisenä naistaikonauttina avaruuteen lennolla Shenzhou 9. Wang Yaping, 32-vuotias Kiinan ilmavoimien kuljetuslentäjä, on toinen taikonauttikoulutukseen 2010-luvulla valituista naisista. Katso myös Astronautti Kosmonautti Lähteet Aiheesta muualla Kiinan avaruustoiminta


text: Theravada-buddhalaisuus (pālia; devanagari: थेरवाद, theravāda) on vanhin olemassa olevista buddhalaisista koulukunnista, joka on levinnyt Etelä- ja Kaakkois-Aasiaan. Se on Sri Lankan, Myanmarin, Kambodžan, Thaimaan ja Laosin valtauskonto. Lisäksi Intiassa ja Vietnamissa on theravada-buddhalaisia. Maailmanlaajuisesti theravada-buddhalaisia on yli 100 miljoonaa. Alkuperä Theravāda-koulukunta juontaa juurensa Vibhajjavāda-koulukuntaan, joka kehittyi vanhemmasta Sthavira-koulukunnasta kolmannen buddhalaisen neuvoston aikaan n. 250 eKr. Yhtä neljästä Vibhajjavādan ryhmittymistä kutsuttiin Tāmraparnīyaksi eli Sri Lankan buddhalaisuudeksi, joka omaksui myöhemmin Theravāda-nimikkeen. Pālīn sana thera on merkitykseltään yhtenevä sanskritin sthavira-sanan kanssa; molemmat tarkoittavat ”vanhempia”, ja siten Theravāda tarkoittaa vanhempien oppia, jota onkin pidetty puhdasoppisimpana buddhalaisuuden eri suuntauksista. Filosofia Theravāda opettaa vibhajjavādaa eli ”erottelun opetusta”, jonka mukaan ymmärryksen odotetaan syntyvän seuraajan kokemuksesta, kriittisestä tutkiskelusta ja päättelystä sokean uskon sijaan. Theravāda-perinteen kirjoitukset kuitenkin painottavat myös viisaan neuvon seuraamista, sen pohtimista ja omien kokemustensa arviointia kriteereinä, joiden avulla toimintaa voidaan arvottaa. Theravāda ymmärtää olemassaolon ja kärsimyksen juuren olevan janoaminen (tanha), joka tuo muassaan saasteita kuten vihan, pahan tahdon, vieroksunnan, ahneuden, kateuden, petollisuuden, pelon, aistillisen toiveen, pakkomielteen, intohimon, ärsytyksen, häiriintymisen, koston, murehdinnan ja ruumiillisen kiintymyksen. Nämä saasteet ovat vahingollisia niin itselle kuin muillekin. Näiden saasteiden uskotaan olevan tietämättömyydestä (avijja) syntyneitä tapoja, jotka täyttävät kaikkien valaistumattomien olentojen mielet. Tietämättömyydestä johtuen valaistumattomat otaksuvat tämän psyykeen virran sekä karkean kehon olevan konkreettinen itse. Tosiasiassa molemmat ovat ainoastaan toisistaan riippuvaa, tilapäistä materian virtaa. Vapautuakseen kärsimyksestä näistä saasteista sekä niiden juurella olevasta toiveesta on pysyvästi hankkiuduttava eroon. Tie vapautukseen tunnetaan jalona kahdeksanosaisena polkuna, johon sisältyvät oikea ymmärrys, oikea aie, oikea puhe, oikea toiminta, oikea elinkeino, oikea ponnistelu, oikea tarkkaavaisuus ja oikea valppaus. Meditaatio Eräs Theravāda-koulukunnan tunnetuimmista piirteistä on sen kehittynyt meditaatiojärjestelmä. Meditaation kaksi osa-aluetta ovat mielen täsmentämiseen tähtäävä keskittymismeditaatio (samatha) ja viisautta kehittävä valppausmeditaatio (vipassana). Keskittymismeditaatio ottaa kohteekseen minkä tahansa perinteisistä 40:tä meditaatiokohteesta (kammatthana), tätä nykyä useimmiten hengityksen, ja tähtää täydellisen keskittymisen eri tasoille (jhana) aina pisteeseen, jossa tietoisuus on saavuttanut maksimaalisen ykseyden ja liikkumattomuuden tilan. Valppausmeditaatio tähtää filosofisen tiedostamisen kautta ehdollistuneen tilan uusiutumisen lakkaamiseen. Alkuperäisten kaanoniin kuuluvien kirjoitusten ohella Buddhaghoshan Vishuddhimagga (n. 400–500 jaa.) on eräs tärkeimmistä meditaatiomenetelmien lähdeteoksista. Luostarilaitos Theravāda-perinteen luostarilaitos korostaa alkuperäisten sääntöjen täsmällistä, ja usein pikkutarkkaakin noudattamista. Munkit noudattavat 227 ohjesääntöä, ns. vinaya, joiden pohjana on Buddhan itsensä kirjaamat säännöt luostarilaitoksen moitteettoman toiminnan edistämiseksi. Nunnilla on 311 ohjesääntöä, joiden sisältö on suurin piirtein sama (jotkut säännöt mm. kieltävät nunnia palvelemasta maallikoita tai munkkeja). Kirjoitukset Pālīnkielellä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. koottu vanhimpien buddhalaisten kirjoitusten kokoelma, Tripitaka, on säilynyt nykypäivään aina ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. Sri Lankan Theravāda-luostarilaitoksen vaalimana. Tripitaka tarkoittaa ”kolmea koria”, ja koostuu nimensä mukaisesti kolmesta osasta: Vinaya Pitaka – Erilaiset säännöt ja ohjeet Sutta Pitaka – Buddhan ja hänen oppilaidensa opetukset Abhidhamma Pitaka – Järjestelmälliset filosofiset periaatteet Käytännössä kaikki buddhalaisuuden suuntaukset pitävät Tipitakan teoksia autenttisina Buddhan opetuksina, joskin jotkut mahayana-buddhalaisuuden suuntaukset pitävät niiden arvovaltaa vähäisempänä niiden ollessa ristiriidassa myöhempien mahayana-sutrien kanssa. Lähteet Aiheesta muualla accesstoinsight.org Laaja Theravada-buddhalaisuuden tekstikokoelma Theravada Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Televisio eli TV on liikkuvan kuvan ja siihen liittyvän äänen sähköistä lähettämistä ja vastaanottamista. Sana televisio on uudismuodoste kreikan sanasta tele ’kaukana’ ja latinan sanasta visio ’näkeminen’. Televisiota nimitettiin Suomessa vielä 1950-luvulla myös näköradioksi. Toiminta Televisiokuva kuvataan ja lähetetään liikkumattomina kuvina, joiden nopea peräkkäinen esittäminen muodostaa illuusion liikkeestä. Kameran valoherkkä tunnistin muuttaa valon sähköiseksi signaaliksi. Kuva muodostetaan viivoittain pyyhkäisten kuva-alan yli eli skannaamalla. Viivojen lukumäärä sekä viivan pituudella olevien pisteiden määrä kertoo kuvan tarkkuudesta. Lisäksi kuvanlaatuun vaikuttaa pisteiden valovoimakkuuksien erottelukyky. Televisiolähetyksiä katsotaan televisiovastaanottimesta eli televisiosta. Televisiolähetys voidaan siirtää vastaanottimiin radioteitse radiomastojen ja tietoliikennesatelliittien kautta, jolloin lähetys vastaanotetaan antennin avulla. Toisena vaihtoehtona on radiotaajuisen sähköisen signaalin lähettäminen kaapelia pitkin. Lähetysmuoto voi olla joko analoginen tai digitaalinen. Maailmanlaajuisesti analoginen lähetystekniikka on vielä toistaiseksi digitaalista yleisempi, mutta digitaalinen lähetystekniikka on nopeasti syrjäyttämässä analogisen tekniikan. Suomi siirtyi maanpäällisissä lähetysverkoissa pelkästään digitaalitelevisiolähetyksiin 1. syyskuuta 2007. Televisiokuvaa voidaan välittää myös internetin kautta. Yle ehdotti vuonna 2020, että antennitelevisioista siirryttäisiin 2020-luvun aikana langattoman laajakaistaverkon avulla tapahtuviin televisiolähetyksiin. Tämä voi kuitenkin toteutua vasta sitten, kun koko maassa on häiriöttömästi toimiva mobiiliverkko. Historia Pian lennättimen keksimisen jälkeen oivallettiin, että sillä voidaan lähettää myös kuvatietoa ja tämä varhainen telefax-idea patentoitiin 1843. Vuonna 1860 esiteltiin pantelegrafi, jolla voitiin siirtää nimikirjoitus lennättimen avulla, kun toisessä päässä oli sähköinen ja tahdistettu kynä. Ranskassa esitettiin pian puhelimen keksimisen jälkeen vuonna 1878 ajatus videopuhelimesta nimellä telephonoscope. Televisio on radion edelleen kehitetty muoto. Kuvan lähettämiseksi sähköisessä muodossa se pitää ensin hajottaa osiin. Tätä varten Paul Nipkow (1860–1940) kehitti vuonna 1884 kuvanhajottimen, jossa pyörivä ja rei'itetty levy toimii alkeellisena skannerina. Reiät olivat siinä spiraalilla, jolloin yhdellä kierroksella saadaan luettua yksi viiva pistejonosta muodostuvana säteenä. Koko kuvan lukeminen edellyttää luettavan kuvan siirtymistä pisteaskeleen ja uutta viivan lukua. Säteistä muodostuneessa kuvassa ovat uloimpien kaarien pisteiden väli suurempi kuin sisempien. Television varhaisessa vaiheessa hyödynnettiin tätä mekaanista skanneria, ja puhutaankin elektromekaanisesta televisiosta. Jo 1920-luvulla tutkittiin myös kokonaan sähköisiä järjestelmiä. Nykyaikaiset televisiojärjestelmät pohjautuvat jälkimmäiseen, mutta elektromekaanisiin laitteisiin panostetusta työstä saatu tieto oli erittäin tärkeää myös täysin sähköisten televisioiden kehityksessä. Skotlantilainen John Logie Baird (1888–1946) kykeni ensimmäisenä muuttamaan liikkuvan kuvan sähköiseksi signaaliksi valokennon avulla, ja kehitti ensimmäisen laitteen, jolla signaali voitiin näyttää kuvana vuonna 1926. Laite oli elektromekaaninen hyödyntäen Nipkowin levyä, ja sen juovaluku oli aluksi vain 30. Nipkow ehti nähdä Bairdin Televisor-järjestelmän demonstraation Berliinissä vuonna 1928. Yhdysvalloissa Nipkowin menetelmää käytti Charles Francis Jenkins (1867–1934), jonka oma laite valmistui Bairdin jälkeen. Jenkins aloitti televisiolähetykset 1928, jolloin lähettävät ja vastaanottavat laitteet perustuivat elektromekaaniseen tekniikkaan. Ääni lähetettiin erikseen radiotekniikalla ja synkronoitiin vastaanottimessa. Kuvan laatu oli niin huono, että tekniikka sai murska-arvostelut ja yritys meni konkursiin vuonna 1932. Englannissa BBC aloitti lähetykset Bairdin tekniikalla 1930 ja käytti tätä tekniikkaa vuoteen 1937 saakka. Vuonna 1927 venäläinen keksijä Léon Theremin asuessaan Yhdysvalloissa kehitti kuvan lomituksen. Lomituksella saadaan piennettyä kuvan välkyntää. Kokonaan sähköistä televisiota kehittivät Philo Farnsworth (1906–1971), Vladimir Zworykin (1888–1982) Yhdysvalloissa ja Kálmán Tihanyi (1897–1947) Unkarissa. Farnsworthin "kuvadissektoria" käyttävää laitetta esiteltiin 1927–1929. Zworykin työskenteli Westinghousella kehittäen "ikonoskooppia". Zworykinin laite patentoitiin ensimmäisenä 1925, mutta se pystyi esittämään vain liikkumatonta kuvaa. Farnsworth ja Zworykin patentin hankkinut RCA joutuivat patenttiriitaan. Sähköinen televisio toimi ensi kerran vuonna 1926, kun Zworykin ja Farnsworthin patentit yhdistettiin Tihanyin kameraputkeen. Tihanyi oli kehittänyt kameraputkeaan radioskooppiaan varten vuonna 1926. Ensimmäiset yleiset televisiolähetykset aloitettiin mustavalkoisina Saksassa vuonna 1934. Teknologiaa oli kokeiltu jo vuodesta 1929 asti äänettömänä. Werner Flechsig patentoi maskijärjestelmällä () toimivan väritelevision Saksassa vuonna 1938, ja se esiteltiin kansainvälisessä radionäyttelyssä Berliinissä vuonna 1939. Useimmat kuvaputkiväritelevisiot, joita käytetään nykyisin, perustuvat tähän tekniikkaan. Vielä toisen maailmansodan aikana 16. elokuuta 1944 Baird sai toimimaan ensimmäisen täysin sähköisen väritelevisiovastaanottimen näytön. Hänen 600-juovainen televisionsa perustui ”läpäisymenetelmään” (beam penetration). Televisio tuli Suomeen 1950-luvulla: ensimmäinen antennien välityksellä esitetty lähetys toteutettiin 24. toukokuuta 1955 Helsingissä. Säännölliset televisiolähetykset alkoivat Suomessa vuonna 1957 Tekniikan Edistämissäätiön (TES) tukemana nimellä TES-TV. Lähetykset tehtiin Helsingin Ratakadulla sijaitsevassa insinööriseurojen toimitiloissa, jonne rakennettiin studio. Lähetysantenni sijaitsi Albertinkadulla sijaitsevassa tiilisessä tornissa. TES:n lähetykset olivat mainosrahoitteisia. Yleisradio reagoi tilanteeseen kankeasti, mutta saman vuoden aikana aloitettiin kuitenkin Ylen koelähetykset Pasilan Ilmalassa sijaitsevaan vesilaitoksen rakennukseen tehdyssä studiossa. Lähetysantenni oli Stadionin tornin huipulla, joka 72 metriä korkeana oli tuolloin Helsingin korkein rakennus. Yleisradio aloitti säännölliset televisiolähetykset 1. tammikuuta 1958 nimellä Suomen Televisio. Televisio herätti vastustusta varsinkin konservatiivissa uskonnollisissa piireissä. Tämä johti joskus surkuhupaisiinkin tapahtumiin, kuten television pilkkomiseen kirveellä. 1970-luvulta alkaen lähes jokaisessa suomalaisessa kotitaloudessa on ollut vähintään yksi televisiovastaanotin. Televisiovastaanottimien lukumäärä Suomessa vuonna 1970 oli noin 1 020 000 kappaletta, kun väkiluku samaan aikaan oli noin 4,78 miljoonaa. Väritelevisio yleistyi 1970- ja 1980-luvuilla siten, että yli puolella Suomen kotitalouksista oli väritelevisio 1980-luvun alkupuolella. Sisältö Televisiokanavat Televisiokanavaksi sanotaan lähetystaajuutta. Vapaat maanpäälliset kanavat jaetaan kansainvälisillä sopimuksilla. Jaon tarkoitus on olla häiritsemättä lähialueiden lähetyksiä. Kanavia on sekä kaupallisia että julkisia. Kanavilla on tavallisesti yksilöllinen visuaalinen ilme, johon kuuluu oma kanavalogo. Suomessa maksuttomia kanavia ovat julkiset Yle TV1, Yle TV2, Yle Teema & Fem sekä kaupalliset MTV3, Nelonen, Sub, TV5, Liv, Jim, Kutonen, TLC, Fox, AVA, Hero, Frii ja National Geographic. Ohjelmat Pääosa television kautta välitettävästä sisällöstä koostuu erilaisista ohjelmista, kuten televisiosarjoista, urheilulähetyksistä, dokumenteista, ajankohtaisohjelmista ja uutisista. Televisiossa näytetään usein myös elokuvia. Televisio-ohjelmat jakaantuvat kahteen pääluokkaan: käsikirjoitettuihin sekä käsikirjoittamattomiin (osittain tai kokonaan) ohjelmiin. Käsikirjoitetut ohjelmat ovat lähes kaikki elokuvia tai televisiosarjoja. Mainokset Lähes kaikilla kaupallisilla kanavilla näytetään mainoksia. Nämä on lähes aina keskitetty mainoskatkoille, jotka kestävät keskimäärin neljä minuuttia. Televisiomainonta sai alkunsa vuonna 1941, kun rannekelloja valmistava Bulova Watch Company maksoi WNBT:lle mainoksensa lähettämisestä baseball-ottelun aikana. Vuosina 2002–2006 MTV3:lla ja Nelosella mainoskatkot kestivät tuntia kohden 9–12 minuuttia. Kritiikkiä Erään tutkimuksen mukaan TV:n katsominen lisää epäsosiaalista käytöstä varsinkin jos lapset katsovat televisiota. Tekniikka Televisiojärjestelmä koostuu lähetinpäästä ja vastaanottimesta. Nämä voidaan toteuttaa joko digitaalisesti tai analogisesti. Seuraavassa on esitetty yksinkertaisen televisiojärjestelmän välttämättömät elementit: Kuva- ja äänilähde, useimmiten käytössä on nämä yhdistävä televisiokamera. Kooderi/Lähetin, joka tuottaa ja lähettää kuva- ja ääni-informaation sisältävät radioaallot. Lähetysantenni Vastaanottoantenni Radiotaajuusvastaanotin Dekooderi, joka muuttaa radioaallot kuva- ja äänisignaaleiksi Näyttö, jolla kuva esitetään Äänentoistojärjestelmä Yllä oleva järjestelmä on analoginen, antenniverkossa toimiva järjestelmä. Suomessa lähetys- ja vastaanotinteknologia on digitaalinen, joten laitteisto on hieman monimutkaisempi: Kuva- ja ääni-informaatio A/D-muunnin, koodaa informaation digitaaliseksi Kooderi / Lähetin Lähetysantenni Vastaanotinantenni Radiotaajuusvastaanotin, kuten Digiboksi eli digitaalisovitin, joissakin televisioissa sisäänrakennettu, eli digivirittimellä varustettu Dekooderi, joka muuttaa radioaallot biteiksi, lähetetään analogisena näyttölaitteelle (analoginen televisio), tai suoraan näytölle (digiviritin) Näyttö- ja äänentoistolaitteet Tämä järjestelmä on digitaalinen, antenniverkossa toimiva. Antenniverkon lisäksi käytetään myös kaapeli- ja satelliittiverkkoja. Televisiovastaanotin Televisioissa käytetään yleensä TFT-nestekide- tai OLED-näyttöelementtejä. Aiempia näyttötekniikoita ovat energiasyöppö plasmanäyttö ja suuremman tilan vaativat projektiotelevisio ja kuvaputkitelevisio. Videotykkiä unohtamatta. Nestekidenäyttö koostuu sähköisesti ohjatusta, valoa polarisoivasta nesteestä, joka on suljettu soluihin kahden läpinäkyvän suorassa kulmassa olevan polarisoivan levyn väliin. Kun sähkökenttää ei ole, nesteen molekyylit ovat lepotilassa, ja ne kiertyvät luonnostaan suoran kulman ääripäästä toiseen. Valo polarisoituu ensin yhdessä levyssä, kiertyy sitten niin, että lopuksi valo kulkee toisen levyn läpi. Koko yhdistelmä on lähes läpinäkyvä; vain ensimmäisen polarisaatiolevyn läpäistessään valo himmenee hieman. Kun soluun muodostetaan sähkökenttä, nesteen molekyylit kääntyvät kentän suuntaisiksi estäen polarisoituneen valon kiertymisen. Kun valo osuu omaa polarisaatiotasoaan vasten kohtisuorasti polarisoivaan levyyn, solu näyttää tummalta. LCD-televisio sisältää taustavalon toisella puolella, kuin mistä sitä katsotaan. Aktivoidut kiteet näkyvät mustina, kun taas aktivoimattomat kiteet ovat kirkkaita. OLED-näyttö on itsevalaisevista LED-kuvapisteistä rakentuva näyttö, jonka etuna on voimakas kontrasti. OLED-tekniikkaa ei pidä sekoittaa LED TV-tekniikkaan, jossa LED-valaisinta käytetään nestekidenäytön taustavalona. Plasmatelevisiossa sadattuhannet pienet solut sijaitsevat kahden lasilevyn välissä. Nämä solut sisältävät sekoituksen neonia ja ksenonia. Solun läpi kulkeva sähkövirta ionisoi kaasun muuttaen sen plasmaksi. Plasma säteilee ultraviolettivaloa, joka puolestaan saa fluoresoivan materiaalin tuottamaan näkyvää valoa. Kuvaputkitelevision näyttö muodostuu kuvaputkesta, jossa poikkeutuskelojen ohjaama elektronisuihku piirtää kuvan kuvaputken pinnan loisteaineeseen ylhäältä alas (PAL-järjestelmässä 2 x 25 kertaa sekunnissa (50 Hz); jokainen kuva on jaettu vaakajuoviin ja ensin piirretää 'parittomat' juovat ja sitten 'parilliset' juovat. Kaso Kuvan lomitus). Kuvia on siis 25 per sekunti, mutta kuvia piirretään 50 kertaa sekunnissa. Ensimmäiset kaupalliset mustavalkoiset kuvaputkitelevisiot toi myyntiin saksalainen Telefunken vuonna 1934. Britit ja yhdysvaltalaiset seurasivat parin vuoden päästä perässä. Väritelevisiossa on kolmen loistepisteen ryhmiä: punainen (R), vihreä (G) ja sininen (B), jotka elektronisuihku saa loistamaan. Jokaiselle värille on oma elektronisuihkunsa (3 kpl; katso RGB). Kuvaputkitelevisio vaatii syvyytensä vuoksi LCD- ja plasmatelevisioita enemmän tilaa. Katso myös Analogisen televisiotekniikan standardit: PAL ('läntinen Eurooppa') NTSC ('Tyynenmeren maat') SECAM (Ranska ja itäinen Eurooppa) SDTV kuvataajuus Katodisädeputki Digitaalitelevisio Televisiomaksu Katsotuimmat televisiolähetykset Suomessa Televisioteollisuuden historiasta Suomessa artikkeleissa Finlux, Asa Radio, Salora ja Valco. Lähteet Kirjallisuutta Nikkinen, Are; Vacklin Anders: Television runousoppia : Toisenlainen katse tv-ohjelmiin. Like Kustannus Oy,2012. Aiheesta muualla Nostalgia-TV – suomalainen televisiohistoriaa dokumentoiva sivusto Television historiaa – ensimmäiset 75 vuotta . Kaukonäkö tulossa jokamiehen kotiin, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 18.03.1928, nro 12, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Kaukonäkeminen ei ole mitään "kortista katsomista". Tämän hetken nykyaikaisimpaan televisiolaitokseen tutustumassa. B.B.C. lähettää nyt säännöllisesti televisio-ohjelmaa, Helsingin Sanomat, 16.10.1936, nro 280, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Seulonnan keskeiset artikkelit


text: TVT-Tampere (vuoden 2004 joulukuuhun TV-Tampere) oli Tampereella toiminut sekä kaapelin että antennin kautta ohjelmaa lähettänyt alue-tv. 13. tammikuuta 1994 aloittaneen silloisen TV-Tampereen näkyvyysalue kattoi melkein koko Pirkanmaan. Näkyvyysalue ulottui 40–60 kilometrin päähän Tampereen keskustasta VHF-kanavalla 6 sekä lähikuntien kaapeliverkoissa kanavalla 12. Lähetykset tavoittivat noin 380 000 pirkanmaalaista, joista 89 % antennin ja kaapelin välityksellä. Kanavan suosituin ohjelma oli Pirkanmaan paikallisuutiset. Uutisia seurasi päivittäin noin 95 000 katsojaa. TVT-Tampereen lähetin sijaitsi Pyynikillä ja sen teho oli 2 kW ERP. Vuonna 1994 lupa myönnettiin Skycom Oy:lle, vuodesta 2000 lähtien se oli Janton Oyj:llä Skycomin mentyä konkurssiin ja vuodesta 2004 lähtien Tuotantoyhtiö Kuvaputki Oy:llä. TVT-Tampere lopetti toimintansa 1. heinäkuuta 2006 ja sen tilalla kaapelissa nähtiin valtakunnallisen Diggari-kanavan ohjelmia. Lähteet Aiheesta muualla TVT-Tampere kanavan verkkosivut arkistoituna Diggari-kanavan verkkosivut arkistoituna Suomalaiset televisiokanavat Tampereen media Vuonna 1994 perustetut televisiokanavat Vuonna 2006 lakkautetut televisiokanavat


text: Työväenpuolue on työväenliikkeen piirissä alkunsa saaneista poliittisista liikkeistä kehittynyt puolue. Nimityksen sijasta käytetään yleensä nimityksiä sosiaalidemokraattinen puolue (sosiaalidemokratia) ja kommunistinen puolue (kommunistinen liike). Nimeä "Työväenpuolue" käyttävät muun muassa seuraavat puolueet: Työväenpuolue (Australia) Työväenpuolue (Alankomaat) Työväenpuolue (Brasilia) Työväenpuolue (Espanja) Työväenpuolue (Gibraltar) Työväenpuolue (Irlanti) Työväenpuolue (Israel) Työväenpuolue (Liettua) Työväenpuolue (Liettua) MPLA Työväenpuolue (Malta) Työväenpuolue (Norja) Työväenpuolue (Puola) Työväenpuolue (Ruotsi) Työväenpuolue (Salomonsaaret) Työväenpuolue (Venäjä) Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta) Työväenpuolue (Yhdysvallat) Katso myös Vasemmisto Lähteet Puolueet Työväenliike


text: Tanssi on taide- ja urheilumuoto, jossa ihminen liikuttaa vartaloaan, yleensä rytmikkäästi musiikin mukaan, tuottaakseen esteettisiä elämyksiä, huvitellakseen, sosiaalisena toimintana tai ilmaistakseen tanssillaan jotain. Tanssia voi nähdä myös uskonnollisissa ja muissa hengellisissä tilaisuuksissa. Toisaalta eräät uskonnolliset ryhmät suhtautuvat tanssiin torjuvasti ja pitävät sitä syntinä. Tanssi voi olla joko ennakolta määrättyjen askelkuvioiden noudattamista taikka vapaata liikkumista, usein musiikin tahtiin. Askelkuviot liittyvät usein perinteisiin tansseihin kuten valssi, foxtrot ja poloneesi. Tanssi voi olla myös taiteellinen esitys, jolloin sillä on usein ennalta määrätty koreografia. Tanssiesitys voi myös perustua joko osin tai kokonaan improvisaatioon. Tanssin elementtejä käytetään myös poikkitaiteellisesti muun muassa teatterin, sirkustaiteen kuin erilaisten performanssienkin yhteydessä. Tanssia voidaan harrastaa pareittain, yksin, tai ryhmässä. Tanssin määritelmään vaikuttavat sosiaaliset, kulttuuriset, esteettiset ja moraaliset määritelmät ja rajat. Tanssina voidaan pitää niin kuviokelluntaa kuin kamppailulajien harrastajien kata-liikesarjoja. Amerikkalainen antropologi Judith Lynne Hanna määrittelee tanssin olevan "ihmisen käyttäytymistä, joka tanssijan näkökulmasta koostuu merkityksellisistä, harkitusti rytmitetyistä ja kulttuurin muokkaamista sanattomien ruumiinliikkeiden jaksoista, jotka poikkeavat tavallisista liiketoiminnoista siinä, että liikkumiseen on sisäinen ja esteettinen tarve". Eläimillä tanssi voi olla osa pariutumisrituaalia, mehiläiset ovat tunnettuja tanssistaan, jolla kertovat muille pesän mehiläisille mistä löytyy mettä. Kurkien soidintanssi on erityisen komeaa katsottavaa. Tanssiksi voidaan myös kutsua esimerkiksi tuulen aikaansaamaa liikettä puiden lehdissä ja muissa kasveissa. Tällöin liikkeestä käytetään ilmaisua kuvaannollisesti. Tiettyjä musiikkityylejä kutsutaan erityisesti tanssimusiikiksi. Tanssitaide Taidetanssiin kuuluvat esittävän tanssin (näyttämötanssin) eri muodot. Niitä ovat muun muassa baletti, jazztanssi, moderni tanssi, nykytanssi ja tanssiteatteri. Myös kansantanssin, flamencon ja stepin piirissä tehdään nykyään tanssitaiteeksi luettavia teoksia. Länsimaissa ensimmäisenä tanssitaiteen muotona voidaan pitää balettia, jonka piirissä tanssiin tulivat ensimmäistä kertaa taiteelliset tavoitteet, tanssin siirtäminen näyttämölle ja tanssiin erikoistuneet esittäjät. Myös monia esimerkiksi aasialaisen kulttuurin perinteisiä teatterimuotoja voidaan hyvin katsoa tanssitaiteeksi, koska ne suurelta osin perustuvat liikeilmaisuun. Tanssi taidemuotona on siitä erikoinen, että tanssin luoja on samalla itse taideteos ja taiteen välineenä on hänen oma kehonsa ja kaikki sen liikkeet. Kinesteettisen aistin kautta ne vaikuttavat katsojan lihaksiin. Kun tanssi on ohi se on myös lopullisesti kadonnut, eikä siihen ole enää mahdollista palata. (Tämä hetkellisyys on osaltaan vaikuttanut siihen, että tanssia tutkittu sen pitkästä historiasta huolimatta suhteellisen vähän.) Tanssitaide pyrkii jatkuvasti uudistumaan ja löytämään tuoreita ilmaisutapoja. Sen eri lajit ottavat vaikutteita toisiltaan ja myös taiteidenvälisyys luo sille uusia ilmenemismuotoja, jotka eivät mahdu vanhoihin määritelmiin. Nykytaiteelle tyypilliseen tapaan se pyrkii rikkomaan sille asetettuja rajoja, joten määritelmät vanhenevat nopeasti. Toisaalta joillakin sen muodoilla on vuosisatojen perinteet, joiden puitteissa uudistuminen on maltillista ja tiukastikin vanhoihin esteettisiin ihanteisiin pohjautuvaa. Länsimaisen esittävän tanssin varhainen historia Tarkkaa tietoa siitä, milloin ihmiset alkoivat tanssia, ei ole, mutta on hyvä syy olettaa sen alkaneen jo esihistorian hämärissä. Lähes kaikkien säilyneiden heimokulttuurien piirissä esiintyy tansseja, joissa on järjestyneitä kuviota, rytmillisiä jaksotuksia, erityinen esiintymispaikka ja ne on suunniteltu tekemään tietty vaikutus katsojiin. Yleisönä saattavat olla vain jumalat, joilta tanssija pyytää sadetta, ja näyttämönä ruohoaukio, mutta näistä rituaaleista on esittävä tanssi saanut alkunsa. Antiikin Kreikan teattereissa esitettiin dityrambeja, laulu- ja tanssiesityksiä, keväisissä Dionysos-juhlissa. Niissä aikaisempaa improvisaatiota alettiin korvata varta vasten suunnitelluilla lauluilla ja tansseilla, jolloin rituaalille muodostui tarkempi rakenne. Vuonna 585 eaa. järjestetty dityrambikilpailu innosti ryhmiä kehittämään esityksiään. Harjoittajana toimi choregus (koreografin kantasana) ja ne esitettiin ulkoilmateatterin ympyränmuotoisella tanssille tarkoitetulla orchestralla. Samaan aikaan Dionysos-juhlissa kehittyi puhutun draaman muoto, jossa laulaja-tanssijat muodostivat tapahtumiin reagoivan ja niitä kommentoivan kuoron. Heidän tyyliteltyjä symbolisia eleitään kutsuttiin nimellä cheironomia. Dionysos-juhlien esiintyjät olivat amatöörejä, mutta Kreikassa oli myös ammattitanssijoita, orjia, jotka viihdyttivät illallisväkeä temppuilemalla. Jonglöörauksen ja akrobatian lisäksi he esittivät myös lyhyitä jumaltaruihin pohjautuvia miimiesityksiä. Näiden tanssijoiden esityksissä yhdistyivät siis dityrambien kehittyneet taidot ja kuorojen draamallisuus. Ammattimainen tanssi kehittyi edelleen antiikin Roomassa, jonka pantomiimiviihteen aloittivat 22 jaa. kaksi taiteilijaa: Pylades ja Batyllus. He ansioituivat esittämällä kokonaisia tragedioita ja myyttejä sooloteoksina, joissa he näyttelivät tarinaan kuuluvat roolit käyttäen apunaan sopivaa musiikkia ja vaihtelevia pukuja ja naamioita. Sanattomalla miimillä toteutettuja roolitulkintoja elävöittivät taidokkaat pyörähdykset, taivutukset ja loikat. Fyysisten taitojen esittely ei kuitenkaan noussut pääasiaksi, vaan esiintymistaidoissa tärkeänä pidettiin kaikkien eleiden ja liikkeiden ilmaisullista merkityksellisyyttä. Niinpä jo tuolloin olivat nähtävissä kaikki näyttämötanssin elementit: liikkeissään taitava esiintyjä, esitettävä rooli, näyttämö, musiikki, puvustus ja lavastus sekä yleisö. Näiden osa-alueiden keskinäisestä tärkeysjärjestyksestä käyty keskustelu onkin leimannut seuraavien vuosisatojen tanssin historiaa. Erityispiirteenä tanssin kehittymisessä on ollut tanssijan taituruuden kehittämispyrkimys. Näyttelijöiden fyysinen potentiaali on pysynyt käytännössä muuttumattomana, mutta tanssijat ovat pyrkineet laajentamaan kapasiteettiaan tavoittelemalla yhä nopeampia, korkeammalle nousevia ja monimutkaisempia liikkeitä. Tämä pyrkimys on vaatinut tehokkaampaa ja pitkäjännitteisempää, lopulta myös tieteellisempää, harjoittelua, jonka ansiosta käytettävissä oleva liikesanasto on jatkuvasti laajentunut. Rooman imperiumissa suosittu pantomiimiteatteri joutui kristillisen ajan kirkkoisien epäsuosioon. He opettivat seurakuntalaisilleen, että koska paholainen järjesti helvetissä näyttämöhuveja, ne tuli maan päällä kieltää. Vaikka tämä oppi vähensikin ammattiesiintymistä, tavallinen kansa jatkoi tanssimista. Kirkon vaikutuksesta vanhojen rituaalien maaginen merkitys väheni ja niistä tuli sosiaalista ajanvietettä. Samaan aikaan alkoi kehittyä kristillispohjaisia spektaakkeleja, joissa raamatullisia tapahtumia kerrottiin sanattomien näytelmien muodossa. Renessanssin myötä herännyt kiinnostus antiikin mytologiaan innoitti yhdistämään maalliset huvitukset ja uskonnolliset kulkueet trionfeissa. Lorenzo di Medici järjesti tällaisia juhlakulkueita, jotka käsittelivät myyttisiä aiheita. Niissä naamioihin pukeutuneet esiintyjät lausuivat runoja, lauloivat ja tanssivat ja lopuksi kaikki esiintyjät yhtyvät kulkueen päätteeksi suureen yhteistanssiin. Italialaiset herttuakunnat kilpailivat hovijuhliensa mahtavuudella ja järjestivät samantyyppisiä esityksiä illallisväelle. Jokaisen uuden ruokalajin esitteli sopivan jumalhahmon pieni esitys: Neptunus merenneitoineen kalaruoan, Atalanta villisian ja hedelmät Pomona. Näistä esityksistä periytyy ranskalainen sana entrée, sisääntulo, joka yhä on käytössä nykypäivän menuissa. 1500-luvulla ensimmäisen kerran tanssiin viitataan sanalla balletti, jolloin sillä tarkoitettiin yksinkertaisesti kuvioitua tanssia, jossa esiintyjille oli suunniteltu jaksoittain vaihtuvia muodostelmia. Ensimmäiset ballettiit olivat siis puolittain näyttämöllistettyä oman aikansa seuratanssia, jotka oli löyhästi liitetty yhteiseen mytologiseen aiheeseen. Tällaisista hoviväen tanssihuveista sai alkunsa baletti sellaisena kuin me sen nykyään tunnemme. Sen myöhempää kehitystä on kuvattu artikkelin baletti yhteydessä. Nykytanssin historiasta ja sen eri muodoista sekä tanssiteatterista on myös omat artikkelinsa. Seuratanssi Tanssintutkija Raili Laineen mukaan seuratanssi tarkoittaa modernin (teollistuneen) yhteiskunnan julkista paritanssitilannetta, jossa ennestään tuntemattomat ihmiset voivat tanssia toistensa kanssa. Esimerkkeinä seuratansseista voi pitää lava- ja ravintolatansseja, salsailtoja, argentiinalaisen tangon tanssiaisia ja muita tilanteita, jotka ovat yleisölle avoimia paritanssitapahtumia. Seuratanssi on suora käännös saksan kielen Gesellschaftstanz-sanasta. Sanaa seuratanssi on käytetty ensimmäisen kerran vuonna 1921 Elo Kuosmasen tanssikoulun kurssi-ilmoituksessa. Maalaistanssin varhaisvaiheet Suomessa Rahvaan keskuudessa tanssikulttuuri pääsi alkuun ensimmäisenä Etelä-Pohjanmaalla. Esikuvat saatiin ilmeisesti Ruotsista, sillä maakunnan rannikkokaupungeissa oli tanssitupia jo 1600-luvun puolivälissä tai vähän sitä ennen. Närpiössä lienee tanssittu 1660-luvulla, ja vuodelta 1670 on säilynyt erään pappismiehen valitus tanssihuoneista ja muusta pitäjässä vallitsevasta säädyttömyydestä. Kuitenkin 1600- ja 1700-luvun vaihde oli tanssin suhteen vielä siirtymävaihetta, sillä kun viuluista oli puutetta, jouduttiin turvautumaan lauluääneen tai huilumusiikkiin. Eri tiedoista voidaan päätellä, että Ruotsissa jopa talonpojat hallitsivat 1600-luvun lopulla kolmelta suunnalta tullutta tanssiperinnettä: puolalaisperäisiä tansseja, ranskalaisalkuista menuettia ja englantilaista kontratanssia. Näitä on ruotsalaisen esimerkin mukaan saatettu tanssia myös Etelä-Pohjanmaalla. Silti vahvinta perinnettä edustivat puolalaiset polskat, poloneesit ja proportiot. Kun tanssiminen yleistyi isonvihan jälkeen, tanssin kuviot muotoutuivat sellaisiksi, että menuetti jäi rannikkoväen tanssiksi, ja polskasta tuli suomenkielisen väestön tanssi. Polska vakiinnuttikin asemansa miltei kahdeksi vuosisadaksi. Tanssin yleistyttyä Etelä-Pohjanmaan viranomaiset ja varsinkin papisto koettivat estää tai hillitä nuorten tanssihaluja, koska niihin väitettiin liittyvän erilaisia häiriöitä ja ilkivaltaa. Erityisesti vastustettiin tansseja sunnuntai- ja juhlapäivinä, koska silloin rikottiin sapattimääräyksiä. Uskonnollisissa piireissä tanssimista pidettiin syntinä ja sitä vastustettiin sen takia. Joka tapauksessa tanssi merkitsi yhdessä yöjuoksun ja nuorison sakkiutumisen kanssa tietynlaista nuorison heräämistä omaksi ryhmäkseen sekä samalla huvittelukulttuurin alkua. Etelä-Pohjanmaalta tanssiongelmat siirtyivät 1700-luvun jälkipuoliskolla pienellä viiveellä Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalle, Satakuntaan, läntiseen osaan Hämettä sekä Varsinais-Suomeen, joissa kirkkokurin keinoin koetettiin rajoittaa nuorten tansseja. Eteläisissä maakunnissa nuoriso kokoontui tanssin ohella myös leikkimään kyläkeinuille. Itä-Suomeen tanssiharrastukset levisivät vasta 1800-luvulla. Etelä-Pohjanmaan rintapitäjissä tanssin rajoittamistoimet liitettiin 1700-luvun lopulta alkaen pitäjänsopimuksiin ja kyläjärjestyksiin sekä samalla osaksi pitäjäkuria, jolloin tanssisääntöjen rikkomisesta joutui käräjille. Luvaton tanssi näin kriminalisoitiin. Niinpä vuosina 1840–1889 rangaistiin Etelä-Pohjanmaan kihlakunnanoikeuksissa lähes 400 henkeä luvattomasta tanssimisesta tai tanssin järjestämisestä. Sakkoja saivat paitsi tanssijat myös ne isännät, jotka olivat sallineet talossaan tanssit. Paikallisia eroja eri pitäjien säännöissä silti oli: Ilmajoella sakotettiin vain tansseja sallineita isäntiä ja pelimanneja, Lapualla tanssitilojen luovuttajia sekä tanssijoita. Lapuan laki rajoitti tanssinpitoa seuraavasti: ”Sunnuntai- ja Juhla- ja Lukukinkeripäiwinä ei saada pitää häitä, naittajaisia, hyppy kokouksia eli muita ryhisewiä ajankuluja Neljän Ruplan kahdeksankymmenen kopeikan sakon haastolla hopiasa sille, joka sellaisiin laitoksiin kiellettyinä aikoina antaa huoneensa; mutta joka mainituisa laitoksisa oleskelee sakotettakoon yksi Rupla hopiasa. (Hallitussääntö 11. §.) Tanssin parisataavuotinen kujanjuoksu päättyi 1880-luvun lopussa, jolloin uuden rikoslain myötä käräjien tanssisakot jäivät pois käytännöstä. Nyt myös nuorisoseuraliikkeen piirissä tanssi sallittiin aikaisempaa vapaammin, mikä luultavasti lisäsi liikkeen kannatusta. Erilaisia tanssimuotoja Tanssi videopeleissä Tanssi on muun muassa inspiroinut videopelikehittäjiä. Tanssipelit, kuten Dance Dance Revolution ja In the Groove, muistuttavat pelitavaltaan tanssimista, joskin pelaamista harvemmin pidetään varsinaisena tanssimisena. Tanssipeleissä on normaalisti vain askelsarjoja. Katso myös Tanssitaide Suomessa Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Georg Schwarz, Kulturexperimente im Altertum, Berlin 2010. Aiheesta muualla Tanssin tiedotuskeskus - Finnish Dance Information Centre Finnish Dance Organization Rossi, Leena: Lavatanssikertomuksia ja refleksiivistä etnografiaa. Kirja-arvostelu teoksesta Saarikoski, Helena: Silloin tanssittiin tangoa: Tanssikansan kertomaa 1900-luvulta. Kulttuuriosuuskunta Partuuna, 2014. (Agricolan kirja-arvostelut, 15.6.2015) Varto, Juha: Kohti tanssin filosofista tarkastelua. niin & näin 4/1995, 38–42. Itkonen, Matti: Tanssin filosofiaa. Keskustelu Jaana Parviaisen kanssa. niin & näin 1/1999, 48–50. Seulonnan keskeiset artikkelit