text: Litium on alkalimetalleihin kuuluva alkuaine. Muiden alkalimetallien tavoin litium kuuluu jaksollisessa järjestelmässä ensimmäiseen pääryhmään. Litiumin kemiallinen merkki on Li, järjestysluku on 3 ja atomimassa IUPACin standardin mukaisesti [6,938; 6,997] amu. Alkuaineen CAS-numero on 7439-93-2. Litium on kevyin kaikista metalleista, ja se jopa kelluu vedessä. Keveytensä vuoksi litiumia käytetään kovissa ja kevyissä metalliseoksissa, erityisesti lentokoneissa. Kyseessä on elimistölle välttämätön alkuaine, joka on kuitenkin myrkyllinen liian suurina annoksina. Fysikaaliset ominaisuudet Litiumin tiheys on huoneenlämpötilassa pienin kaikista metallimaisista alkuaineista, 0,534 g/cm3 eli noin puolet veden tiheydestä. Metalli on pehmeää ja sitä voidaan leikata veitsellä. Litiumin lämpökapasiteetti on kiinteistä alkuaineista korkein ja sen vuoksi litiumilla on käyttöä lämmönsiirtimissä. Ongelmaksi muodostuu kuitenkin litiumin voimakas taipumus aiheuttaa korroosiota. Litiumilla on kaksi eri kidemuotoa. Kuutiollinen litium on stabiili −180 °C:n lämpötilasta aina sulamispisteeseensä 180,5 °C saakka. Kuutiollinen alkeiskoppi muuntuu heksagonaaliseksi noin −190 °C:n lämpötilassa. Isotoopit Litiumilla on kaksi luonnossa esiintyvää pysyvää isotooppia, jotka ovat 6Li, jonka osuus on 7,594 %, ja 7Li, jonka osuus on 92,414 %. Näiden lisäksi on valmistettu radioaktiivisia isotooppeja, joiden massaluvut ovat 3–5 ja 8–12. Kaupallisen litiummetallin atomimassa vaihtelee välillä 6,94–6,99 u, koska erotusprosessit vaikuttavat isotooppikoostumukseen ja litium-6-isotooppia erotetaan usein litiummetallista ydinteknologian tarpeisiin. Kemialliset ominaisuudet Litium on kemiallisesti erittäin reaktiivinen metalli, eli se reagoi voimakkaasti muiden aineiden kanssa. Muihin raskaampiin alkalimetalleihin verrattuna se on kuitenkin vähemmän reaktiivinen. Litium reagoi herkästi jo alhaisessa lämpötilassa hapen kanssa oksidiksi ja muiksi happea sisältäviksi yhdisteiksi sekä typen kanssa nitridiksi. Nitridin muodostuminen on poikkeuksellista, sillä vain harvat alkuaineet reagoivat typpimolekyylien kanssa ja alkalimetalleista ainoastaan litium muodostaa nitridin. Kuumennettaessa ilmassa noin 200 °C:ssa (itsesyttymislämpötila 179 °C) se syttyy palamaan. Kuumennettaessa litium reagoi myös voimakkaiden hapettimien, happojen sekä hiilivetyjen, halogeenien, betonin, hiekan ja asbestin kanssa, mikä saattaa aiheuttaa tulipalon tai räjähdyksen. Se reagoi voimakkaasti myös veden kanssa muodostaen litiumhydroksidia ja vetyä. Toisin kuin muiden alkalimetallien ja veden välisessä reaktiossa, vapautuva vety ei yleensä syty palamaan. Kylmä ammoniakki liuottaa litiumia ja litiumin ammoniakkiliuoksia voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Kuumennettaessa ammoniakin kanssa muodostuu litiumamidia. Muiden alkalimetallien tavoin litium esiintyy yhdisteissään hapetusluvulla +I. Alkalimetalleja se muistuttaa muun muassa muodostamalla vahvasti emäksisen hydroksidin. Sillä on kuitenkin myös monia samankaltaisia ominaisuuksia magnesiumin kanssa, mitä kutsutaan diagonaaliseksi sukulaisuudeksi. Tästä esimerkkinä ovat veteen niukkaliukoiset litiumfosfaatti, litiumfluoridi ja litiumkarbonaatti, jotka ovat veteen niukkaliukoisia kuten myös magnesiumin vastaavat yhdisteet. Muiden alkalimetallien vastaavat suolat liukenevat veteen hyvin. Magnesiumin ja muiden maa-alkalimetallien kaltainen on myös reaktio hapen kanssa. Litium muodostaa hapen kanssa oksidin, kun natrium reagoi muodostaen natriumperoksidia ja kalium ja raskaammat alkalimetallit superoksideita. Litiumilla on alkalimetalleista korkein varaustiheys ja monilla sen yhdisteillä on ioniluonteen lisäksi myös melko vahva kovalenttinen luonne. Litiumatomi on muita alkalimetalleja pienikokoisempi. Tämän vuoksi sen varaustiheys on suurempi ja lähellä magnesiumin varaustiheyttä. Tämä selittää myös osaltaan samankaltaisuudet magnesiumin kanssa. Monet litiumsuoloista, esimerkiksi litiumkloridi, liukenevat poolisten liuottimien, kuten veden, lisäksi myös poolittomiin orgaanisiin liuottimiin, muun muassa asetoniin. Litium muodostaa monia organolitiumyhdisteitä, jotka ovat organometalliyhdisteitä. Alkyylilitiumyhdisteitä valmistetaan alkyylikloridien ja litiummetallin välisellä reaktiolla. Ne ovat erittäin voimakkaasti emäksisiä ja reagoivat helposti ilman sekä veden kanssa. Tämän vuoksi niitä säilytetään typpi- tai jalokaasuilmakehässä. Käytetyimpiä organolitiumyhdisteitä ovat n-, sek- ja tert-butyylilitiumit. Litiumin yhdisteitä Litiumhydridi (LiH), CAS-numero 7580-67-8 Litiumhydroksidi (LiOH), CAS-numero 1310-65-2 Litiumhydroksidimonohydraatti (LiOH·H2O), CAS-numero 1310-66-3 Litiumkarbonaatti (Li2CO3), CAS-numero 554-13-2 Litiumkloridi (LiCl), CAS-numero 7447-41-8 Litiumniobaatti (LiNbO3), CAS-numero 12031-63-9 Litiumoksidi (Li2O), CAS-numero 12057-24-8 Litiumperoksidi (Li2O2), CAS-numero 12031-80-0 Organolitiumyhdisteet, kuten butyylilitium, yleensä superemäksiä Historia Litiumin mineraaleista petaliitin ja spodumeenin löysi brasilialainen José Bonifácio de Andrada Utön saarelta Ruotsista tuoduista näytteistä 1700-luvun loppupuolella. Litiumin löysi ruotsalainen kemisti Johan August Arfwedson vuonna 1817 tutkiessaan petaliittimineraalia. Nimen litium alkuaineella antoi Jöns Jacob Berzelius vuonna 1818 ja se on johdos kreikan kielen kiveä tarkoittavasta sanasta lithos. Metallina litiumia sai ensimmäisenä aikaiseksi Humphry Davy vuonna 1818 elektrolysoimalla litiumoksidia. Suunnilleen samaan aikaan suomalainen kemisti Johan Gadolin havaitsi litiumyhdisteiden värjäävän liekin karmiininpunaiseksi. Useampia grammoja metallista alkuainetta valmistivat ensimmäisinä Robert Bunsen ja Augustus Matthiesen vuonna 1854. Ennen toista maailmansotaa litiumilla ja sen yhdisteillä oli vain vähäistä käyttöä erikoissovellutuksissa. Toisen maailmansodan jälkeen litiumia alettiin käyttää metalliseoksissa alumiinin ja magnesiumin kanssa sekä voiteluaineissa litiumstearaatin muodossa. Litiumin kysyntää on myös kasvattanut litiumioniakkujen kehittäminen. Vuonna 2019 Kiinan hallitus on väittänyt kehittäneensä uuden litiumin jalostusprosessin, joka pudottaa litiumtonnin hintaa merkittävästi. Esiintyminen Litium on maailmankaikkeudessa melko harvinainen alkuaine. Se on vedyn ja heliumin lisäksi yksi kolmesta ensimmäisestä alkuräjähdyksen jälkeen muodostuneista alkuaineista, mistä litiumin osuus oli noin 10-10. Vaikka litiumia syntyykin tähdissä se myös kuluu saman tien. Litiumin esiintyminen ruskeissa kääpiöissä erottaa ne punaisista kääpiöistä. Skorpionin tähdistön Messier 4 -tähtijoukosta on löytynyt tähti, jonka suuri litiumpitoisuus on tieteelle arvoitus. Litiumin esiintyminen tähdissä voidaan todeta spektroskooppisin menetelmin. Litium on maankuoren alkuaineista 27. yleisin ja sen pitoisuus on noin 0,006 %. Litiumia ei reaktiivisena alkuaineena löydy vapaana luonnossa, vaan se on aina yhdisteinä mineraaleissa, joita tunnetaan noin 150. Tärkeimmät sen mineraaleista ovat lepidoliitti K(Li, Al)3(Al, Si)4O10(F, OH)2, spodumeeni LiAlSi2O6, petaliitti LiAlSi4O10 ja amblygoniitti (Li, Na)Al(F, OH)PO4. Litiummineraalit ovat tyypillisiä suola-aavikoille. Litiumia on myös melko runsaita määriä suolavesijärvissä, joita on muun muassa Chilessä, Yhdysvalloissa ja Argentiinassa. Vuonna 2009 litiummineraaleja louhittiin yhdeksässä suurimmassa tuottajamaassa yhteensä noin 18 000 tonnia ja suurin malmintuottaja oli Chile, jonka osuus tästä oli noin 10 600 tonnia. Muita suuria litiummalmeja tuottavia maita ovat Yhdysvallat, Australia, Kiina ja Argentiina. Maailman jäljellä olevaksi litiumvarannon suuruudeksi on arvioitu noin 23 miljoonaa tonnia, josta Chilen osuus on noin 7,7 miljoonaa tonnia. Myös Boliviassa on suuret litiumvarannot, joiden arvioidaan olevan jopa puolet koko maailman varannoista, mutta ne ovat sopivan infrastruktuurin puutteen vuoksi suurelta osin hyödyntämättä. Suuria määriä litiummineraaleja, pääasiassa spodumeenia, on myös muun muassa Kongon demokraattisessa tasavallassa. Pienempiä määriä litiummineraaleja on myös Euroopassa, muun muassa Portugalissa. Suomessa spodumeenia on löydetty Tammelasta ja lepidoliittia maan keskiosista. Suomessa litiumkaivospiirejä on Kokkolan Ullavassa ja Kaustisella Keliber-hankkeeseen liittyen. Tavoitteena on nousta Euroopan suurimmaksi litiumin tuottajaksi. Keliber-hankkeen suurin omistaja on norjalainen kaivosyhtiö Nordic Mining. Valmistus Litiummineraalit sisältävät tyypillisesti noin 1–3 painoprosenttia litiumia ja erityisesti spodumeenimalmi rikastetaan vaahdottamalla. Tämän jälkeen mineraali liuotetaan rikkihappoon tai kuumennetaan kalsiumkarbonaatin kanssa ja muodostuva litiumsuola uutetaan vedellä tai käytetään ioninvaihtoprosessia. Ioninvaihtoprosessissa malmia kuumennetaan natrium- tai kaliumyhdisteen kanssa, jolloin muodostuu veteen liukenevia litiumyhdisteitä. Esimerkiksi kaliumsulfaattia käytettäessä muodostuu litiumsulfaattia. Ennen näitä prosesseja α-spodumeeni ja α-lepidoliitti muunnetaan kuumentamalla 1 100 °C:n lämpötilassa hauraammiksi β-muodoikseen. Veteen liukeneva litium käsitellään natriumkarbonaatilla, jolloin saadaan niukkaliukoista litiumkarbonaattia, joka reagoi suolahapon kanssa muodostaen litiumkloridia. Litiumkloridi sulatetaan ja sen joukkoon on lisätty kaliumkloridia sulamispisteen alentamiseksi. Tyypillisesti litiumkloridia on 45–55 painoprosenttia, jolloin seoksen sulamispiste on 400–460 °C. Sulaa metallikloridiseosta elektrolysoidaan sähkövirralla, jolloin litium pelkistyy metalliksi. Litiumin ja sen yhdisteiden käyttö Litiumin käyttökohteita Metallista litiumia käytetään lähinnä metalliseoksissa ja ensimmäisiä kaupallisesti merkittäviä käyttökohteita oli lyijyseosten kovuuden lisääminen litiumia käyttämällä. Ensimmäinen tällainen metalli oli Saksassa 1920-luvulla kehitetty Bahnmetall, joka sisälsi lyijyn lisäksi pieniä määriä litiumia, kalsiumia ja natriumia. Litiumin ja alumiinin seokset ovat hyvin kevyitä ja kovia ja niitä käytetään erityisesti lentokoneiden valmistuksessa. Litium lisää sekä alumiinin kovuutta että sen kimmomoduulia. Nämä seokset sisältävät tyypillisesti noin 2,5 % litiumia ja 95,3 % alumiinia ja näiden lisäksi myös kuparia, magnesiumia ja zirkoniumia. Litiummetallia käytetään myös tritiumin tuottamiseen, mitä saadaan pommittamalla neutroneilla litiumin isotooppia litium-6:ta. Litiumia käytetään myös anodimateriaalina litiumakuissa, joista kehitetään lyijyakkujen korvaajia esimerkiksi liikennevälineisiin. Sitä käytetään myös alumiinin valmistuksessa poistamaan kryoliitista muodostuvaa fluoria. Sillä on myös käyttöä metallurgiassa kuparin, nikkelin ja teräksen deoksidoinissa ja ymppäyksessä. Litiumin ammoniakkiliuosta käytetään pelkistimenä orgaanisessa synteesissä, jolloin reaktiosta käytetään nimitystä Birch-pelkistys. Litiumyhdisteiden käyttökohteita Yksi tärkeimmistä litiumin yhdisteistä on litiumkarbonaatti, jota käytetään muun muassa emalien valmistuksessa, metallurgiassa fluksina eli esimerkiksi alentamaan alumiinin sulamispistettä ja muiden litiumyhdisteiden valmistuksessa. Litiumoksidia hyödynnetään lasikeramiikassa. Teollisuudessa käytetään paljon litiumstearaattipohjaisia voiteluaineita, jotka kestävät korkeitakin lämpötiloja eivätkä kovetu kylmissä lämpötiloissa. Litiumia käyttävä litiumioniakku on hyvin yleinen akkutekniikka. Siinä katodina on esimerkiksi litiumkobolttioksidi. Litiumioniakkuja käytetään muiden muassa kannettavissa laitteissa kuten tietokoneissa, matkapuhelimissa ja käsityökaluissa sekä autoissa ja varavoimanana sähköverkoissa. Litiumkloridi on yksi hygroskooppisimmista yhdisteistä, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää kuivausaineena erityisesti kaasujen kuivaukseen. litiumhydroksidia käytetään litiumvoiteluaineiden valmistuksessa sekä absorboimaan hiilidioksidia muun muassa avaruusaluksissa ja sukellusveneissä. Litiumhydridiä käytetään vedyn varastoimiseen. Vety vapautuu, kun litiumhydridi reagoi veden kanssa. Lääkinnällinen käyttö Litiumin vaikutuksen eläinten käyttäytymiseen huomasi australialainen psykiatri John Cade vuonna 1938. Hän tutki orgaanisten anioneiden vaikutusta eläimiin ja tarvitsi hyvin vesiliukoisen yhdisteen, minkä vuoksi hän käytti litiumsuoloja. Litiumyhdiste aiheutti käyttäytymismuutoksia ja Cade arveli litiumin vaikuttavan jollain tavoin aivoihin. Vuonna 1949 hän kokeili litiumkarbonaattihoitoa vaikeasta kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä kärsivään potilaaseen. Potilas sai apua litiumlääkityksestä sairauteensa. Litiumin vaikutus sairauden hoidossa ei ole täysin tiedossa. Yhdeksi taudin syyksi on esitetty liian aktiivisesti toimivaa inositolimonofosfataasientsyymiä, mikä johtaa aivojen välittäjäaineiden epätasapainoon. Litium korvaa entsyymin rakenteessa magnesiumionit ja siten inhiboi sen toimintaa. Litiumkarbonaattihoidon huonona puolena ovat sen haittavaikutukset: muistiongelmat, käsien vapina ja voimakas janon tunne. Kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoidossa käytettävä terapeuttinen annos on melko lähellä myrkyllistä annosta. Suomessa on lääkekäytössä lääketehdas Orionin litiumkarbonaattivalmiste Lito. Lähteet Aiheesta muualla Periodictable: Technical data for Lithium PubChem: Lithium DrugBank: Lithium Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes) (KEGG): Lithium ChemBlink: Litium Webmineral: Mineral Species containing Lithium (Li) Mindat: The Mineralogy of Lithium Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Lithium Deutsche Bank Markets Research: Industry Lithium (pdf) 54 Kemia Alkuaineet Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Ludwig Josef Johann Wittgenstein (26. huhtikuuta 1889 Wien, Itävalta-Unkari – 29. huhtikuuta 1951 Cambridge, Yhdistynyt kuningaskunta) oli itävaltalais-englantilainen filosofi, joka vaikutti 1900-luvun alkupuolella loogiseen empirismiin ja analyyttisen filosofian syntyyn. Wittgensteinin tuotanto jaetaan usein varhaiseen ja myöhäiseen kauteen. Vaikka hänen ajattelunsa muuttui ajan mittaan radikaalistikin, muutamat tutkijat ovat myös painottaneet hänen teostensa olennaisia jatkuvuuksia. Elämä ja filosofia Lapsuus ja nuoruus Wittgenstein syntyi sivistyneeseen ja musikaaliseen perheeseen. Pianisti Paul Wittgenstein oli hänen isoveljensä. Hän oli kotiopetuksessa vuoteen 1903, jonka jälkeen hän aloitti Linzissä kolmivuotisen, teknisiin aineisiin erikoistuneen reaalikoulun. Wittgenstein siirtyi 1906 opiskelemaan tekniikkaa Berliinin teknilliseen korkeakouluun, jossa hän kiinnostui ilmailusta. Hän muutti 1908 Manchesteriin tekemään tekniikan tohtorintutkintoaan. Opiskellessaan Manchesterissa hän kiinnostui matematiikan perusteista, koska hän tarvitsi matematiikkaa potkurien suunnittelussa. Näin hän tapasi modernin logiikan perustajan Gottlob Fregen ja näytti tälle erästä logiikka-aiheista kirjoitelmaansa. Tekstin luettuaan Frege ehdotti, että Wittgenstein voisi lähteä Cambridgen yliopistoon opiskelemaan Bertrand Russellin johdolla logiikkaa. Wittgenstein siirtyi Cambridgeen, teki pian suuren vaikutuksen Russelliin ja G. E. Mooreen ja alkoi työskennellä logiikan ja matemaattisen logiikan perusteiden parissa. Russell huomasi heti Wittgensteinin kyvykkyyden ja jätti logiikan perusteita koskevien ongelmien pohtimisen tälle. Varhaiskausi Wittgenstein ilmoittautui heti ensimmäisen maailmansodan puhjettua vapaaehtoiseksi Itävalta-Unkarin armeijaan, toisin kuin pasifisti Russell. Sodan aikana hän kirjoitti maineikkaimman teoksensa Tractatus logico-philosophicuksen eli Loogis-filosofisen tutkielman. Teos pohjaa käsitykseen kielestä, jonka mukaan mielekkäät lauseet ovat maailman asiantilojen kuvia. Lauseet sanovat maailman olioiden olevan tavalla tai toisella, ja maailma voi joko vastata lausetta tai olla vastaamatta. Tractatuksessa Wittgenstein pohtii logiikan näkökulmasta kielen ja maailman välisen yhteyden edellytyksiä. Tämä käsitys lauseiden luonteesta sulkee kielenkäytön ulkopuolelle esimerkiksi etiikkaa tai estetiikkaa koskevat pohdinnat, kenties filosofian yleisemminkin, sillä niissä ei selvästikään ole kyse maailmassa olevien olioiden tilasta. Wittgenstein kuitenkin sanoo, että näitä asioita voi "näyttää" (zeigen) kielen pohjalta, vaikka niitä ei varsinaisesti voikaan "sanoa" (sagen). Esimerkiksi olioiden olemassaolosta ei voi muodostaa väitelauseita, mutta olioista puhuminen kuitenkin viittaa niiden olemassaoloon. Saatuaan Tractatuksen valmiiksi Wittgenstein uskoi ratkaisseensa kaikki oleelliset filosofiset kysymykset. Hän päätti jättää filosofian ja ryhtyi opettajaksi Itävallan maaseudulle pieneen Trattenbachin kylään. Samaan aikaan Tractatus alkoi herättää kiinnostusta, ja niin sanotun Wienin piirin jäsenet olivat siitä erityisen innostuneita. Wienin piiri koostui filosofeista, joiden mielestä filosofian tulisi olla luonteeltaan luonnontieteitä muistuttavaa ja sen tärkeimpänä apuvälineenä olisi käytettävä modernia logiikkaa. Wieninpiiriläiset kokivat käyttökelpoiseksi etenkin Tractatuksen tieteeseen soveltuvan puolen, joka koskee väitelauseiden mielekkyyden rajoja ja suhdetta. Vaikka Tractatus ja looginen empirismi yhdessä muodostivat analyyttisen filosofian perustan, Wittgenstein suhtautui Wienin piirin toimintaan epäillen. Hänestä loogiset empiristit olivat enemmänkin jonkinlaisia tieteisuskovaisia kuin vakavasti otettavia filosofeja. Myöhäiskausi Lyhyehkön opettajanuransa jälkeen Wittgenstein päätyi tutkimaan Tractatusta uudelleen. Hän huomasi tehneensä useita vakavia virheitä ja palasi jälleen filosofian pariin. Wittgensteinin myöhemmältä kaudelta on jälkipolville jäänyt paljon muistiinpanoja ja luentomateriaalia sekä muutamia vasta paljon myöhemmin julkaistuja kirjoja. Tärkein myöhäiskauden teos on Filosofisia tutkimuksia, jossa hän esittelee pääajatuksensa hyvin selvästi. Vasta Wittgensteinin kuoleman jälkeen kirjaksi kootussa Filosofisissa tutkimuksissa hän esittää muun muassa paljon puhutun yksityisen kielen argumentin ja käsittelee siinä säännön seuraamisen ongelmaa. Wittgenstein huomasi, että hänen luomansa kielen kuvateoria ei riitä kielen luonteen tutkimiseen, koska kielen tehtävä maailman kuvaajana on vain yksi sen käyttötarkoituksista ja on olemassa muitakin kielen käyttötapoja. Hän kutsui kielen käyttötapoja kielipeleiksi. Esimerkiksi rukoilulla, anteeksipyytämisellä, kiroilulla, tieteellisillä väittämillä ja muilla kielen käyttötavoilla on omat kielipelinsä. Vastaavasti esimerkiksi lääkäreillä, ralliautoilijoilla, katolilaisilla, luterilaisilla ja muilla kielen käyttäjillä on omat kielipelinsä. Kielipelit voivat olla toisilleen läheistä tai kaukaista sukua. Lääkärin ja ralliautoilijan puheet poikkeavat toisistaan enemmän kuin katolisen ja luterilaisen kristityn. Analogia on sama kuin pesäpallolla ja baseballilla verrattuna pesäpalloon ja nyrkkeilyyn. Wittgenstein korosti, poiketen perinteisestä kielianalyyttisesta tavasta etsiä jotain yhtä tiettyä yhdistävää tekijää joka niputtaa alleen jonkin tietyn sanan merkityksen, ettei tällaista yhdistävää piirrettä tarvitse olla olemassa, vaan saman sanan käytöt eri kielipeleissä muodostavat perheen jota yhdistää perheyhtäläisyys – samoin kuin tietyn perheen joillakin jäsenillä on samanlainen nenä, joillakin samanlainen kävelytyyli jne. ilman yhtä kaikkia yhdistävää piirrettä. Wittgenstein säilytti edelleen näkemyksensä siitä, että filosofiset ongelmat johtuivat kielen väärinkäytöstä, mutta nyt hänen mukaansa kielen väärinkäyttöä on kahden tai useamman kielipelin sekoittaminen, muunlaista kielen väärinkäyttöä ei ole. Esimerkiksi kysymys ”Onko enemmän identtinen kuin epätosi vai maksalaatikko?” saattaisi olla aivan pätevä jossain kielipelissä, vaikkei sellaista tällä hetkellä tunnetakaan. On kuitenkin vaikeaa, ellei inhimillisesti mahdotonta, kuvitella sellaista aktuaalista tilannetta, yleisemmin elämänmuotoa, jossa tämänkaltaisilla ilmaisuilla olisi varsinainen merkitys. Voidaan toki kehittää sketsi tai ajatella tosielämän tilanne, jonka komiikka perustuisi vastaavanlaisille epäkieliopillisille puheakteille. Wittgensteinin mukaan olisikin mahdollista, jopa toivottavaa, kirjoittaa filosofinen teos vitsien muotoon. Hämäräksi kuitenkin jää, millainen huumori edustaisi erityisesti filosofisesti arvokasta tyyppiä. Joka tapauksessa Wittgenstein kiteyttää näkemyksensä kielen hermeneuttisesta, ennalta loogisesti rajaamattomasta luonteesta viittaamalla radikaaliin "toiseuteen": hänen mukaansa emme ymmärtäisi leijonia vaikka ne osaisivat puhua. Wittgensteinin kielipeliajatus on vaikuttanut uskonnonfilosofiseen keskusteluun ja fideismin syntyyn, vaikka Wittgenstein itse ei yhdessäkään pääteoksistaan ole kovin eksplisiittisesti tarkastellut uskonnollista kieltä. Suomennetut teokset Kirjoja Artikkeleita Keskusteluja Freudista. [1942–46.] Toimittanut Rush Rhees. Suomentanut Heikki Nyman. – Parnasso 2/1974, s. 85–93. Luentoja estetiikasta. Suomentanut Heikki Nyman. – Parnasso 7 & 8/1981, s. 425–438 & 475–490. Filosofia. Toimittanut ja suomentanut Heikki Nyman. – Synteesi 1–2/1991 (10. vsk.), s. 1–18. [Philosophie, 1933.] Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Ahonen, Hanne: Merkityksen ja ymmärtämisen käsitteet kielessä ja musiikissa. Wittgenstein ja formalismi. niin & näin 3/1998, 26–31. Kuusela, Oskari: Wittgensteinin kieliopillinen filosofia. niin & näin 3/1998, 18–25. Kuusela, Oskari: Wittgensteinin bibliografiaa. niin & näin 3/1998, 37. Kuusela, Oskari: Wittgenstein ja transsendentaalifilosofia. niin & näin 1/2001, 53–65. Pihlström, Sami: Jaakko Hintikka, Ludwig Wittgenstein ja vuosisatamme filosofian kahtiajako. Niin & näin 3/1998. Tukiainen, Arto: Ylevä ja banaali etiikka: tapaus Wittgenstein. niin & näin 3/1998. Uschanov, Tommi: Wittgensteinin Tractatus logiikan kritiikkinä. niin & näin 3/1998, 14–17. Ylen Elävä arkisto – Lars Hertzbergin esitelmä Ludwig Wittgensteinista (audio) Wittgenstein, Ludwig: Otteita muistiinpanoista. Suom. Oskari Kuusela. niin & näin 3/1998, 12–13. Vuonna 1889 syntyneet Vuonna 1951 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Levykeasema on magneettisuutta hyväkseen käyttävä massamuistilaite. Levykeasemat olivat 1970–1990-luvuilla yleisesti käytössä tietokoneissa. Levykeasema lukee ja kirjoittaa levykkeitä ja siten mahdollistaa tiedon siirtämisen pysyvässä muodossa paikasta toiseen ja eri koneiden välillä sekä tiedon säilyttämisen senkin jälkeen kun kone sammutetaan. Tieto tallennetaan levyn pyöriessä levykkeen urille (engl. track) siirtämällä luku-/kirjoituspäätä eri etäisyydelle levykkeen keskustasta. Urien sisältö koostuu sektoreista (engl. sector). Levykkeiden yleisimmät koot ovat 8′′ (noin 203 mm), 5,25′′ (noin 133 mm) ja 3,5′′ (noin 89 mm) aikajärjestyksessä vanhimmasta uusimpaan. Koska 5,25′′ levykkeitä on kutsuttu lerpuiksi ja 3,5′′ levykkeitä korpuiksi, käytössä ovat olleet myös nimitykset lerppuasema ja korppuasema. Kotitietokoneissa käytettiin usein omaan koteloonsa asennettuja ulkoisia levykeasemia, jotka muun muassa Commodore 64:ssa kytkettiin koneeseen sarjakaapelilla. Uudemmissa 16/32-bittisissä koneissa kuten Amiga ja muissa saman sukupolven koneissa 3,5′′ levykeasema oli vakiovaruste ja usein sijoitettu laitteen sivuun. Samaa järjestelyä käytettiin useissa kannettavissa tietokoneissa. Tornimallisissa PC-koneissa levykeasema asennetaan vapaaseen 3,5 tai 5,25 tuuman laajennuspaikkaan koneen kotelon etuosaan. Jollei laajennuspaikkaa voida käyttää, voidaan käyttää ulkoista levykeasemaa. Optiset asemat, jotka lukevat ja mahdollisesti myös kirjoittavat CD-, DVD- tai Blu-ray-levyjä, sekä USB-muistit ja muistikortit ovat käytännössä syrjäyttäneet levykeasemat. Myös optiset levyasemat asennetaan levykeasemista periytyviin 5,25 tuuman laajennuspaikkoihin. Lähteet Tallennusvälineet


text: Levyke tai kalvolevy (arkikielessä myös ”disketti”) on magneettinen muistilevy, joka on kiinteässä suojakuoressa. Levykkeitä on käytetty erityisesti tietokoneiden siirrettävinä tiedontallennusvälineinä. Levykkeen kotelon sisällä on ohut rautaoksidilla pinnoitettu muovinen kiekko, joka on pakattu yleensä neliön muotoiseen suojakoteloon. 8 ja 51⁄4 tuuman levykkeiden (”lerppu”) kotelo on taipuisa ja 31⁄2 tuuman levykkeiden (”korppu”) kotelo on jäykkä. Levykkeen lukemiseen ja sille tallentamiseen käytetään levykeasemaa. Toisin kuin äänilevyllä ja CD-levyllä, tietolevykkeiden tietoa ei talleteta spiraalimuotoisesti vaan samankeskeisille renkaille, joita kutsutaan uriksi. Levykeaseman lukupää siirtyy sivusuunnassa askeleittain uralta toiselle levyn pyöriessä alla. Yksi ura on jaettu sektoreihin ja levyllä olevaan tietolohkoon viitataan sen ura- ja sektoriosoitteella. Tyypillisesti levyn alkuun (sopimuksenvarainen käsite) talletetaan käyttöjärjestelmän käyttämän tiedostojärjestelmän määrittelemällä tavalla kirjoitettu hakemisto, johon kirjataan tiedostojen nimet ja mistä sektoreista kyseessä oleva tiedosto koostuu. Tätä hakemistoa kutsutaan usein FAT-tiedostojärjestelmästä peräisin olevalla, mutta yleiskieliseksi muuttuneella nimityksellä tilanvaraustaulukko. Nykyisin optiset levyt kuten CD-, DVD- ja Blu-ray-levyt, ulkoiset kiintolevyt sekä USB-muistit ja muistikortit ovat suurelta osin korvanneet levykkeet. Lopullisesti levykkeiden valmistus kuluttajamarkkinoille päättyi maaliskuussa 2011, kun 31⁄2 tuuman levykkeitä viimeisenä valmistanut Sony lopetti tuotannon. Kunnostettuja kierrätyslevykkeitä myydään vielä 2020-luvullakin kuitenkin edelleen teollisuuskäyttöön. Tyypillinen käyttökohde on liikennelentokoneen kaltainen sulautettu järjestelmä. Historiaa Ensimmäiset levykkeet kehitti IBM:n tutkimuskeskus San Joséssa 1960-luvun lopussa. Alan Shugart antoi David L. Noblelle tehtävän johtaa kehitystä edulliseen tapaan siirtää mikrokoodipäivityksiä. Muita kehittäjiä olivat Warren L. Dalziel, Ralph Flores ja Herbert Thompson. Levykkeet tarkoitettiin IBM S/370 -suurtietokoneiden käyttöjärjestelmäpäivitysten siirtoon tietokoneen 3330-yksikön kautta. IBM halusi jotain nopeampaa ja kevyempää kuin nauha-asemat. IBM myös osti japanilaiselta Yoshirō NakaMatsilta patentin levyketeknologiaan, jonka hän väitti kehittäneensä jo 1950-luvulla. Kahdeksantuumainen levyke tuli markkinoille 1971. Alan Shugart siirtyi IBM:ltä Memorexille ja perusti vuonna 1973 yrityksen Shugart Associates. Vastauksena Wang Laboratoriesin pyyntöön halvemmalle tekniikalle Shugart Associates esitteli vuonna 1976 51⁄4-tuuman levykkeen. SA 400 "Minifloppy" oli kapasiteetiltaan 110 kilotavua. Digital Research lisäsi CP/M-käyttöjärjestelmään tuen levykkeelle. 1980-luvulla Xerox omisti Shugart Associatesin ja sopi Matsushitan kanssa asemien valmistuksesta ja myynnistä. 51⁄4-asemat olivat kahdeksantuumaista halvempia ja syrjäyttivät pian kahdeksantuumaiset. Vaikka kahdeksan tuuman levykkeet ovat vanhentunutta tekniikkaa, jotkin tahot käyttävät niitä vielä, esimerkiksi Nasan avaruussukkulan varaosien tarkistamisessa käytetyt laitteistot. Suomessa kahdeksan tuuman levykkeitä käytti ainakin IBM S/34 vielä 1980-luvulla. Mikrotietokoneiden aikakaudella levykeasemat yleistyivät huomattavasti, etenkin CP/M-käyttöjärjestelmän yleistyessä. Vaikka levyjen fyysinen formaatti oli 51⁄4 tuumaa, eri valmistajien loogiset formaatit eivät olleet pääsääntöisesti yhteensopivia keskenään, mikä vaikeutti tiedon siirtoa tietokoneiden välillä. Harrastelija- ja kotikäyttöön levykeasema oli pitkään suhteellisen kallis lisälaite – usein kalliimpi kuin itse tietokone. Kotitietokoneet käyttivät 1980-luvulla usein vielä C-kasettia tallennusmedianaan. Muun muassa vuonna 1982 julkaistu, suuren suosion saavuttanut Commodore 64 käytti C-kasettia, mutta vaihtoehtona oli myös 51⁄4 tuuman levykeasema. Ensimmäinen Sonyn kehittämää 3,5-tuuman formaattia käyttänyt tietokone oli Sony SMC-70 (1982). Vuonna 1984 Apple valitsi Sonyn 90 × 94 millimetrin levykeformaatin käytettäväksi Macintosh-tietokoneissaan ja siten pakotti sen standardiformaatiksi Yhdysvalloissa. Formaattia oli käytetty jo Macintosia aiemmin Hewlett-Packardin HP-150:ssä (1983). Tuotetta markkinoitiin sittemmin tuumamitalla 31⁄2, minkä oli tarkoitus painottaa levykkeen pienempää kokoa 51⁄4′′-standardiin verrattuna. Myös IBM siirtyi 31⁄2 tuuman levykkeisiin PS/2-tuotesarjassaan, kun IBM:n aiemmat PC ja AT-mikrotietokoneet olivat käyttäneet 51⁄4 tuuman levykkeitä. Microsoftin MS-DOS-käyttöjärjestelmään tuki 31⁄2 tuuman levykkeille tuli versiossa 3.2. 31⁄2 tuuman levykkeistä tuli keskeinen tallennusväline 1980-luvun jälkipuoliskolla PC-tietokoneissa sekä Amigassa ja Atari ST:ssä. Se oli myös MSX-kotitietokonestandardin virallinen levykoko. Vuonna 1989 31⁄2 tuuman levykkeitä myytiin enemmän kuin 51⁄4-tuumaisia. Myöhemmin 31⁄2 tuuman levykkeiden tallennuskapasiteetti alkoi jäädä riittämättömäksi. Esimerkiksi vuoden 1994 Microsoft Office 4.3 käsitti 31 levykettä. Myös jotkut tietokonepelit levittäytyivät yli kymmenelle levykkeelle (esim. Monkey Islandin kaltaiset, laajat pelit, vaikkakin ne saattoi usein asentaa myös kiintolevylle). Tämä oli epäkäytännöllistä. Kaikilla 16-bittisten koneiden käyttäjillä ei ollut kovalevyjä, joihin pelin olisi voinut tallentaa, minkä vuoksi monet pelit vaativat toistuvaa levykkeiden vaihtelemista. Tästä syystä esimerkiksi Amigalla lisälevyasema olikin suosittu oheislaite. Nykyään Todennäköisesti puolet tämän päivän matkustajalentokoneista on yli 20 vuotta vanhoja ja niiden laitteistoissa käytetään edelleen levykkeitä tietojen tallennukseen. On olemassa myös lääkinnällisiä laitteita, jotka edelleen vaativat levykkeitä tietojen siirtoon. Kirjontaa varten on valmistettu tuhansia levykkeille tallentavia koneita, joita käytetään edelleen. Jotkut teollisuusyritykset käyttävät vieläkin levykkeille tallentavia digikameroita. Lisäksi levykkeitä kaipaavat vanhojen laitteiden harrastajat. Näihin tarkoituksiin myydään levykkeitä vanhoista varastoista. Kierrätettyjä levyjä myyvän yrittäjän mukaan vuosina 1985–2000 levykkeiden laatu oli parhaimmillaan ja jos tuolloin valmistetut levyt vain on säilytetty oikeassa lämpötilassa, ne ovat edelleen yhtä hyvässä kunnossa kuin uusina. Levykkeen fyysinen rakenne Levyke koostuu magneettisesti herkästä levypinnasta ja suojakotelosta. Levykkeen pyöreä tallennuspinta pyörii suorakaiteen muotoisessa suojakuoressa keskiakselinsa ympäri. Suojakuori suojaa vain kosketukselta; voimakkaita magneettikenttiä vastaan se ei suojaa. 8 ja 51⁄4 tuuman levykkeissä kuori on taipuisa. Taipuisuudesta johtuu levykkeen lempinimi ”lerppu” (engl. floppy disk). 31⁄2 tuuman levykkeissä suojakuori on kova ja taipumaton, mistä johtuu tällaisen levykkeen lempinimi ”korppu”. Levykkeiden tyyppejä Levykkeet luokiteltiin usein nelikirjaimisella merkinnällä, esimerkiksi DSDD. Merkinnän kaksi ensimmäistä kirjainta kertovat, onko levy tarkoitettu yksi- (SS, single side) vai kaksipuoliseen (DS, double side) tallennukseen. Kaksi viimeistä kirjainta kertovat tallennustiheyden: yksinkertainen (SD, single density), korkea (HD, high density), nelinkertainen (QD, quad density) tai ekstra (ED, extra density). Myöhemmin kaikki levykkeet olivat kaksipuolisia. Levykkeissä luki DS-merkinnän sijaan usein esimerkiksi MFHD (micro floppy high density). 8 ja 51⁄4 tuuman levykkeet Lerpun eli 8′′:n tai 51⁄4′′:n levykkeen pehmeässä kuoressa on aukko, joka paljastaa levyn pinnan lukupäätä varten. Kuoressa on myös pieni reikä levyn indeksointia varten, ja levykkeessä vastaavasti reikä (tai useampia). Levyasema voi käyttää tätä reikää kohdistamaan lukemisen tiettyyn kohtaan levyä. Kaikki järjestelmät eivät käyttäneet tätä ominaisuutta, vaan lukivat dataa levyltä kunnes synkronoituivat bittivirtaan (pehmeä sektorointi). Kuoren reunassa on kolo, joka toimii kirjoittamisen sallivana merkkinä. Levykkeen pystyy kirjoitussuojaamaan peittämällä tämän kolon teipinpalalla. Tyypillisesti levykepakkauksessa on otsikointitarrojen lisäksi kirjoitussuojateippejä. Johtuen valmistusprosessista myös yksipuolisina myydyissä levykkeissä on yleensä magneettinen media molemmilla puolilla. Leikkaamalla levyyn kirjoituskolo myös toiselle puolelle voidaan levykkeen kääntöpuoli hyödyntää yksipuolisessa pehmeää sektorointia käyttävässä levykeasemassa. Tämä oli yleistä 1980-luvulla. Alla mainitut kapasiteetit ovat levykkeen vapaa tallennustila formatoinnin jälkeen. 8 tuuman levyke (1971) Kirjoitussuojalovi levykkeen alareunassa Erillinen paperinen suojatasku Käytössä monissa CP/M-käyttöjärjestelmällä varustetuissa tietokoneissa Kapasiteetti: SSSD: 256 kt SSDD: 500 kt DSDD: 1,2 Mt 51⁄4 tuuman levyke (1976) Markkinoitiin yleensä nimellä Mini Floppy Disc Teknisesti ja ulkonäöltään 8 tuuman levykkeen kaltainen, kirjoitussuojalovi levykkeen oikeassa reunassa Erillinen paperinen suojatasku Kapasiteetti: SSSD: 160 kt SSDD: 180 kt DSDD: 360 kt (40 uraa, 9 sektoria/ura) DSQD (DSHD): 1200 kt (80 uraa, 15 sektoria/ura) Commodore 64/128-tietokoneissa 170 kt (35 uraa) ja 340 kt (70 uraa) 31⁄2 tuuman levyke (1984) Korpun eli 31⁄2 tuuman levykkeen kovassa suojakuoressa on metallinen tai muovinen kirjoituspinnan suoja. Suoja siirtyy sivuun, kun levyke asetetaan levykeasemaan. Suojaan kiinnitetty pieni jousi palauttaa suojan takaisin paikoilleen, kun levyke poistetaan asemasta. Levykkeen suojakuoren etikettipuolelta katsoen oikeassa yläkulmassa on aukko, jossa on pieni liikkuva muovinpala. Kun aukko on peitetty muovinpalalla, levykkeelle voi kirjoittaa. Kirjoitussuoja otetaan käyttöön avaamalla aukko. Myös vasemmassa yläkulmassa voi olla vastaava aukko, jossa ei kuitenkaan ole liikkuvaa muovinpalaa. Aukko merkitsee, että levyke on suuritiheyksinen (HD, High Density) ja siten kapasiteetiltaan suurempi. Puuttuva aukko merkitsee normaalitiheyksistä (DD, Double Density) levyä. Markkinoitiin yleensä nimellä Micro Floppy Disc Levy koostuu sylintereistä. Yhdellä sylinterillä on yksi ura kumpaakin levyn puolta kohden. Tavallisesti levyt ovat kaksipuolisia, mutta yksipuolisiakin voitaisiin käyttää. Uralla on tietty määrä sektoreita, joka riippuu levyn tallennustiheydestä. Sektori on 512 tavua. Tämän perusteella kaksipuolisen levyn tallennuskapasiteetiksi saadaan 2 × C × S × 512 tavua, missä C on sylintereiden määrä ja S on sektoreiden määrä uraa kohden. Kapasiteetti: SSDD: 360 kt DSDD: 720 kt (160 uraa, 9 sektoria/ura) Amiga-tietokoneissa 880 kt (160 uraa, 11 sektoria/ura) DSHD: 1440 kt (160 uraa, 18 sektoria/ura) DSED: 2880 kt Muut levyketyypit Edellä mainituista kolmesta merkittävimmästä koosta on myös olemassa paranneltuja versioita. Lisäksi on ollut käytössä erikoisempia levykekokoja, kuten Oricissa ja Amstrad CPC:ssä käytetyt 3 tuuman levykkeet. Mitsumin Quick Disk -formaatti oli käytössä useissa MIDI-yhteensopivissa laitteissa sekä Nintendon Famicom Disk System -laajennuksessa. Formaatti oli muokattavissa ja sitä oli eri kokoja niin fyysisesti kuin tallennuskapasiteetiltaan. Suurikapasiteettiset levykejärjestelmät Iomegan suuremman tallennuskapasiteetin levykkeet Zip 100 ja 250 olivat jossain määrin menestyksekkäitä 1990-luvun lopulla. Samoihin aikoihin esitelty kilpaileva tuote, Imationin LS-120 -levykejärjestelmä (”Superdisk”) ei koskaan yleistynyt siitäkään huolimatta, että sen lukuasema oli alaspäin yhteensopiva 31⁄2-tuumaisten 1,44 Mt:n levykkeiden kanssa. Sony kehitti MiniDisc-levyistä tietokonekäyttöön soveltuvan MD Data -levyn (kapasiteetti 140 Mt), joita on käytetty tietokoneissa siirrettävinä tallennusvälineinä. Katso myös Massamuisti Reikänauha Reikäkorttikone Lähteet Aiheesta muualla Tallennusvälineet Seulonnan keskeiset artikkelit 1900-luvun sähkötekniikan keksinnöt


text: Leevi and the Leavings oli suomalainen, vuonna 1978 perustettu poprock-yhtye. Yhtyeen merkittävin jäsen oli Gösta Sundqvist, joka teki melkein yksin kappaleiden sävellykset, sanoitukset ja sovitukset. Sundqvist oli myös yhtyeen laulaja. Muut jäsenet olivat Risto Paananen, Juha Karastie ja Niklas Nylund. He päättivät lopettaa yhtyeen Sundqvistin kuoltua vuonna 2003. Paananen, Karastie ja Nylund palasivat musiikkielämään keväällä 2011 Leavings-Orkesterina. Leevi and the Leavings tuli tunnetuksi myös siitä, ettei se tehnyt Euroviisujen alkukarsinnan 1981 lisäksi yhtään julkista esiintymistä. Siitä huolimatta yhtye keräsi laajan kuulijakunnan, ja se oli suosittu koko uransa ajan. Yhtyeen menestyksen takana olivat pitkälti Sundqvistin kirjoittamat kappaleet. Sundqvist käsitteli niissä ihmissuhteita, yhteiskunnallisia asioita, alkoholismia, syrjäytyneisyyttä ja luonnonsuojelua, usein humoristisesti ja ironisesti. Yhtye sai vuonna 1995 vuoden kotimaisen yhtyeen Emma-palkinnon. Leevi and the Leavings julkaisi yhteensä kuusitoista studioalbumia. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?”, ”Raparperitaivas”, ”Unelmia ja toimistohommia”, ”Poika nimeltä Päivi”, ”Pohjois-Karjala”, ”Teuvo, maanteiden kuningas”, ”Vasara ja nauloja” ja ”Itkisitkö onnesta?”. Historia Alkuvaiheet ja yhtyeen perustaminen: 1971–1978 Leevi and the Leavingsin perustamisajankohtaa ei tiedetä tarkasti. Sundqvist oli soitellut ystävänsä ”Jogin” kanssa Etelä-Espoon yhteiskoulun aikana jo 1970-luvun alussa. Syksyllä 1971 Jogi esitteli Sundqvistille Juha Partasen,, ja kesäkuussa 1972 he soittivat ensimmäisen kerran yhdessä Reijo Innan kanssa tämän mökillä Iittalassa. Sittemmin Jogi jättäytyi pois yhtyeestä, jonka nimi oli silloin Funeral Procession. Mökin pihapiirissä navetassa oli urut, sähkökitara ja rummut, ja kappaleita nauhoitettiin kasettinauhurilla. Sundqvist oli jo tässä vaiheessa tuotteliain jäsen, ja hän kehitteli koko ajan uusia kappaleita ja sanoituksia. Sundqvist lauloi kappaleet englanniksi ja soitti usein niiden väliin huiluriffejä. Inna, Partanen ja Sundqvist soittivat viimeisen kerran yhdessä heinäkuussa 1974. Elokuussa Inna lähti vaihto-oppilaaksi Yhdysvaltoihin ja yhtye hajosi. Reijo Inna ja Risto Paananen tutustuivat suorittaessaan asepalvelusta Hämeenlinnan jääkäripatteristossa. Pari kuukautta myöhemmin Inna pyysi Paanasta soittamaan Iittalaan mökille, koska porukasta puuttui basisti, ja niin Paananen tapasi Sundqvistin ensimmäistä kertaa. Sundqvist ja hänen ystävänsä olivat jo pitkän aikaa tehneet Stereogramofoni-kasetteja, joissa he pilailivat eri radio-ohjelmien ja yhtyeiden kustannuksella. Kaseteilla esiintyviä kuvitteellisia yhtyeitä olivat muun muassa The Babyboys, Kyösti Salmenoksan kvintetti ja Leevi and the Leavings. Kasetteja tehtiin kymmenisen kappaletta, ja niitä jaettiin ystäväpiirille. Sketseistä suurin osa oli Sundqvistin käsialaa. Sundqvist halusi pitää nämä omakustanteet noin 20 ihmisestä koostuneen pienen piirin sisällä, sillä hän koki, ettei hänen tarvinnut ”näyttää kenellekään mitään”. Juha Partaselle antamassaan haastattelussa 1978 Sundqvist sanoi, että Leevi and the Leavings syntyi varsinaisesti vuoden 1977 syksyllä. Yhtyeen nimi ”Leavings” valittiin, koska se sopi hyvin Leevin yhteyteen eikä se tuntunut vaikealta lausuttavalta. Leavings myös ”kuulosti kivalta” ja oli helppo muistaa. Sundqvistin mukaan nimi oli myös kunnianosoitus yhtyeille, jotka tekivät ”60-luvun inhimillistä soundia”. Ensijulkaisusta suosioon: 1978–1986 Reijo Innan haaveena oli kuitenkin tehdä oikea levy. Kaseteilta valittiin kaksi kappaletta, ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” sekä ”Rakas Annika...”, jotka lähetettiin Atte Blomille Love Recordsiin kuunneltavaksi. Inna teki sen salassa Sundqvistilta, joka ei olisi halunnut tarjota kappaleita julkaistavaksi. Levy-yhtiö tarjoutui kustantamaan levyn, ja ensimmäinen single julkaistiin vuonna 1978. Esikoissingleä mainostettiin epätavallisesti muun muassa Helsingin Sanomien Henkilökohtaista-palstan ilmoituksilla, joissa etsittiin Marja-Leena-nimistä henkilöä. Kun single ilmestyi, sitä arveltiin Juice Leskisen tai Hectorin salanimellä levyttämäksi puolivitsiksi. Aluksi Sundqvist vastusti kokonaisen albumin tekoa ja halusi julkaista sen sijaan tuplasinglejä. Niitä ilmestyikin kaksi vuonna 1979. Samana vuonna yhtyeeseen liittyi kitaristi Juha Karastie, joka oli soittanut Sundqvistin kanssa yhdessä jo aikaisemmin. Samoihin aikoihin Inna päätti lähteä yhtyeestä, sillä hän halusi pitää yhtyeen anonyyminä singlejä julkaisevana ryhmänä. Innan mielestä yhtyeellä ei ollut tarpeeksi materiaalia kokonaista LP-levyä varten. Innan tilalle rumpaliksi tuli Risto Paanasen vanha koulukaveri Jarmo Leivo. Yhtyeen ensimmäinen albumi Suuteleminen kielletty ilmestyi vuonna 1980. Love Records oli mennyt konkurssiin kesällä 1979, joten albumin julkaisua varten perustettiin levymerkki Black Label Series Atte Blomin uuden kustantamon Johannan yhteyteen. Aluksi Sundqvist kaavaili Tauno Paloa levyn avaussanojen lausujaksi, mutta sen osoittautuessa mahdottomaksi Atte Blom kutsui tehtävään hyvin tuntemansa Jörn Donnerin. Levyn muista kappaleista merkittävästi poikennut instrumentaali ”Tuhannen markan seteli” soi aikanaan Urheiluruudun tunnuskappaleena noin kymmenen vuoden ajan. Kappale oli selvä suosikki vielä vuonna 2013 Ylen järjestämässä äänestyksessä Urheiluruudun kaikkien aikojen alkutunnukseksi. Myöhemmin, vuonna 1981, Leevi and the Leavings osallistui Euroviisujen Suomen alkukarsintaan kappaleella ”Sinisilmä, mansikkasuu”, mutta kappale karsiutui yleisöäänestyksen perusteella. Euroviisukarsinnat jäivät yhtyeen uran ainoaksi julkiseksi esiintymiseksi. Yhtye ei koskaan levyttänyt kappaletta, mutta siitä on olemassa taltiointi Aarne Tenkasen esittämänä. Leavings alkoi myös valmistella seuraavaa albumiaan, joka ilmestyi vuonna 1981 nimellä Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen. Seuraavana vuonna Jarmo Leivo lähti yhtyeestä, ja hänet korvattiin Markku Mattilalla. Mattila oli mukana albumilla Kadonnut laakso, joka on yhtyeen tuotannon elokuvamaisin levy aina villi länsi -henkisistä kansikuvasta ja kappalevalinnoista Ennio Morricone -viittauksiin asti. Vuonna 1983 yhtyeeltä ilmestyi neljän kappaleen EP Jos taivaalta sataisi rahaa. Vuonna 1984 julkaistiin Leevi and the Leavings -kokoelmalevy ja seuraavana vuonna uusi studioalbumi Raha ja rakkaus, jonka kansikuvassa parodioitiin sensaatiolehdistön lööppejä. Levyn menestyneimmäksi kappaleeksi osoittautui ”Poika nimeltä Päivi”. Studioalbumien välillä oli kulunut kolme vuotta, minä aikana esimerkiksi Sundqvist suoritti asepalveluksensa. Vuonna 1986 Leevi and the Leavings vaihtoi taas rumpalia, kun Markku Mattila jättäytyi pois. Mattilalle ei ehditty löytää korvaajaa, joten Sundqvist, Karastie ja Paananen ryhtyivät äänittämään seuraavaa albumia, Perjantai 14. päivä, kolmistaan. Levyn tekeminen ilman rumpalia kesti lähes vuoden, ja albumista tuli edeltäjiään akustisempi ja folkhenkisempi. Kappale ”Pohjois-Karjala” nousi hitiksi, ja sitä pidetään edelleen yhtenä Leevi and the Leavingsin parhaimmista kappaleista. Suosion huipulla: 1987–1995 Leevi and the Leavings otti vuonna 1987 uudeksi rumpalikseen Niklas Nylundin, joka oli Risto Paanasen työkaveri. Hänen mukaantulonsa oli yksi tekijä tiellä kohti tulevaa menestystä, sillä Paanasen mukaan ”hän soitti kuin oikea rumpali, ei niin kuin kaveri joka harrastaa rumpujen soittamista”. Heti vuonna 1988 yhtye julkaisi uudistuneella kokoonpanolla Häntä koipien välissä -albumin, josta tuli sittemmin kokoelmalevyjä lukuun ottamatta yhtyeen myydyin. Suosikin lukijoiden vuosiäänestyksessä albumi pääsi kotimaisten albumien listalla kahdeksannelle sijalle, ja yhtyesarjassa Leevi and the Leavings oli 12. sijalla. Albumia pidetään Leevi and the Leavingsin varsinaisena läpimurtona, jonka myötä yhtye näytti löytäneen oman tyylinsä. Levyllä on myös yksi yhtyeen tunnetuimmista ja suosituimmista kappaleista ”Teuvo, maanteiden kuningas”. Seuraava levy, Musiikkiluokka, on tyyliltään edeltäjänsä kaltainen, mutta siltä ei noussut samankaltaisia kestohittejä. Yhtye kokeili rajoja myös joulumusiikissa ja äänitti vuonna 1990 albumin Varasteleva joulupukki, johon saatiin idea alun perin vain muutamasta surkeita kohtaloita esittelevästä jouluaiheisesta laulusta. Myöhemmin vuonna 1995 Rakkauden planeetta -albumin erikoispainoksessa julkaistiin vielä kappale ”Jouluaattona kännissä”. Vuonna 1991 ilmestyi albumi Raparperitaivas, jonka yksi teema on luonnonsuojelu; voimakkaimmin kantaa luonnon puolesta otetaan kappaleessa ”Tikapuut taivaaseen”. Molemmilla albumeilla on Paanasen mukaan myös teemana se, kuinka ”helposti herkkiä asioita voidaan särkeä typerällä käyttäytymisellä”. Raparperitaivaan jälkeen yhtye piti parin vuoden tauon levyttämisestä, vaikka se julkaisikin vuonna 1992 kokoelmalevyn Menestyksen salaisuus, jolla oli yksi uusi kappale, ”Paskaa lapsille”. Varsinainen studioalbumi, Turkmenialainen tyttöystävä, ilmestyi kuitenkin vasta seuraavana vuonna. Vuonna 1995 yhtye julkaisi yhden menestyneimmistä albumeistaan, Rakkauden planeetan. Kestosuosikeiksi nousivat etenkin kappaleet ”Itkisitkö onnesta?” sekä ”Vasara ja nauloja”, jonka Rautia otti tunnuskappaleeksi televisiomainoksiinsa. Levyn kappaleista ”Rakkauden planeetta” ja ”Luonnollinen valinta” ottavat kantaa luonnon suojelemisen puolesta. 1990-luvun puolivälissä yhtye sai useita tunnustuksia. Hannu Puttosen ohjaama musiikkivideo ”Rakkauden työkalu” sai Hopeisen Muuvin vuonna 1994. Seuraavana vuonna Leevi and the Leavings sai vuoden kotimaisen yhtyeen Emma-palkinnon, ja vuonna 1996 Sundqvistille myönnettiin arvostettu Juha Vainio -palkinto. Vuonna 1988 Sundqvist alkoi tuottaa myös radiosarjoja, joista tunnetuimmaksi nousi vuosina 1993–2002 tehty Koe-eläinpuisto. Viimeiset vuodet julkisuudelta piilossa: 1996–2003 Sundqvist ei ollut koskaan pitänyt esillä olemisesta ja päätti vuonna 1996 vetäytyä julkisuudesta kokonaan. Yhtye julkaisi yhä tasaiseen tahtiin uusia levyjä, mutta radio- tai lehtihaastatteluja Sundqvist ei enää antanut. Sundqvist ei muun muassa saapunut noutamaan voittamaansa sanoittajapalkintoa, vaan totesi viestissään ”ettei elämä julkisuudessa ole ihmisen arvoista elämää, vaikka se laulunaihetta antaisikin”. Hän oli koko yhtyeuran ajan vältellyt muutenkin julkisia huomionosoituksia, muutamaa kultalevytilaisuutta lukuun ottamatta. Seuraavan albumin Käärmenäyttely yhtye julkaisi vuonna 1996. Vuonna 1997 julkaistua kokoelmalevyä Keskiviikko... 40 ensimmäistä hittiä on myyty 149 497 kappaletta, ja se on 18. myydyin kotimainen albumi. Vuonna 1998 julkaistiin Kerran elämässä, jonka paikallisradioiden musiikkitoimittajat valitsivat kuukauden levyksi. Yhtyeen 2000-luvun ensimmäinen albumi Bulebule poikkesi tyyliltään edeltäjistään, sillä kappaleet olivat sanoituksiltaan vieläkin rohkeampia kuin aiemmilla levyillä. Albumi ylsi lähelle kultalevymyyntiä lähinnä siksi, että Fazerin musiikkikerho oli valinnut Bulebulen kuukauden poplevyksi. Vuonna 2002 yhtye palasi omaan tyyliin Onnen avaimet -albumilla. Seuraavana vuonna ilmestyi Leevi and the Leavingsin viimeiseksi jäänyt albumi Hopeahääpäivä, joka nimensä mukaisesti oli yhtyeen 25-vuotisjuhlalevy. Vuonna 2001 julkaistiin kokoelmalevyt Torstai... 40 seuraavaa hittiä ja Stereogramofoni – Sinkkuelämää vuosien varrelta, joilla on paljon harvinaisia kappaleita. Sundqvistin kuolema Viimeisten seitsemän elinvuotensa aikana Sundqvist ei antanut haastattelua edes Soundiin, joka oli julkaissut hänestä aikaisemmin laajojakin juttuja, mutta hän oli luvannut päätoimittaja Timo Kanervalle suostua haastatteluun täytettyään 50 vuotta. Ilta-Sanomat julkaisi tosin viikko Sundqvistin kuoleman jälkeen haastattelun, joka perustui vain vähän aikaisemmin käytyyn keskusteluun. Sitä ei kuitenkaan ollut ollut tarkoitus julkaista haastatteluna, sillä Sundqvist oli halunnut välttää siitä seuraavia haastattelupyyntöjä. Juha Partasen mukaan Sundqvist piti näinä vuosina etäisyyttä myös muihin ihmisiin. Gösta Sundqvist kuoli 46-vuotiaana sydänkohtaukseen Espoossa 16. elokuuta 2003. Paananen oli puhunut Sundqvistin kanssa puhelimessa muutama päivä aikaisemmin. Heidän suunnitelmissaan oli tehdä seuraavasta levystä ”iloista poppia”. Viimeisenä iltana he menivät studioon ja tekivät yhdestä edellisen albumin kappaleesta uuden version, joka jäi ”julkaisemattomaksi kappaleeksi”. Sundqvistin kuoleman jälkeen Risto Paananen, Juha Karastie ja Niklas Nylund päättivät yhdessä lopettaa yhtyeen toiminnan, sillä he eivät halunneet jatkaa ilman Sundqvistia. Kuitenkin vielä seuraavan vuoden syksyllä julkaistiin yhtyeen viimeiseksi jäänyt kokoelmalevy Keskeneräinen sinfonia. Albumilla julkaistiin myös yli kaksikymmentä vuotta pimennossa ollut ”Haloo”-kappale. Syksyllä 2004 järjestettiin Sundqvistin muistoksi neljä Malja Göstalle -muistokonserttia. Konserteissa useat suomalaiset artistit, kuten Ismo ja Ilkka Alanko, Tuomari Nurmio, Maarit Hurmerinta, Timo Rautiainen, Samuli Putro, Marjo Leinonen ja Pauli Hanhiniemi, tulkitsivat Leevi and the Leavingsin kappaleita. Ohjelma lähetettiin myös televisiossa nimellä Isälle Göstalta marraskuussa 2004. Konserteista kaksi järjestettiin Helsingin juhlaviikkojen Huvilateltassa 30. ja 31. elokuuta 2004 ja kolmas Tampere-talon isossa salissa 11. syyskuuta 2004. Neljäs konsertti järjestettiin Lahdessa Sibeliustalossa. Ominaispiirteet Musiikki Leevi and the Leavingsin musiikki on suomirockia, joka rikkoo rockin ja iskelmän rajoja. Alkuvaiheessa yhtyeen iskelmällisyys oli ainakin osittain tarkoituksellista, sillä Sundqvist halusi pilkata ”turhantärkeitä kukkopoikia, mitkä kuvittelee et ne on jotain helvetin rokkenrolltähtiä”. Alkuaikojen iskelmällisyys oli myös vastaveto punk-musiikille, josta Sundqvist ei pitänyt. Yhtye kokeili heti alusta alkaen monia muitakin tyylilajeja: toisella albumilla diskomusiikkia ja kolmannella rockabillya ja syntetisaattoripoppia. Tero Lietteen mukaan Sundqvistin tuotantoa määrittelee melodisuus ja brittiläisestä folkmusiikista omaksuttu akustisuus, ja myös Sundqvistin mukaan melodisuus oli hänelle tärkeää. Sundqvist oli nuorempana avannut c-kasetteja ja kääntänyt nauhat juoksemaan toiseen suuntaan kuullakseen musiikin takaperin. Sundqvistin mukaan ”se oli ihan toinen musiikkimaailma”, ja hän sai siitä paljon oivalluksia studiossa käytettäväksi. Sundqvistin suurimpia innoittajia olivat Jethro Tull, yhtyeen johtohahmo Ian Anderson ja Amazing Blondel. Progressiivisen rockin lisäksi Sundqvist piti myös klassisesta musiikista, erityisesti Sergei Rahmaninovista. Italoiskelmä nerokkaine sovituksineen oli myös tehnyt häneen lähtemättömän vaikutuksen. Yhtyeen rumpalin Niklas Nylundin mukaan musiikissa ei ollut taukoja, ja hänellä oli jatkuvasti vaikeuksia hahmottaa kappaleiden rakenteita: ”Tahdit eivät mene esimerkiksi 8/16, vaan siitä puuttuu tahti, tai sitten tulee yksi ylimääräinen.” Nylundin kollega Harri Ala-Kojola oli kerran joutunut hankkimaan projektiaan varten ”Teuvo, maanteiden kuningas” -kappaleen rumpukompit, mutta todennut ne liian epäloogisiksi. Nylundin mukaan kappaleet eivät ole soittoteknisesti hankalia, vain epäloogisia. Yhtyeen yksittäisten kappaleiden soittajatietoja ei ole tallella. Risto Paanasen mukaan yhtyeen jäsenet soittivat mitä osasivat. Juha Karastie soitti pääasiassa soolokitaraa, ja myös rumpali Niklas Nylund saattoi soittaa kitaraa. Paananen itse soitti komppikitaraa ja bassoa. Sundqvist puolestaan soitti usein kitarateemojen lisäksi kosketinsoittimia. Sanoitukset Leevi and the Leavingsia on pidetty yhtyeenä, joka kuvaa ensisijaisesti suomalaisuutta. Yhtyeen rumpali Nylund on sanonut, että hänen mielestään Sundqvist halusi osin leikitellä näillä mielikuvilla ja dramatisoida niitä: ”Tämä luuserimiehen tarina löytyy kuitenkin myös vaikka Ahmed Ahneesta ja Aku Ankasta, se on niin yleispätevä.” Sundqvist ei itse pitänyt hänelle annetusta ”suomalaisuuden sanansaattajan” asemasta vaan piti itseään ajatusmaailmaltaan enemmän belgialaisena kuin suomalaisena. Jee jee jee: suomalaisen rockin historia -kirjassa yhtyeen sanoitusten tyyliä kutsutaan ”surkuhupaisaksi”, sillä se on sekoitus ironiaa ja empatiaa, tragediaa ja komiikkaa. Vaikka Sundqvist tarkasteli hahmojaan komiikan avulla, hän käsitteli silti elämän perusasioita usein syvemmältä kuin monet, jotka yrittivät tehdä sitä vakavissaan. Kolmas nainen -yhtyeen Sakari Pesola kommentoi Leavingsin tyyliä ”kansallisromanttis-parodiseksi”. Tero Valkosen mukaan sanoituksille on ominaista absurdit tarinat ja se, ettei laulaja ota kantaa henkilöiden toimintaan. Soundin toimittaja Jarkko Fräntilä totesi Onnen Avaimet -albumin arvostelussaan, että ”joistakin Gösta Sundqvistin hengentuotteista on tullut osa suomalaista identiteettiä”, ja kutsui joitakin tunnetuimpia kappaleita ”laulun muotoon puetuiksi mininovelleiksi”. Toinen Soundin toimittaja, Pertti Ojala, kiitti Torstai... 40 seuraavaa hittiä -kokoelman arvostelussaan Sundqvistin tarkkanäköisyyttä ”suomalaisen arjen, machouden ja äärimmäisen junttiuden kuvaajana”. Hän antoi myös tunnustusta kappaleiden kaksimielisistä sanoituksista. Juha Vainio -palkinnon myöntäneen raadin perusteluissa mainittiin, että sanoituksista piirtyy esiin ”viisaan talonmiehen” näkemä ”suomalainen sielunmaisema”. Samoin laulujen sanottiin auttavan ”meitä suomalaisia ymmärtämään toisiamme ja ehkä myös hiukan itseämme”. Länsi-Savon toimittaja Anssi Mehtälä kutsui Sundqvistia ”suureksi suomalaiseksi kertojaksi” ja ”suomalaisen kansanluonteen kiteyttäjäksi”. Sundqvist vastusti tulkintoja, joiden mukaan laulujen sanoitukset viittaisivat hänen omaan elämäänsä. Hän ei myöskään tahtonut tulkita sanoituksiaan edes yhtyeen jäsenille. Ekologiset teemat olivat hänelle tärkeitä, ja hän otti ne esille myös haastatteluissa. Sundqvistilla ei esimerkiksi ollut ajokorttia, koska hänen mielestään autoa saisi ajaa vain, jos kyydissä olisi vähintään kolme ihmistä. Kannanotot ympäristön puolesta tulevat hyvin ilmi Raparperitaivas-albumilla, jonka nimikkokappaleessa lauletaan: ”Kun on ihminen pelkästään tuskaa tuoden tuhonnut maapalloaan.” Raparperitaivasta seurannut Turkmenialainen tyttöystävä on tunnelmaltaan iloisempi, mutta Rakkauden planeetta taas yhteiskunnallisesti kantaa ottava. Sundqvist olisi halunnut julkaista Rakkauden planeetan pahvikansissa, mutta ne eivät olisi sopineet suurten markettien varkaudenestojärjestelmiin. Sundqvist oli saanut sanoitustekniikkaansa vaikutteita Reino Helismaalta ja Sauvo Puhtilalta, ja hän tunnusti vuonna 1996 tärkeimmäksi esikuvakseen Juha Vainion. Lempikirjailijakseen hän mainitsi Anton Tšehovin, jonka tragikomiikasta hän sai inspiraatiota tekstintekijänä. Sundqvist tuli harvoin äänitysstudioon valmiiden tekstien kanssa, vaan hän viimeisteli ne useimmiten vasta sitten, kun kappale oli muuten jo valmis. Toisinaan hän saattoi käskeä muut kahville voidakseen kirjoittaa sanoitukset loppuun rauhassa. Tämä ei tarkoita, etteikö Sundqvist olisi jo etukäteen miettinyt laulujen teemoja tai tarinoita, hän ei vain halunnut kertoa niistä etukäteen muille. Paanasen mukaan Sundqvist piti tarinat pimennossa myös siksi, ettei loppuratkaisu olisi paljastunut soitossa. Esiintymättömyys Leevi and the Leavings oli tunnettu siitä, että se ei esiintynyt koskaan julkisesti. Yhtye ei kertonut sille mitään keskeistä syytä, mutta aluksi kyse oli ilmeisesti vain Leevi-mytologialla leikittelystä. Alkuvaiheessa yhtyeen oli tarkoitus julkaista vain singlejä ja sen julkikuvaan kuului faktan ja fiktion sekoittaminen, mihin levy-yhtiö antoi vapaat kädet. Atte Blom ja Sundqvist vetäytyivät muutaman viikon ajan päivittäin luomaan kansissa esiintyviä hahmoja ja tapahtumia, joiden myötä alkoi syntyä Leavings-maailma ja -mytologia. Esikoissinglen kannessa esittäjäksi mainitaankin pelkkä ”The Leavings”. Sundqvist vertasi ensimmäisessä Leavings-haastattelussa vuonna 1978 yhtyettä Pink Floydiin: Jos Leevi and the Leavings olisi esiintynyt, Sundqvist olisi halunnut samanlaisen lavashow’n kuin Pink Floydilla. Keikoista olisi pitänyt tulla unohtumattomia ja kerta kerralta parempia. Sundqvistin nuoruudenystävän Juha Partasen mukaan yhtyeelle oli helpompaa rakentaa mainetta muiden keinojen, kuten videoiden avulla. Yhtyeen kappaleita olisi ollut vaikea soittaa keikalla täysipainoisesti, sillä levyillä kappaleissa on useita päällekkäisäänityksiä ja trikkejä. Kappaleet olisi pitänyt sovittaa uudelleen, eikä Sundqvistin ääni myöskään kuulostanut luonnossa samanlaiselta kuin levyllä. Sovitustyyli johti ennen pitkää tilanteeseen, jossa keikoille olisi pitänyt palkata lukuisia lisämuusikoita. Yhtye ei halunnut myöskään käyttää taustanauhoja, sillä se olisi tuntunut ”huijaukselta”. Lisäksi Sundqvist ei pitänyt suurista väkijoukoista tai matkustamisesta. Koska hän oli myös tinkimätön ja halusi tehdä asiat oman päänsä mukaan, konserttijärjestelyistä olisi todennäköisesti tullut hankalia. Sundqvist viihtyi parhaiten perheensä parissa, mitä esiintyminen olisi rajoittanut. Päätös keikkailemattomuudesta ei ollut yksinomaan Sundqvistin, vaikka toisinaan yhtyeen muut jäsenet kaipasivatkin keikoilta saatavaa suoraa yleisöpalautetta. Tarjouksia kuitenkin tuli jatkuvasti, ja Sundqvist kertoi niistä yleensä jälkikäteen – esimerkiksi eräs suomalainen merkittävä rockfestivaali tarjosi 1980–1990-lukujen vaihteessa 600 000 markan esiintymispalkkiota. Sundqvist totesi myös useaan otteeseen yhtyeen olevan sen jäsenille vain harrastus, ja hän kertoi suhtautuvansa esimerkiksi jalkapalloon paljon vakavammin kuin musiikin tekemiseen. Vuoden 1984 haastattelussa Yleisradiolle hän totesi, että yhtye esiintyisi, jos se ei olisi niin epäkaupallinen ja harrastelijamainen. Sundqvist myös epäili vuoden 1990 haastattelussaan Soundissa, että keikkailu olisi todennäköisesti ”polttanut hänet loppuun”. Leevi and the Leavings teki kuitenkin kaksi ”keikkaa” Äimärock-festivaaleilla Iittalassa kesällä 1978 nimillä Rife Paananen & Kyytipojat ja Tarmon Dynamo. Väliaikamusiikkina soitettiin jo studiossa äänitetyt ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” ja ”Rakas Annika...”, jotka julkaistiin singlenä myöhemmin kesällä. Leevi and the Leavingsin ainoa julkinen esiintyminen tapahtui Suomen vuoden 1981 Euroviisu-alkukarsinnassa, jossa yhtye putosi jatkosta yleisöäänestyksen perusteella. Ylen Mediakomppania-ohjelmassa vuonna 1990 yhtye esitti livenä kappaleensa ”Matkamuistoja”. Tallenne vuoden 1981 Euroviisu-alkukarsinnan esiintymisestä julkaistiin Ylen Elävässä arkistossa vuonna 2019. Ylessä oli pitkään oletettu, ettei esiintymisestä ole säilynyt tallennetta lainkaan, ja mikäli esitys oli aikanaan taltioitu videolle, nauha oli sittemmin käytetty uudelleen. Televisiosta videokasetille nauhoitettu video löytyi vuonna 2019 Risto Paanasen kotoa. Perintö Marraskuussa 2007 ilmestyi tribuuttialbumi Melkein vieraissa, jonka julkaisi suomalainen musiikkiyhtiö Elements Music. Levyllä on Leevi and the Leavingsin suurimpia menestyskappaleita muun muassa Happoradion, Maija Vilkkumaan, Viikatteen ja Egotripin esittäminä. Jokainen esiintyjä teki itse sovitukset. 22. lokakuuta 2008 julkaistiin viiden CD:n ja yhden DVD:n kattava kokoelmaboksi Matkamuistoja – kaikki singlet 1978–2003. Kokoelmassa on 98 kappaletta, ja sen mukana julkaistiin 36-sivuinen kirjanen, joka sisältää haastattelumateriaalia. Vaikutus suomalaiseen kulttuuriin Cover-yhtye LeeWings on soittanut Leevi and the Leavingsin kappaleita keikoillaan vuodesta 1998. Ohjaaja Jussi Parviainen teki televisioon keväällä 1999 minisarjan Elina, mitä mä teen?, joka perustui yhtyeen lauluihin. Sarjassa näyttelivät muun muassa Ismo Apell, Kari Sorvali ja Outi Alanen. Leevi and the Leavingsin lauluihin perustuva musikaali Teuvo sai kantaesityksensä Hämeenlinnan Kaupunginteatterissa helmikuussa 2006. Esitys oli teatterin vuoden suosituimpia ja sai lähes 20 000 katsojaa. Musikaalia on esitetty sen jälkeen muuallakin, esimerkiksi Vaasan ylioppilasteatteri Rampissa kesällä 2010. Yhtyeen musiikin kautta kerrottu sanaton näytelmä Finnhits sai ensi-iltansa Espoon kaupunginteatterissa syyskuussa 2010. Näytelmä on sukukronikka, joka kertoo yhden perheen tarinan kolmen sukupolven ajalta. PMMP:n vuoden 2006 albumilla Leskiäidin tyttäret julkaistu kappale ”Henkilökohtaisesti” on kunnianosoitus Leevi and the Leavingsille. Yhtye on ollut innoittaja sekä PMMP:n sanoituksille että musiikille; musiikkitoimittaja Ilkka Mattilan mukaan ”sundqvistmaiset tarinat ja melodiat ovat olleet suurelle yleisölle tarttumapinta PMMP:n kappaleisiin”. YUP-yhtyeen Jarkko Martikainen on kertonut, että on yrittänyt ”omaksua häneltä (Sundqvistilta) sitä asennetta, että laulussa ei välttämättä pidä esittää vahvoja väitteitä”. Apulannan Sipe Santapukki on sanonut, ettei löydä ”tarpeeksi hienoja sanoja” kertoakseen yhtyeestä, joka muutti hänen elämänsä ja joka edustaa hänelle täydellisyyttä. Arttu Wiskarin vuoden 2014 kappale ”Sirpa” sai Rumban arvostelussa moitteita Leevi and the Leavings -vaikutteista: ”Se ei ole tribuutti, se ei ole edes pastissi, vaan historian hävyttömin plagiaatti”. Äänestykset Radiomafian top 500 -äänestyksessä vuonna 1995 haettiin kaikkien aikojen parasta kappaletta. Ainoa Leevi and the Leavingsilta listalle päässyt kappale oli ”Teuvo, maanteiden kuningas”, mutta se jäi kauas kärjestä. Rumban Suomirockin parhaat biisit -kriitikkoäänestyksessä 1998 sama kappale pääsi 22. sijalle. Listalla oli kahdeksan Leevi and the Leavingsin kappaletta, joista toiseksi korkeimmalle, 37:nneksi, sijoittui ”Pohjois-Karjala”. Vuonna 2001 Helsingin Sanomien Nyt-liite järjesti äänestyksen parhaista suomalaisista albumikansista. Leevi and the Leavingsin albumi Suuteleminen kielletty pääsi 18:nneksi ja Perjantai 14. päivä 32:nneksi. Soundi listasi 50 parasta suomalaista rock-albumia vuonna 2005, jolloin Häntä koipien välissä valittiin 19. sijalle. Helsingin Sanomat järjesti lukijoilleen vuonna 2007 Sata rakkainta suomirockia -äänestyksen. Leevi and the Leavingsiltä äänestettiin yhteensä 17:ää kappaletta, joista lopulliselle listalle valittiin kolme: ”Mitä kuuluu Marja-Leena?”, ”Pohjois-Karjala” ja ”Teuvo, maanteiden kuningas”. Yhtye ei kuitenkaan päässyt lopullisessa äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon. Yhtyeen kappale ”Jos Helsinki on kaunis” sijoittui kolmannelle sijalle Nyt-liitteen Kaunein Helsinki-aiheinen kappale -verkkoäänestyksessä 2010. Leavings-Orkesteri Yhtyeen vanhat jäsenet Risto Paananen, Juha Karastie ja Niklas Nylund ilmoittivat huhtikuussa 2011 palaavansa Leavings-Orkesteri-nimisenä yhtyeenä. Leavings-Orkesteri julkaisi Arpapeliä-nimisen albumin 25. toukokuuta. Levyn sisältö on kokonaan orkesterin omaa käsialaa. Leavings-Orkesteri kiertää uuden levyn myötä myös esiintymässä. Tammikuussa 2012 yhtye julkaisi videon uuden kappaleen ”Tänäänkin” studiosessioista ja kesäkuussa 2015 uuden singlen ”Siellä missä toisetkin”. Vuonna 2020 Leavings-Orkesteri oli mukana Arttu Wiskarin kappaleessa "Tässäkö tää oli?". Kappale nousi suomen virallisen sinkkulistan toiseksi. Kokoonpanot 1978–1979 Gösta Sundqvist (laulu, kitara) Risto Paananen (kitara, basso, laulu) Reijo Inna (rummut) Jari Malinen (koskettimet) 1979–1982 Gösta Sundqvist (laulu, kitara) Juha Karastie (kitara) Risto Paananen (basso, laulu) Jarmo Leivo (rummut) 1982–1986 Gösta Sundqvist (laulu, kitara) Juha Karastie (kitara) Risto Paananen (basso, laulu) Markku Mattila (rummut) 1986–1987 Gösta Sundqvist (laulu, kitara) Juha Karastie (kitara) Risto Paananen (basso, kitara, rummut) 1987–2003 Gösta Sundqvist (laulu, kitara) Juha Karastie (kitara) Risto Paananen (basso, laulu) Niklas Nylund (rummut) Diskografia Studioalbumit Suuteleminen kielletty (1980) Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen (1981) Kadonnut laakso (1982) Raha ja rakkaus (1985) Perjantai 14. päivä (1986) Häntä koipien välissä (1988) Musiikkiluokka (1989) Varasteleva joulupukki (1990) Raparperitaivas (1991) Turkmenialainen tyttöystävä (1993) Rakkauden planeetta (1995) Käärmenäyttely (1996) Kerran elämässä (1998) Bulebule (2000) Onnen avaimet (2002) Hopeahääpäivä (2003) Palkintoja Hopeinen Muuvi Hannu Puttoselle hänen ohjaamastaan kappaleen ”Rakkauden työkalu” musiikkivideosta (1994) Vuoden yhtye 1995, Emma-palkinto Juha Vainio -palkinto Gösta Sundqvistille työstään suomalaisena lauluntekijänä (1996) Lähteet Mediakomppania, Dokumentti Gösta Sundqvistista (otteita dokumentista Elävässä arkistossa), Yleisradio, 1990 Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Gösta Sundqvist Ylen Elävässä arkistossa Leevi and Leavings - Sinisilmä mansikkasuu ainoa nauhoitettu keikka Ylen Elävässä arkistossa Seulonnan keskeiset artikkelit 78.84 Pop, rock


text: Laika () oli ensimmäinen eläin Maan kiertoradalla. Laika oli Moskovan kadulta löytynyt sekarotuinen narttukoira, joka painoi noin kuusi kiloa. Noin kolmevuotiasta kadulla kylmään ja koviin olosuhteisiin tottunutta koiraa pidettiin sopivana avaruuskoiraksi. Muitakin koiria koulutettiin tähän tehtävään, mutta Laika oli ensimmäinen avaruuteen matkannut elävä olento, kun Neuvostoliitto lennätti sen marraskuussa 1957 Maan kiertoradalle. Aluksi Laikan nimi oli Kudrjavka (”Pikku kippura”), ja sitä kutsuttiin lempinimillä Žutška (”Pikku kirppu”) ja Limontšik (”Sitruuna”). Yhdysvalloissa lehdistö kutsui Laikaa nimellä Muttnik (mutt + Sputnik, jossa mutt tarkoittaa sekarotuista koiraa). Monirotuisen Laikan on arveltu olleen huskyn ja terrierin sekoitus. Sputnik-2 Neuvostoliitto lähetti Laikan sunnuntaina 3. marraskuuta 1957 kello 22:28 avaruuteen osana Sputnik-ohjelmaa. Ohjelman ensimmäinen satelliitti, Sputnik 1, oli ensimmäinen keinotekoinen Maata kiertävä satelliitti. Seuraava avaruusalus oli yli kymmenen kertaa raskaampi ja varustelultaan selvästi miehitettyjä lentoja valmisteleva lento. Laikaa kuljettava Sputnik 2 ei kuitenkaan voinut palata ehjänä takaisin Maahan. Laikan moduulissa oli televisiokamera ja muita tunnistimia, jotka mittasivat sen verenpainetta ja sydämen lyöntitiheyttä. Alus kiersi radalla yhteensä yhdeksän kuukautta ennen sen tuhoutumista ilmakehässä. Avaruuteen lähetettyjä koe-eläimiä Jo ennen Laikaa eläimiä oli laukaistu avaruuteen, mutta ballistisille radoille, joilta kappale palaa saman tien Maan pinnalle Maan vetovoiman vaikutuksesta. Laika laukaistiin ensimmäisenä Maan kiertoradalle. Osa näistä eläimillä tehdyistä kokeista onnistui, eli raketin laukaisu tapahtui oikein ja kapselin palaaminen Maahan laskuvarjon avulla tapahtui turvallisesti. Tällöin kapselissa matkustanut eläin palasi elävänä maahan, mutta myös epäonnistumisia sattui. Vuosina 1960–1966 vielä kahdeksan koiraa kävi Laikan lisäksi avaruudessa. Ensimmäiset kiertoradalta elävinä palautetut koirat olivat Strelka () ja Belka (). Kaksikon kerrotaan suorittaneen matkansa Sputnik 5:llä elokuussa 1960. Tšernuška () kiersi maapallon kertaalleen Sputnik 9:llä maaliskuussa 1961, juuri ennen Juri Gagarinin 12. huhtikuuta 1961 miehittämää avaruuslentoa. Tšernuškan lennolla kokeiltiin, miten astronauttia esittävä nukke selviäisi laskuvarjolla hätälaskusta. Laikan kuolinsyy Laikan todellista kuolinsyytä ei julkistettu moniin vuosiin lennon jälkeen, vaan Neuvostoliiton viranomaiset kertoivat Laikan joko myrkytetyn ruoalla tai kuolleen hapenpuutteeseen. Vasta lokakuussa 2002 projektissa mukana ollut tiedemies Dmitri Malašenkov paljasti, että Laika kuoli jo 5–7 tuntia laukaisun jälkeen kuumuuteen ja stressiin satelliitin lämmönsäätelyjärjestelmän petettyä. Laikan yllä oli päätä lukuun ottamatta avaruuspuku, joka helpotti syke-, verenpaine- ja hengitysmittauksia, mutta se on voinut myös lisätä eläimen kokemaa kuumuutta. Venäjän kosmonauttien keskukseen pystytettiin muistomerkki Laikan kunniaksi 50 vuotta uroteon jälkeen vuonna 2008. Lähteet Aiheesta muualla Avaruudessa käyneet eläimet Kuuluisat koirat Sputnik-ohjelma Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Lynx on klassinen tekstipohjainen ja monipuolisesti säädettävä verkkoselain. Lynx tukee myös gopher-, FTP- ja WAIS-protokollia ja toimii myös tiedostoselaimena. Lynx on maailman vanhin yhä kehitettävä WWW-selain (1992–), ja ensimmäinen, joka levisi laajalti julkiseen käyttöön. Se on tarkoitettu käytettäväksi yksinkertaisilla tekstipohjaisilla päätteillä tai niitä matkivilla pääteohjelmilla, mutta sitä voi käyttää myös komentorivikäskyillä. Alun perin selaimen kehittivät Kansasin yliopistossa opiskelleet Lou Montulli, Michael Grobe ja Charles Rezac vuonna 1992. Lynx käyttää värejä informaation tyypin ilmaisemiseen. Oletusarvoisesti esimerkiksi lihavoitu teksti näkyy punaisena, kursivoitu teksti sinisenä, hyperlinkit vihreinä ja tietyllä hetkellä korostettu linkki keltaisena. Lynx ei itse osaa näyttää kuvia eikä videoita. Se ei myöskään tue Flashia tai JavaScriptia. Lynx on kuitenkin mahdollista säätää käyttämään jotakin ulkopuolista ohjelmaa kuvien näyttämiseen ja videoiden esittämiseen. Eräs Lynxin käyttömuoto on sellainen, että järjestelmään liitetty puhesyntetisaattori lukee ääneen Lynxin esittämän tekstin; tämä on melko alkeellinen mutta hinnaltaan edullinen tapa saada Web-sivut myös näkövammaisten ulottuville. Näkövammaiset voivat käyttää Lynxiä myös pistekirjoitusnäytön avulla. Lynx käyttää omaa versiotaan alun perin Tim Berners-Leen CERNissä WWW:tä kehittäessä kirjoittamasta Libwww-kirjastosta, joka sisältää perustoiminnot WWW:n käyttöön. Lynxissa on myös TLS-tuki. Lynx näyttää verkkosivuston sisällön kuten hakukoneet sen näkevät, joten selaimen avulla voidaan tutkia sivustojen indeksointiongelmia. Lynxin lisäksi on olemassa useita muita tekstipäätepohjaisia WWW-selaimia, kuten w3m ja Links ja siitä edelleen kehitetyt versiot kuten eLinks. Myös Emacs-editorille on oma Lispillä kirjoitettu selain Emacs/W3. Lähteet Aiheesta muualla Selaimet Vapaat ohjelmistot


text: Tämä on luettelo lentokoneista valmistusvuosien ja käyttötarkoituksen mukaan. Lentokoneet valmistusvuosien ja käyttötarkoituksen mukaan


text: Luettelo lentokoneista tyypin, valmistajan ja prototyypin ensilennon vuoden, tai jossain tapauksissa käyttöönottovuoden mukaan järjestettynä. Siviililentokoneet Suihkukoneet ACAC ACAC ARJ21 Airbus Airbus A300, 1972, ensimmäinen kaksimoottorinen laajarunkokone Airbus A310, 1982 Airbus A318, 2002 Airbus A319, 1995 Airbus A320, 1987 Airbus A321, 1993 Airbus A330, 1992 Airbus A340, 1991 Airbus A350, 2013 Airbus A380, 2005 Antonov Antonov An-124, 1982 Antonov An-225, 1988 BAC 1-11 (One-Eleven) BAC/Aerospatiale Concorde Boeing Boeing 707, 1957 Boeing 717, 1998 Boeing 727, 1963 Boeing 737, 1967, eniten valmistettu matkustajakone. Boeing 747, 1969 Boeing 757, 1982 Boeing 767, 1981 Boeing 777, 1994 Boeing 787, 2009 British Aerospace BAe 146-100, 1981 BAe 146-200, 1982 BAe 146-300, 1987 Avro RJ70 Avro RJ85 Avro RJ100 de Havilland de Havilland D.H.106 Comet, 1949, ensimmäinen suihkumatkustajakone Douglas Douglas DC-8, 1958 Douglas DC-9, 1965 McDonnell-Douglas DC-10, 1970 McDonnell-Douglas MD-11 McDonnell-Douglas MD-81 McDonnell-Douglas MD-82 McDonnell-Douglas MD-83 McDonnell-Douglas MD-87 McDonnell-Douglas MD-88 McDonnell-Douglas MD-90 Embraer Embraer 110 Embraer 120 Embraer 135, 1999 Embraer 140, 2000 Embraer 145, 1995 Embraer 170, 2002 Embraer 175, 2003 Embraer 190, 2004 Embraer 195, 2004 Hawker Siddeley Trident Kawasaki Ki-56 Learjet / C-21, 1963. Lockheed L-1011 Tristar, 1970 Sud-Aviation Caravelle, 1955 Tupolev Tupolev Tu-104, 1955 Tupolev Tu-134, 1963 Tupolev Tu-144, 1968 Tupolev Tu-154, 1968 Tupolev Tu-204 Tupolev Tu-214 Tupolev Tu-334 Vickers VC-10 X-45 Potkuriturbiinikoneet Aérospatiale/Aeritalia ATR 42, 1984 ATR 72, 1988 de Havilland de Havilland Canada Dash 8, 1983 Saab Saab 340 Saab 2000 Potkurilentokoneet Airspeed AS.57 Ambassador Beechcraft Beechcraft 18, 1937. Beechcraft Bonanza, 1945. Boeing Boeing 247, 1933, ensimmäinen kokometallinen matkustajakone. Bristol Bristol Brabazon de Havilland de Havilland Dove de Havilland Heron Douglas Douglas DC-2, 1934 Douglas DC-3 / C-47 Dakota, 1935 Douglas DC-4, 1946 Douglas DC-6, 1946 Douglas DC-7, 1953 Handley-Page Handley-Page W.8 Handley Page H.P.42 HPR-7 Herald Junkers Junkers F13, 1919 Junkers Ju 52/3m, 1931 Lake Aircraft Lake LA-4-200 Buccaneer Lockheed Lockheed L-1049 Super Constellation, 1950 Piper Piper PA-31 Saab Saab 90 Scandia Saunders-Roe Saunders-Roe Princess Short Short SC.7 Skyvan Yleisilmailu Curtiss J4N Jenny Beechcraft Bonanza De Havilland D.H.60 Moth Taylor Cub Cessna Cessna 150 Cessna 152 Cessna 172 Cessna 180 Cessna 182 Hawker HS-125 Piper Piper Cherokee / Arrow Piper PA-32 Cherokee Six Republic RC-3 Seabee Purjelentokoneet Airspeed Horsa Antonov A-11 Antonov A-13 Antonow A-15 Antonow A-7 Antonow A-9 Applebay Chiricahua Applebay Mescalero Applebay Zuni Avo 68 Blohm & Voss BV 40 DFS 230 DFS Habicht DFS Kranich DFS Rhönsperber DG-100 DG-1000 DG-200 DG-300 DG-400 DG-800 ETA (lentokone) Elfe 17a General Aircraft Hamilcar Glasflügel Kestrel Gribowski G-29 Grob G 102 Grob G 103 Grob G 109 Grob G109A (moottoripurjelentokone) H101 Salto Iljušin Il-32 Jakovlev Jak-14 KK-1e Utu, Suomi Lange Antares 20E Letov LF 107 Luňák Lippisch-Ente Lo100 Messerschmitt Me 321 PIK PIK-3c "Kajava" Harakka II PIK-16 "Vasama" PIK-20 "Tiu" PZL Bielsko SZD-30 PZL Bielsko SZD-36 PZL Bielsko SZD-50 PZL Bielsko SZD-9 PZL PW-5 Rolladen Schneider LS-1 Rolladen Schneider LS-2 Rolladen Schneider LS-3 Rolladen Schneider LS-4 Rolladen Schneider LS-5 Rolladen Schneider LS-6 Rolladen Schneider LS-7 Rolladen Schneider LS-8 Rolladen Schneider LS-9 Rolladen Schneider LSD Ornith SB5 SG 38 Scheibe L-Spatz Scheibe SF 25 Schempp-Hirth Cirrus Schempp-Hirth Discus Schempp-Hirth Duo Discus Schempp-Hirth Janus Schempp-Hirth Nimbus Schempp-Hirth SHK Schempp-Hirth Ventus Schleicher ASH 25 Schleicher ASK 13 Schleicher ASK 16 Schleicher ASK 21 Schleicher ASW 12 Schleicher ASW 15 Schleicher ASW 19 Schleicher ASW 22 Schleicher ASW 24 Schleicher ASW 27 Schleicher ASW 28 Schleicher K 10 Schleicher K 7 Schleicher K 8 Schleicher Ka 2 Schleicher Ka 4 Schleicher Ka 6 Speed-Astir Standard Austria S Stemme S 10 Waco CG-4A Lentoveneet Suomi Eklund TE-1 Venäjä/Neuvostoliitto Berijev MBR-2 (1932) Be-2 eli KOR-1 (1936) MDR-5 (1937) MBR-7 (1939) Be-2 eli KOR-2 (1940) Be-8 (1947) Be-6 (1948) R-1 (1952) Be-10 (1956) Be-12 (1960) Be-1 (1965) Be-30 (1968) VVA-14 (1972) A-50 (1978) A-40 (1986) Be-32K (1995) Be-103 (1997) Be-200 (1998) Be-200E kehitteillä Be-112 kehitteillä Be-2500 kehitteillä Yhdistynyt kuningaskunta Short Sunderland Yhdysvallat Boeing Boeing 314 Clipper, 1939 Consolidated Catalina Pommittajat Tämä osio sisältää toisen maailmansodan aikaiset kevyet, keskiraskaat ja raskaat pommikoneet, syöksypommittajat, torpedopommittajat, rynnäkkökoneet ja uudenaikaisemmat pommittajat. Maat on luetteloitu aakkosjärjestyksessä. Kansainvälisenä yhteistyönä toteutut on luetteloitu viimeisinä. Maakohtaisesti koneet on luetteloitu aakkosjärjestyksen ja ajan mukaan. Italia Toinen maailmansota Fiat BR.20 Piaggio P.108 Savoia-Marchetti SM.79 Sparviero Kylmä sota Fiat G.91 Panavia Tornado Neuvostoliitto/Venäjä Petljakov Pe-2 Petljakov Pe-4 Petljakov Pe-8 Iljušin Il-2 Šturmovik (Штурмовик) Iljušin DB-3 Tupolev SB-2bis Tupolev TB-1 Tupolev TB-3 Tupolev Tu-2 Tupolev Tu-4 Lisunov Li-2 Iljušin Il-10 Iljušin Il-28 "Beagle" Mikojan-Gurevitš MiG-27, MiG-23 rynnäkköversio. Myasishšev M-4 "Bison", strateginen pommittaja. Tupolev Tu-16 "Badger", strateginen pommittaja. Tupolev Tu-22 "Blinder" Tupolev Tu-26 "Backfire", strateginen pommittaja. Tupolev Tu-95 "Bear", strateginen pommittaja. Tupolev Tu-142 Tupolev Tu-160 "Blackjack", strateginen pommittaja. Suhoi Su-2 Suhoi Su-7 "Fitter A" Suhoi Su-17 / Su-20 / Su-22 "Fitter" Suhoi Su-24 "Fencer" Suhoi Su-25 "Frogfoot" Suhoi Su-39 Jermolajev Jer-2 Jakovlev Jak-2 Jakovlev Jak-28 "Brewer" Jakovlev Jak-38 "Forger" Japani Toinen maailmansota Aichi D1A "Susie", syöksypommittaja, 1934. Aichi D3A "Val", tukialussyöksypommittaja, 1937. Yokosuka D4Y Suisei "Judy", syöksypommittaja. Nakajima B5N "Kate" Mitsubishi G3M "Nell", 1936. Mitsubishi G4M "Betty", 1941. Mitsubishi Ki-21 "Sally", 1936. Kawasaki Ki-48 Sokei "Lily", keskiraskas syöksy- ja vaakapommituskone, 1939. Kawanishi H6K "Mavis", lentovene. Kawanishi H8K "Emily", lentovene. Puola PZL P.23 Karas PZL 37 Los Ranska Bleriot XI, 1908, ensimmäinen kone joka ylitti Englannin kanaalin. Breguet 14 Amiot 143 Amiot 354 Saksa Toinen maailmansota Arado Ar 234, ensimmäinen suihkupommittaja, 1943. Dornier Do 17 Dornier Do 217 Heinkel He 111 Heinkel He 177 Junkers Ju 86 Junkers Ju 87 Stuka, 1935. Junkers Ju 88, 1938. Junkers Ju 188 Junkers Ju 290 Yhdistynyt kuningaskunta Handley Page O/100 Handley Page O/400 Handley Page V/1500 Toinen maailmansota Vickers Wellesley, kevyt pommittaja, 1935. Vickers Wellington, keskiraskas pommittaja, 1936. Fairey Battle, kevyt pommittaja, 1936. Bristol Blenheim, kevyt pommittaja, 1936. Armstrong Whitworth Whitley, keskiraskas pommittaja, 1936. Handley Page Hampden, keskiraskas pommittaja, 1936. Short Stirling, raskas pommittaja, 1939. Handley Page Halifax, raskas pommittaja, 1939. 6176 rakennettu. Avro Lancaster, raskas pommittaja, 1942. 7377 rakennettu. Bristol Beaufort, torpedopommittaja, 1938. De Havilland Mosquito, hävittäjä-pommittaja, yöhävittäjä ja tiedustelukone, 1940. 7781 rakennettu. Kylmä sota Avro Lincoln, raskas pommittaja, ensilento 1946. English Electric Canberra / Martin B-57, ensimmäisen sukupolven suihkupommittaja 1949. Handley Page Victor, strateginen pommittaja. Vickers Valiant, strateginen pommittaja. Avro Vulcan, strateginen pommittaja. Blackburn Buccaneer, rynnäkkökone, käytettiin 1958–1993. Yhdysvallat Martin B-10 ensilento 1932. Toinen maailmansota Douglas A-20 Havoc / DB-7 / Boston, ensilento 1938. Boeing B-17 Flying Fortress Douglas B-18 Bolo Consolidated B-24 Liberator, eniten valmistettu USA:n pommikone 2. maailmansodassa. Douglas A-26 Invader Martin B-26 Marauder North American B-25 Mitchell Tyynimeri Douglas SBD Dauntless, syöksypommittaja. Curtiss SB2C Helldiver, syöksypommittaja. Douglas TBD Devastator, torpedopommittaja, 1935. Grumman TBF Avenger, torpedopommittaja. Douglas A-1 Skyraider, viimeinen mäntämoottorinen taistelukone, 1945. Douglas A-4 Skyhawk, 1954. Lockheed A-29 Hudson Boeing B-29 Superfortress Consolidated/Convair B-32 Dominator Boeing B-47 Stratojet, 1947. Boeing B-52 Stratofortress, 1952, edelleen käytössä. Corsair B-58 Hustler, 1956. DouglasB-66 Destroyer / A-3 Skywarrior, 1954. Douglas A-4 Skyhawk Grumman A-6 Intruder, 1960. North American A-5 Vigilante, 1964. Vought A-7 Corsair II, 1965. Fairchild-Republic A-10 Thunderbolt II "Warthog", rynnäköinti. Rockwell B-1 Lancer, strateginen pommittaja 1974. Northrop Grumman B-2 Spirit, strateginen häivepommittaja, 1989. Lockheed F-117A Nighthawk, häivepommittaja, 1981. Lockheed AC-130 Spectre Kansainväliset SEPECAT Jaguar, rynnäkkökone, ensilento 1973. Tiedustelu- ja tutkakoneet, tankkerit ja rahtikoneet Curtiss SOC Seagull, USA, meripartointi ja tiedustelu, 1934 Focke-Wulf Fw 200 Condor, Saksa, meritiedustelu, 1937. Fieseler Fi 156 Storch, Saksa, yhteyskone. Mitsubishi Ki-15, Japani, tiedustelu- ja yhteyskone, 1936. Kawanishi E7K, Japani, tiedustelukone. Avro Anson, UK, meritiedustelu, 1935. Short Sunderland UK, lentovene. Vickers Warwick, UK, meritiedustelu. Consolidated Catalina, USA, meritiedustelu. North American-Rockwell RA-5 Vigilante, USA, tiedustelu. North American-Rockwell OV-10 Bronco, USA, rahti ja rynnäköinti. BAe Nimrod, UK, meritiedustelu. Boeing C-135 Boeing OC-135 Open Skies, USA, valvonta. Boeing KC-135 Stratotanker, tankkeri. Boeing RC-135 Rivet Joint, tiedustelu. E-3 Sentry, USA, AWACS E-8 Joint STARS ES-3 Shadow, USA, elektroninen tiedustelu. S-3 Viking Lockheed P-2 Neptune, USA, meritiedustelu. Lockheed P-3 Orion, USA, meritiedustelu. Lockheed EP-3E Aries II, USA, elektroninen tiedustelu. Cessna O-1G "Bird-Dog" Lockheed C-130 Hercules, 1954. Lockheed C-5 Galaxy, 1968. Lockheed U-2 Lockheed SR-71 Blackbird Hävittäjälentokoneet Tämä luettelo sisältää torjuntahävittäjät, raskaat hävittäjät, yöhävittäjät ja suihkuhävittäjät. Monista näistäkin on tehty malleja, joita on käytetty rynnäköintiin. Alankomaat Ensimmäinen maailmansota, jolloin Fokker toimi Saksassa Fokker E.I Eindecker, ensimmäinen hävittäjäkone, 1914. Fokker Dr.I, kolmitaso. Fokker D.VII, 1918. Sotien välinen aika Fokker C.V Toinen maailmansota Fokker D.XXI Intia Hindustan Aeronautics HAL Marut eli HAL HF-24 Marut 1961. Hindustan Aeronautics HAL LCA, 2001. Italia Toinen maailmansota Fiat G.50 Fiat G.55 Macchi MC.200 Macchi MC.202 Macchi C.205 Reggiane Re.2000-2005 Kylmä sota Aeritalia G.91Y Israel Israel Air Industries Kfir, 1971. Israel Air Industries Nesher, 1972. Israel Air Industries Lavi, 1982. Japani Toinen maailmansota Mitsubishi A6M Reisen "Zero" Kawasaki Ki-45 "Toryu" Kawasaki Ki-100 Kawasaki Ki-61 "Hien" Nakajima Ki-43 Hayabusa "Oscar" Nakajima J1N Gekko "Irving" Mitsubishi J2M Raiden "Jack" Kawanishi N1K Shiden "George" Nakajima Ki-84 Hayate "Frank" Kylmä sota Mitsubishi F-1, 1975. Mitsubishi F-2, 1995. Kanada Avro Arrow, 1957. Kiina Nanchang Fantan A / Q-5 Korea Korean Aerospace Industries KAI A-50 / T-50 Ranska Ensimmäinen maailmansota Nieuport 17, ensilento 1916. SPAD VII / XIII, ympärysvaltojen paras hävittäjä, 1917. Toinen maailmansota Dewoitine D.520 Bloch MB.150 Morane-Saulnier M.S. 406 Toisen maailmansodan jälkeinen aika Dassault Etendard IV Dassault Mirage III / V Dassault Mirage F1 Dassault Mirage 2000 Dassault Rafale Ruotsi Toisen maailmansodan jälkeinen aika Saab 29 Tunnan Saab 32 Lansen Saab 35 Draken Saab AJ-37 Viggen Saab JAS 39 Gripen Saksa Arado Ar 80 Focke-Wulf Fw 190 Focke-Wulf Ta 154 Heinkel He 51 Heinkel He 112 Heinkel He 162 Messerschmitt Bf 109, valmistusmäärä 35 000, 1935. Messerschmitt Bf 110 Messerschmitt Me 210 Messerschmitt Me 163, ainoa sarjavalmisteinen rakettihävittäjä, 1941. Messerschmitt Me 262, ensimmäinen operatiivinen suihkuhävittäjä, 1941. Bachem Ba 349 Suomi IVL D.26 Haukka Toinen maailmansota VL Myrsky VL Pyörremyrsky Taiwan AIDC F-CK-1 Ching-kuo (IDF), 1989. Tšekkoslovakia/Tšekki Aero L-39 Albatros, 1986. Neuvostoliitto/Venäjä Polikarpov I-16, 1933. Polikarpov U-2 / Po-2, maailman eniten valmistettu sotilaskone: 40000 kpl, 1928. I-153 Tupolev I-4 Tupolev I-12 Tupolev Tu-28P Lavotškin (englanniksi: Lavochkin) (Лавочкин) LaGG-1 / I-22 LaGG-3 Lavotškin La-5 La-7 La-9 La-11 La-15 Jakovlev (englanniksi: Yakovlev) Jakovlev Jak-1 Jakovlev Jak-7 Mikojan-Gurevitš (englanniksi: Mikoyan-Gurevich) (Микоян-Гуревич) MiG-1/MiG-3 MiG-9 I-250 (N) / MiG-13, laivasto, 1945. MiG-15, suihkuhävittäjä, palveluskäyttöön 1949. MiG-17 "Fresco", 1953. MiG-19 "Farmer", 1952, sarjavalmistus 1955, ensimmäinen Neuvostoliiton ohjuksin aseistettu yliäänihävittäjä. MiG-21 "Fishbed", eniten rakennettu suihkuhävittäjä, 1956. MiG-23 "Flogger B" MiG-25 "Foxbat" MiG-29 "Fulcrum" MiG-31 "Foxhound" Suhoi Su-9/Su-11 Su-15 "Flagon" Su-17/Su-20/Su-22 Su-24 Su-27 "Flanker" Yhdysvallat Toinen maailmansota Brewster F2A "Buffalo" Lockheed P-38 Lightning Curtiss P-40 Warhawk Bell P-39 Airacobra Republic P-47 Thunderbolt North American P-51 Mustang Grumman F4F Wildcat Grumman F6F Hellcat, tyynenmeren paras hävittäjä, 1942. Vought F4U Corsair, 1940. Grumman F8F Bearcat, sodan lopussa ja korean sodassa. Kylmä sota (1945–1991) Lockheed P-80 Shooting Star, ensimmäinen USA:n laajasti käytetty suihkuhävittäjä, 1945. McDonnell FH-1 Phantom, ensimmäinen tukialusjetti, 1946, 62 rakennettu. Grumman F9F Panther, laivasto, 1947. Republic F-84 Thunderjet, laivasto, 1946. Republic F-84F Thunderstreak, myös NATO-maiden käytössä, 1950. North American F-86 Sabre, 1947. F-100 Super Sabre, 1953, ensimmäinen USA:n hävittäjä joka pystyi yliääninopeuteen vaakalennossa. McDonnell F-101 Voodoo, 1954. Lockheed F-104 Starfighter, 1954, laajasti käytössä NATO-maissa. Republic F-105 Thunderchief, hävittäjä-pommittaja, ydinpommittaja. Convair F-106 Delta Dart, 1956. McDonnell-Douglas F-4 Phantom II, pääkalustoa Vietnamin sodassa, 1958. Northrop F-5 Freedom Fighter "Tiger", 1954. Vought F-8 Crusader, viimeinen tykkiaseistukselle suunniteltu hävittäjä, palveluksessa 1957–1986. General Dynamics F-111 Aardvark, 1964. Grumman F-14 Tomcat, 1970. McDonnell Douglas/Boeing F-15 Eagle, 1972. General Dynamics/Lockheed Martin F-16 Fighting Falcon, yleisin kone NATO-maissa, 1976, käytössä 1979- McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, 1978, käytössä 1983- 1991- Lockheed Martin F/A-22 Raptor, ensilento 1997, käytössä 2005- Lockheed Martin F-35 Joint Strike Fighter, ensilento 2000. Yhdistynyt kuningaskunta Sopwith F1 Camel, 1916. Sopwith Pup Sopwith Triplane Gloster Gauntlet Gloster Gladiator Gloster Javelin Gloster Meteor Hawker Fury Hawker Hart Hawker Hind Hawker Hunter Hawker Hurricane, 1935. Hawker Typhoon Hawker Sea Fury Hawker Tempest Hawker Siddeley Harrier de Havilland Hornet De Havilland Mosquito de Havilland Sea Vixen de Havilland Vampire de Havilland Venom English Electric Lightning Bristol Beaufighter Bristol Boxkite Fairey Swordfish Supermarine Spitfire, valmistettu 22 800, 1936. Westland Welkin Westland Whirlwind Hawker Siddeley Harrier (Yhdysvalloissa AV-8, lisenssivalmistettu) Kansainväliset Panavia Tornado Eurofighter Typhoon Helikopterit Tutkimuslentokoneet, prototyypit ja erikoismallit Ennätyskoneita Wright Flyer, maailman ensimmäinen onnistunut moottorilentokone, ensilento 17.12.1903. Vickers Vimy, ensimmäinen välilaskuton Atlantin ylilento (kaksi lentäjää) (Newfoundland - Connemara,Irlanti), 14-15.6.1917. Ryan NYP "Spirit of St. Louis", ensimmäinen yksinlento yli Atlantin (New York - Pariisi) ilman välilaskua, ensilento 21.5.1927. Douglas World Cruiser, ensimmäinen maailmanympärilento (välilaskuja), 1924. Rutan Voyager, ensimmäinen välilaskuton maailmanympärilento ilman tankkausta. X-lentokoneet, mm. Bell X-1, lentokone, joka mursi ensimmäisenä äänivallin vaakalennossa vuonna 1946. Douglas X-3 Stiletto, hitaaksi ja lento-ominaisuuksiltaan hankalaksi todettu nopeuskoekone. Northrop X-4 Bantam, pyrstötön lentävää siipeä muistuttanut koekone. Ensilento 1948. North American X-15, maailman nopein yksipaikkainen miehitetty lentokone, jonka ensilento tehtiin vuonna 1959 - suurin nopeus Mach 6,7 vuonna 1967. (Sukkuloiden lentonopeus ylittää X-15-koneiden nopeuden.) Miehittämättömiä lentokoneita NASA X-43, miehittämätön scramjet-propulsion koekone, Nopeus vuonna 2004 suoritetussa kokeessa oli yli 9 Mach - suurin lentonopeus, joka on saavutettu ilmakehän happea hapettimena käyttävällä voimalaitteella. Northrop X-47 - miehittämötön lentokone (ensilento 2003) Sarjatuotantoon pyrkineiden koneiden prototyyppejä BAC TSR-2, yliäänisen pommikoneen prototyyppi, ensilento 1964. Bristol 188 Fairey Delta 1 - tämän koekoneen ominaisuuksia päätyi merkittävästi Gloster Javelin-koneeseen. Fairey Delta 2 Hawker P.1127 Lockheed YF-12 "Oxcart", joka oli SR-71 Blackbirdin edeltäjä ja huippunopea koekone. Martin-Baker MB 1 Miles M-52 North American XB-70 Valkyrie Saunders-Roe SR.53 Northrop XB-35, B-2 pommikoneiden esikuva Northrop YB-35, ensimmäinen stealth-kone Katso myös Luettelo lentokonevalmistajista Luettelo lentokoneista valmistusvuosien ja käyttötarkoituksen mukaan Luettelo hävittäjälentokoneista Neuvostoliiton sotilaskoneiden NATO-koodit Natsi-Saksan lentokonetyyppien tunnukset Lähteet


text: Lauseke voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita: Lauseketta matematiikassa Lauseketta ohjelmoinnissa, joka on arvojen, funktioiden ja proseduurien yhdistelmä, joka evaluoituu tietyksi arvoksi. Säännöllistä lauseketta tietojenkäsittelyteoriassa, joka määrittelee yhden kielioppityypin eli säännöllisen kielen. Lauseketta kielitieteessä


text: Lukumuisti eli ROM () on suoritinta käyttävän laitteen, esimerkiksi tietokoneen pysyväismuisti, johon ei voi tehdä muutoksia normaalikäytön aikana. Sen tiedot säilyvät silloinkin, kun koneesta kytketään virta pois. Varsinaisen, tehtaalla ohjelmoitavan, ROM:n tilalla on usein ohjelmoitava PROM, EPROM, EEPROM tai Flash-muisti, joista nykyään käytetään yleensä viimeksi mainittua. Lukumuistia käytetään automaatiossa, tietokoneissa ja sulautetuissa järjestelmissä (esimerkiksi pesukoneet ja auton lukkiintumattomat jarrut). ROM sisältää yleensä ohjelman, jolla laitteisto alustetaan ja mahdollinen käyttöjärjestelmä ladataan. Joissakin tietokoneissa ROM sisältää myös käyttöjärjestelmän, jolloin sitä ei tarvitse erikseen ladata massamuistilaitteelta. Aidon ROM:n sisältöä ei pysty muuttamaan, mutta nykyisin käytetään tämän sijaan usein Flash-piirejä, joiden sisältöä pystyy vaihtamaan ohjelmallisesti. Tietokoneen laitteistoasetukset tallennetaan nykyisissä tietokoneissa yleensä paristovarmennettuun SRAM-muistiin. Historia Varhaiset 1960-luvulla julkaistut ROM-muistit olivat hitaita valmistaa ja tilanne parantui kun käyttäjän ohjelmoimat PROM-muistit saapuivat. Ensimmäiset ROM-muistit vaativat kustomoidun maskin metallilinkkien naarmuttamiseksi tiettyihin diodeihin. 1970-luvulla julkaistut PROM-muistit ohjelmoitiin ulkoisen ohjelmointilaitteen avulla, joka "poltti" linkit. Vuonna 1971 julkaistiin useita kertoja käytettävät EPROM-muistit, jotka voitiin pyyhkiä ultraviolettivalolla. Lukumuistit IBM PC-koneissa IBM PC -yhteensopivien tietokoneiden ROM:ssa on BIOS-ohjelma (), joka sisältää määritykset siitä, kuinka esimerkiksi levyasemia, näyttöä ja virhetilanteita käsitellään. Tavallisesti ROM-BIOS sisältää myös Setup-ohjelman, jolla voidaan määritellä tietokoneen alku- ja laitteistoasetukset. Näitä asetuksia voi muuttaa Setup-ohjelmassa, joka täytyy käynnistää tietokoneen alustusvaiheessa. Monilla tietokoneiden lisäkorteilla on omat BIOS-piirinsä, joiden sisältämä ohjelmakoodi toimii varsinaisen BIOS-ohjelman jatkeena. Lähteet Tallennusvälineet Tietokonetekniikka Digitaalitekniikka Muistit Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Lautapeli on yhden tai useamman pelaajan peli, jota pelataan tyypillisesti pelilaudan ja pelinappuloiden tai muiden pelimerkkien avulla. Osassa uusia lautapelejä on satunnaisesti arvottu pelilauta, ja joissakin pelilauta itsessään voi muuttua pelin aikana. Perinteisellä 52 kortin pakalla pelattavia korttipelejä ei kuitenkaan pidetä lautapeleinä silloinkaan, kun niissä käytetään korttien lisäksi muita pelimerkkejä; jako on siis oikeastaan totunnainen pikemmin kuin luonnollinen. Useimmiten lautapelejä kuvaa se, että pelimerkkien sijainti pelilaudalla (absoluuttisesti tai suhteessa toisiinsa) on pelin kannalta tärkeässä asemassa. Lautapelit voidaan jakaa luokkiin esimerkiksi pelien pelaajamäärän, pelien iän, satunnaistekijöiden mukanaolon ja pelisyvyyden perusteella. Lajityyppejä Heitä ja liiku -peleissä heitetään noppaa ja liikutaan pelilaudalla reittejä pitkin. Tuurin merkitystä voidaan vähentää, jos pelissä käytetään yhden nopan sijaan useita tai erilaisia noppia, tai useita liikutettavia nappuloita, jolloin pelaaja voi valita miten jakaa nopanheiton tulokset. Vanhat lautapelit kuuluvat usein tähän luokkaan, kuten egyptiläinen Senet, backgammon, amerikkalainen Monopoly, ja suomalainen Afrikan tähti. Moni heitä ja liiku -peli on kilpa-ajopeli, jossa simuloidaan esimerkiksi autokilpailua, hevoskilpailua tai pyöräilykilpailua. Osakepeleissä käydään kauppaa osakkeilla ja johdetaan omaa yhtiötä. Esimerkkejä ovat hotellipeli Acquire ja rautatieyhtiöpelit kuten 18xx-sarja. Sotapeleissä johdetaan omia sotajoukkoja. Pelinäyttämönä on usein jokin todellinen sotanäyttämö, kuten ensimmäinen tai toinen maailmansota. Joissain sotapeleissä pelaajat näkevät vastapelaajien armeijat, mutta joissakin peleissä ne on piilotettu muilta pelaajilta. Peleihin saattaa liittyä neuvottelua toisten pelaajien kanssa, kuten Diplomacyssa. Sotapelien kukoistuskausi oli 1970-luvulla. Abstrakteissa peleissä ei ole teemaa, ja nappulat ovat abstrakteja muotoja. Perinteisiä abstrakteja lautapelejä ovat esimerkiksi shakki ja backgammon. Kombinatoriaaliset pelit, kuten shakki, ovat puhtaita strategiapelejä, sillä niissä sattumalla ei ole sijaa, vaan pelaajat tekevät vuorotellen siirtonsa nähden koko ajan kaiken informaation. Monet strategialautapeleistä ovat tuhansia vuosia vanhoja. Shakin ja gon ohella afrikkalaista gebetaa on sanottu maailman vanhimmaksi peliksi. Iranista on löydetty 5 000 vuotta vanha backgammon-pelilauta. Muita perinteisiä kahden hengen strategiapelejä ovat esimerkiksi tammi, mylly, kiinalainen xiangqi, japanilainen shōgi sekä mancala. Nykyaikaisia kahden pelaajan puhtaita strategialautapelejä ovat esimerkiksi Othello, Pentago ja Kris Burmin kehittämät Gipf-sarjan pelit. Maailman suosituin nykyaikainen kahden pelaajan peli on Twilight Struggle. Lautapeleiksi tehtyjä seurapelejä ovat esimerkiksi suomalainen sanapeli Alias ja yhdysvaltalainen tietovisapeli Trivial Pursuit. Sivilisaatiopelit nousivat suosituiksi 1980-luvulla Civilizationin myötä. Sivilisaatiopeleissä pelaajat kehittävät kukin omaa korkeakulttuuriaan rakentamalla kaupunkeja, tuottamalla resursseja, käymällä kauppaa ja sotimalla. Alue-enemmistöpeleissä ja aluehallintapeleissä pelilauta jakautuu alueisiin, joita pelaajat hallitsevat tai joiden hallinnasta he taistelevat. Nouda ja toimita -peleissä toimitetaan erilaista tavaraa paikasta toiseen esimerkiksi rakentamalla rautateitä. Huutokauppapelien perusosa on huutokauppa, jossa pelaajat tekevät tarjouksia kohteista. Huutokauppaaminen on myös sivuosassa monessa muun lajityypin edustajassa. Työläistenasettelupeleissä pelaajat asettelevat laudan ruuduille omia työläisiään tekemään asioita. Työläiset ovat töissä väliaikaisesti, ja heitä on rajoitettu määrä. Tämä on uusi peligenre, jonka ensimmäinen varsinainen edustaja oli Caylus (2005). Suosittu työläistenasettelupeli on Uwe Rosenbergin suunnittelema Agricola. Yhteistyöpeleissä kaikki pelaajat toimivat yhtenä joukkueena peliä vastaan, ja voittavat tai häviävät yhdessä. Yhteistyöpelien kategorioita ovat ongelmanratkaisupelit, kuten Pandemia; petturipelit, joissa pelaajien joukossa on yksi petturi; sekä puhtaat yhteistyöpelit, joissa ympäristö vaihtuu joka peliin. Europeleiksi kutsutaan Saksassa syntynyttä nykyaikaista peligenreä, jonka pelimekaniikka on hiottu mutta teema melko pinnallinen. Europelit kestävät noin 45–90 minuuttia, ja kaikki pelaajat ovat koko pelin ajan mukana kamppailemassa voitosta. Pelaajat ovat usein vuorovaikutuksessa keskenään, mutta harvoin konfliktissa tai sodassa toisiaan vastaan. Europelit ovat usein suosittuja perhepelejä. Suosittuja europelejä ovat esimerkiksi Catan ja Carcassonne. Uusimpia lautapeligenrejä on pakohuonepelit, jotka jäljittelevät fyysisiä pakohuonepelejä. Jotkin niistä ovat kertakäyttöisiä, sillä kortteja leikellään ja taitellaan pulmien ratkonnassa, mutta toiset ovat uudelleenpelattavia. Yksi ensimmäisiä pakohuonelautapelejä oli vuoden 2016 Escape the Room – Arvoitus tähtitieteilijän kartanossa. Unlock! palkittiin Ranskan vuoden peli- eli As d’Or -palkinnolla 2017. Yksinpelit On olemassa myös paljon lautapelejä, joita voi pelata yksin. Kyseessä voi olla puhtaasti yksinpeliksi suunniteltu peli tai moninpeli, jossa pelaajat pelaavat yhdessä pelimekaniikkaa vastaan. Tällöin peliä voi pelata usein yksinkin. Eräs esimerkki moninpelistä, jota voi pelata yksinkin, on Reiner Knizian Taru sormusten herrasta, jossa pelaajat ohjaavat hobittejaan yhteistyössä Sauronia eli pelimekaniikkaa vastaan. Toinen esimerkki on suosittu Ignacy Trzewiczekin Robinson Crusoe: Adventure on the Cursed Island, jossa pelaajat taistelevat selviytymisen puolesta saarta vastaan. Myös monia sotapelejä on mahdollista pelata yksin, ja vain yhden pelaajan pelattavaksi tarkoitettuja sotapelejä on runsaasti. Suomessa Vuoden 2015 pelaajabarometrin mukaan aktiivisia lautapelaajia, jotka pelaavat vähintään kerran kuussa tai useammin, oli 25,9 prosenttia suomalaisista. Kerran viikossa pelasi 5,6 prosenttia. Suosituinta pelaaminen oli 20−39-vuotiaiden keskuudessa. Naiset olivat hieman miehiä aktiivisempia pelaajia. Ennen 1980-lukua suomalainen lautapelikulttuuri perustui suurelta osin peleihin, jotka oli suunnattu lapsille ja heidän vanhemmilleen. Suosittuja pelejä olivat erilaiset korttipelit sekä klassikkolautapelit kuten Afrikan tähti, Kimble ja Monopoly. Uuden aikakauden saksalaispelit, niin sanotut europelit, saapuivat Suomeen 2000-luvulla. Silloin Suomeen alkoi syntyä pelikerhoja, ja pelien maahantuonti ja kääntäminen alkoi muuttua kannattavaksi. Vuonna 2004 perustettiin Suomen lautapeliseura, joka oli aloittanut toimintansa viisi vuotta aiemmin nimellä Suomen Diplomacy Seura. Palkintoja ja tapahtumia Tunnettuja lautapelialan palkintoja ovat saksalainen vuoden pelin palkinto Spiel des Jahres, ranskalainen Cannesin pelifestivaaleilla jaettava vuoden parhaan pelin palkinto As d'Or, saksalainen Deutscher Spiele Preis sekä suomalainen Vuoden peli. Maailman suurin lautapelitapahtumia on Essenin Spiel-messut, Katso myös Luettelo lautapeleistä Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Kirjan sisältö on julkaistu lähes kokonaan Lautapeliopas-nettisivuilla. Aiheesta muualla Suomen lautapeliseura ry Lautapeliopas – Peliarvosteluja ja suomenkielisiä sääntöjä BoardGameGeek. – Kattava lautapelitietokanta, jossa on kymmeniä tuhansia pelejä Pöydällä – Peliarvosteluja Seulonnan keskeiset artikkelit