text: Aurinkokunta on Auringon ja kaikkien Aurinkoa kiertävien kappaleiden, kuten planeettojen, kuiden, kääpiöplaneettojen, asteroidien, meteoroidien, komeettojen ja transneptunisten kohteiden muodostama järjestelmä. Aurinkokunnan planeetat ovat Auringosta poispäin lukien Merkurius, Venus, Maa, Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Neljä sisintä planeettaa ovat kiviplaneettoja, neljä ulointa kaasuplaneettoja. Aurinkokunnan iäksi on arvioitu noin 4,6 miljardia vuotta. Myös muilla tähdillä on havaittu omia eksoplaneettojen muodostamia planeettakuntia. Sijainti Linnunradassa Aurinkokunta sijaitsee noin 25 000 valovuoden päässä kotigalaksimme Linnunradan keskustasta Orionin haarassa, joka on yksi Linnunradan pienistä sivuhaaroista. Aurinkokunta kiertää Linnunradan keskustaa 220 kilometrin sekuntivauhdilla, ja yksi kierros eli ”galaktinen vuosi” kestää 225 miljoonaa vuotta. Aurinkokunnan ympyränmuotoinen kiertorata Linnunradan keskuksen ympäri on poikkeuksellinen ja teorian mukaan hyödyllinen elämän kannalta. Koska aurinkokunnan ratanopeus vastaa Linnunradan kierteishaarat muodostavan tiheysaallon nopeutta, aurinkokunta on pysynyt spiraalihaarojen ulkopuolella ja välttynyt supernovien säteilyltä, jota tiheämmissä kierteishaaroissa tapahtuu useammin ja joka estää muun kuin pienimuotoisen elämän synnyn planeetoilla. Myös aurinkokunnan etäisyys Linnunradan keskustasta on riittävä, jotta painovoima ja säteily eivät nouse vaaralliselle tasolle. Elinkaari Aurinkokunta on 4,57 miljardin vuoden ikäinen. Se muodostui, kun suuri tähtienvälinen kaasupilvi luhistui ja tiivistyi tähdiksi, kuten oma Aurinkomme. Auringon ympärille muodostui kiekko, joka koostui kaasupilven materiaalista: vety- ja heliumkaasusta sekä raskaammista alkuaineista, kuten hapesta, hiilestä ja typestä. Prosentti kiekon aineesta oli erilaisista yhdisteistä muodostunutta pölyä. Pölyhiukkasten yhdistyessä muodostui suuria kiinteitä kappaleita, ja niistä muodostuivat miljoonien vuosien kuluessa aurinkokunnan planeetat. Niistä ensin syntyivät kaukana niin sanotun jäärajan takana sijaitsevat suuret kaasuplaneetat Jupiter, Saturnus, Neptunus ja Uranus. Ne muodostuivat jäätyneistä kaasuista, jotka kaasuuntuivat planeetan pinnalla uudelleen. Jäärajan sisäpuoliset kiviplaneetat Merkurius, Venus, Maa ja Mars muodostuivat pääasiassa pölystä. Niistä vain Maalla ja Venuksella on merkittävän paksut kaasukehät. Aurinko kasvoi imettyään itseensä lisää materiaalia sitä ympäröivästä kiekosta, kunnes se lopulta alkoi muuttaa ytimessään vetyä heliumiksi. Aurinko myös puhalsi aurinkotuulen avulla kiekon ympäriltään, niin että vain planeetat jäivät jäljelle. Viiden miljardin vuoden kuluttua vety loppuu Auringon keskustasta, ja se alkaa hitaasti laajentua ja muuttua punaiseksi. Vähitellen Auringosta tulee punainen jättiläinen, joka nielaisee Merkuriuksen ja Venuksen. Maapallo sulaa laavapalloksi, ja osa sen kivikehästä höyrystyy avaruuteen. Aurinko muuttuu myöhemmin valkoiseksi kääpiöksi, ja jäljelle jäänyt Auringon ydin jäähtyy hitaasti mustaksi kääpiöksi. Koko ja mittasuhteet Eräs määritelmä aurinkokunnan ulkorajaksi on se etäisyys, missä aurinkotuuli törmää tähtienväliseen aineeseen. Tätä rajaa kutsutaan heliopaussiksi, ja sen rajaama alue on heliosfääri. Heliosfääri ulottuu 150–200 AU:n päähän Auringosta. Toisen päämääritelmän mukaan aurinkokunnan alueella kappaleet ovat Auringon painovoimavaikutuksen piirissä ja pystyvät kiertämään sitä. Tämän alueen raja on arviolta 100 – 1 000 kertaa kauempana kuin heliopaussi. Aurinkokunnan vaikutusalue ei ole symmetrinen pallo vaan epäsymmetrinen ”kananmuna”, joka on toiselta reunalta hieman litistynyt. Teorian mukaan syynä muotoon saattaa olla aurinkotuulen törmäily tähtienväliseen aineeseen. Aurinkokunnan massasta 99,8 prosenttia on Auringossa, jonka massa on lähes 2×1027 tonnia. Jos halutaan havainnollistaa Aurinkokunnan mittasuhteita vertaamalla Maan kokoa pienen nuppineulan päähän (2,8 mm), olisi aurinko lähinnä verrattavissa koripalloon. Jos aurinkoa kuvataan vertaamalla sitä 10 senttimetrin läpimittaiseen appelsiiniin, olisi tällöin Maa tylsähköllä lyijykynällä tehdyn pisteen kokoinen (0,9 mm), joka kiertää appelsiinia 11 metrin etäisyydellä. Kuiperin vyöhykkeellä sijaitseva kääpiöplaneetta Pluto kiertäisi appelsiini-Aurinkoa keskimäärin yli 400 metrin etäisyydellä, ja vyöhykkeen alueelta elliptisellä radalla välillä kauemmas etääntyvän kääpiöplaneetta Eriksen kiertoradan keskietäisyys olisi yli 700 metrin päässä appelsiinista. Hyvin soikealla radalla kiertävän kaukaisen kohteen, Sednan, keskietäisyys olisi tässä mittakaavassa jo melkein 6 km, ja Oortin pilven kohteiden kiertoratojen etäisyys olisi jopa 55 – 1 100 km appelsiinista. Osat Aurinko Aurinkokunnan keskuskappale on Aurinko. Se on tähti, joka koostuu pääasiassa ionisoituneesta vety- ja heliumkaasusta eli plasmasta. Auringon ytimessä plasman paine on korkeimmillaan ja lämpötila lähes 14 miljoonaa celsiusastetta. Näin korkeassa lämpötilassa tapahtuu fuusiota, jossa vety muuttuu heliumiksi tuottaen energiaa, joka säteilee Auringon pinnasta avaruuteen pääasiassa näkyvänä valona, infrapunasäteilynä ja ultraviolettisäteilynä. Aurinko vaikuttaa planeettoihin energiansa lisäksi myös magneettisen aktiivisuutensa kautta. Planeetat Aurinkokunnan planeetat ovat sisimmästä uloimpaan Merkurius, Venus, Maa, Mars, Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Näistä neljä sisintä ovat kiviplaneettoja ja neljä ulointa kaasuplaneettoja. Suurin planeetta on Jupiter ja pienin Merkurius. Planeetan pinnan kuumuus riippuu sen läheisyydestä Aurinkoon. Kiviplaneetoista vain Maalla ja Venuksella on merkittävän paksut kaasukehät. Kaasuplaneettojen kaasukehät koostuvat pääosin kevyistä alkuaineista. Kaasuplaneetoilla on voimakkaat sisäiset magneettikentät, mutta kiviplaneetoista ainoastaan Maalla on voimakas sisäsyntyinen magneettikenttä. Planeettojen etäisyydet noudattavat suurin piirtein Titiuksen–Boden lakia. Merkurius Merkurius on aurinkokunnan pienin planeetta, vain hiukan Kuuta suurempi. Sen pinta on voimakkaasti kraatteroitunut, sillä ei ole kaasukehää, ja sen magneettikenttä on hyvin heikko. Merkuriuksella arvioidaan olevan hyvin suuri ja metallinen ydin, sillä se on painava tilavuuteensa nähden. Venus Venus on hiukan pienempi kuin Maa. Myös Venuksessa arvellaan olleen joskus vettä, jonka haihtumisen seurauksena planeetalla on hyvin paksu kaasukehä, joka koostuu lähes kokonaan hiilidioksidista. Pilvikerros peittää planeetan pinnan kokonaan näkyvistä. Kaasukehän vaikutuksesta Venuksen pintalämpötila on noin 460 celsiusastetta, mikä on jopa enemmän kuin Aurinkoa lähempänä olevalla Merkuriuksella. Venuksen pinnalla on myös peräti 92 Maan ilmakehän paine. Venuksen pinta on geologisesti varsin nuorta, ja sitä täplittävät tulivuoret ja vanhat laavavirrat. Aktiivista tulivuoritoimintaa ei kuitenkaan ole havaittu. Maa Maa eli maapallo on aurinkokunnan kiviplaneetoista suurin. Se on ainoa paikka maailmankaikkeudessa, jossa elämää tiedetään kehittyneen, ja ainoa paikka aurinkokunnassa, jossa on varmuudella havaittu juoksevaa vettä. Maa ja sen kiertolainen Kuu ovat ainoat taivaankappaleet, joilla ihminen on käynyt. Mars Mars on neljästä kiviplaneetasta ulommaisin. Se on Maata pienempi halkaisijaltaan ja tiheydeltään. Marsilla on ohut kaasukehä eikä magneettikenttää. Navoilla on vesijäätä, ja muitakin merkkejä vedestä on löydetty. Marsin pyörimisakselin kallistus sekä vuodenajat ovat samantyyppiset kuin Maassa, ja myös Marsilla on navoillaan jäätä. Varhaisessa historiassaan Marsin pinnalla oli todennäköisesti virtaavaa vettä, ja myös kaasukehä ja magneettikenttä olivat nykyistä suuremmat. Miehitetty lento Marsiin ja siirtokunnan perustaminen sinne ovat mahdollisia, mutta toistaiseksi vain puheiden ja suunnitelmien asteella. Joidenkin arvioiden mukaan Marsista saattaisi löytyä mikroskooppista elämää tai ainakin jälkiä muinaisesta elämästä. Jupiter Jupiter on sisin kaasuplaneetta ja aurinkokunnan suurin planeetta, halkaisijaltaan yli kymmenen kertaa Maan kokoinen. Jupiter painaa kaksi ja puoli kertaa niin paljon kuin aurinkokunnan kaikki muut planeetat yhteensä. Kaasuplaneettana Jupiterilla ei ole kiinteää pintaa, mutta sen ytimen uskotaan olevan kiinteää kiveä. Magneettikenttä on voimakas. Planeetan nestekerrosta ympäröi noin tuhat kilometriä paksu kaasukerros. Sen yläosaa peittää paksu pilvikerros, jossa on raitoja ja pyörremyrsky nimeltä suuri punainen pilkku. Jupiterilla on heikosti Maahan näkyvät renkaat. Saturnus Saturnus kiertää Aurinkoa kaksi kertaa kauempana kuin Jupiter. Se on vain vähän Jupiteria pienempi mutta paljon sitä kevyempi. Saturnuksen tiheys onkin pienempi kuin veden. Muutoin se muistuttanee sisäiseltä rakenteeltaan Jupiteria. Saturnuksella on näyttävät renkaat, jotka koostuvat vesijäästä. Renkaiden leveys on jopa 300 kertaa itse planeetan halkaisijaa suurempi, joskin uloimmat renkaat ovat hyvin himmeät. Renkaat lienevät itse planeettaa nuorempi väliaikainen ilmiö, ja ne tulevat katoamaan suhteellisen läheisessä tulevaisuudessa. Uranus Uranus on niin sanottu jääjättiläinen, joka on 20 kertaa kauempana Auringosta kuin Maa. Se löydettiin vasta kaukoputken avulla. Uranuksessa on enemmän vettä, ammoniakkia ja metaania kuin Saturnuksessa ja Jupiterissa. Ne ovat planeetan sisäisen lämmön ja paineen vuoksi nestemäisessä tai kaasumaisessa olomuodossa. Uranuksen pinta on turkoosi ja piirteetön. Sen pohjois- ja etelänapa osoittavat suoraan sivulle, eli se ikään kuin kierii kyljellään pitkin rataansa. Tämä saattaa johtua varhaisesta törmäyksestä jonkin suuren kappaleen kanssa. Neptunus Neptunus on aurinkokunnan uloin planeetta ja 30 kertaa kauempana Auringosta kuin Maa. Sen kierto Auringon ympäri kestää 165 vuotta, ja se löydettiin planeetoista viimeisenä. Neptunus on jääjättiläinen, jonka koostumus muistuttaa Uranuksen koostumusta. Se säteilee avaruuteen enemmän lämpöä kuin saa Auringosta; ylimääräisen lämmön lähdettä ei varmuudella tunneta. Neptunuksen pinnalla näkyy pilviä sekä pyörremyrskyjä tummina pilkkuina. Neptunuksella on heikot renkaat. Kuut Kuut ovat kappaleita, jotka kiertävät jotakin Aurinkoa kiertävää kappaletta. Kuudella kahdeksasta planeetasta on ainakin yksi kuu, ja myös joillain kääpiöplaneetoilla ja asteroideilla on kuunsa. Aurinkokunnan planeetoilla on helmikuun 2023 tiedon mukaan seuraava määrä kuita: Jupiter 92, Saturnus 83, Uranus 27, Neptunus 14, Mars 2 ja Maa 1. Venuksella ja Merkuriuksella ei ole yhtään kuuta. Maan kiertolainen Kuu on kuuksi suhteellisen suuri. Se on aurinkokunnan viidenneksi suurin kuu. Marsin kuut Phobos ja Deimos ovat pieniä ja muodoltaan epäsäännöllisiä. Ne lienevät Marsin painovoiman kaappaamia asteroideja. Jupiterin suurimmat kuut ovat Io, Europa, Ganymedes ja Kallisto. Näistä Ganymedes on aurinkokunnan suurin kuu, ja myös Io ja Kallisto ovat Maan kuuta suurempia. Io on aurinkokunnan geologisesti aktiivisin kappale, ja sen pinnalla on yli 400 aktiivista tulivuorta. Europan pinnan alla uskotaan olevan suolaisesta vedestä koostuva meri, ja sitä pidetään Marsin ohella aurinkokunnan lupaavimpana paikkana etsiä Maan ulkopuolista elämää. Saturnuksen suurin kuu Titan on aurinkokunnan toiseksi suurin kuu. Sillä on Maan lisäksi aurinkokunnan ainoana kappaleena paksu kaasukehä ja pinnalla vapaasti virtaavaa nestettä. Uranuksen suurten kuiden radat ja pyörimisliikkeet ovat kallistuneet samaan tapaan kuin itse planeettakin, eli niiden kiertoradat ovat lähes kohtisuorassa planeettojen ratatasoon nähden. Uranuksen kuut on tapana nimetä Alexander Popen ja William Shakespearen hahmojen mukaan. Neptunuksen suurin kuu Triton on samalla aurinkokunnan suurin kuu, jonka kiertosuunta on planeetan pyörimisliikkeeseen nähden päinvastainen. Kyseessä on luultavasti Neptunuksen painovoiman kaappaama planetesimaali tai pikkuplaneetta. Kääpiöplaneetat, asteroidit ja komeetat Kääpiöplaneetoiksi määritellään kappaleet, jotka ovat riittävän isoja muotoutumaan pallomaisiksi mutta eivät riittävän massiivisia hallitsemaan painovoimallaan koko kiertoratansa ympäristöä. Tunnetuimpia kääpiöplaneettoja ovat Ceres ja Pluto. Ceresiä lukuun ottamatta kaikki kääpiöplaneetat kiertävät ulommassa aurinkokunnassa Neptunuksen radan ulkopuolella. Asteroidit eli pikkuplaneetat ovat epäsäännöllisen muotoisia kappaleita, jotka kiertävät usein soikeammilla radoilla kuin planeetat. Asteroideja törmäilee joskus planeettoihin. Marsin ja Jupiterin välissä olevalla asteroidivyöhykkeellä on arvioitu olevan 700 000 – 1,7 miljoonaa yli kilometrin kokoista asteroidia. Asteroidivyöhykkeen suurin kappale on Ceres, joka luokitellaan asteroidiksi ja kääpiöplaneetaksi. Ceresin jälkeen asteroidivyöhykkeen suurimmat asteroidit ovat Vesta, Pallas ja Hygiea. Asteroideja on myös Maan radalla. Komeetat eli pyrstötähdet ovat aurinkokunnan ulko-osista tulleita kappaleita, jotka sisältävät tyypillisesti kiviainesta ja jäätä. Lähestyessään Aurinkoa ne lämpenevät ja saavat taakseen näyttävän pyrstön. Päävyöhykkeen komeetoiksi kutsutaan asteroidivyöhykkeellä sijaitsevia kappaleita, joilla on komeetan piirteitä. Ulompi aurinkokunta Neptunuksen takaa alkaa Kuiperin vyöhyke, joka koostuu pääasiassa jäisistä kappaleista. Kuiperin vyöhyke on 20 kertaa leveämpi ja 20–200 kertaa massiivisempi kuin asteroidivyöhyke. Sen tunnetuin kappale on Pluto, jota pidettiin planeettana vuoteen 2006 asti, kunnes se luokiteltiin kääpiöplaneetaksi. Kuiperin vyöhykkeen takana alkaa trumpettimaisesti leviävä hajanainen kiekko, joka sisältää samanlaisia jäisiä kappaleita kuin Kuiperin vyöhyke. Toistaiseksi (tilanne 2015) etäisin havaittu kappale aurinkokunnassa on 15 miljardin kilometrin päässä Auringosta oleva 500 – 1 000 kilometrin halkaisijainen kappale V774104. Sen kiertorata ei ole toistaiseksi selvillä. Aurinkokuntaa ympäröi luultavasti noin 50 000 AU:n etäisyydellä pallonkuorimainen pilvi komeetanytimiä, jota kutsutaan Oortin pilveksi. Muita kappaleita Muita aurinkokunnan pieniä kappaleita ovat asteroidikuut ja meteoroidit. Planeettoja kiertää lisäksi pölyä ja muuta pientä materiaalia, josta kaasuplaneettojen renkaatkin muodostuvat. Planeettainvälinen pöly näkyy eläinratavalona. Kappaleiden radat Planeetat kiertävät Aurinkoa lähes ympyränmuotoisilla radoilla. Radat ovat melkein samassa tasossa, joka on suunnilleen Auringon ekvaattorin tasossa. Planeetat liikkuvat radoillaan samaan suuntaan, ja useimmat myös pyörivät samansuuntaisesti, mukaan lukien Aurinko. Myös suurin osa asteroideista liikkuu lähellä samaa tasoa planeettojen kanssa. Komeettojen radat voivat sen sijaan olla missä tahansa asennossa. Havaitseminen Paljain silmin Maan pinnalta aurinkokunnan kohteista voidaan havaita Kuu ja Aurinko sekä planeetat Merkurius, Venus, Mars, Jupiter ja Saturnus. Kaikki nämä kohteet onkin tunnettu jo vuosituhansien ajan. Kiikarilla voidaan havaita myös Uranus ja Neptunus, Jupiterin neljä suurinta kuuta, Saturnuksen suurin kuu ja muutama kirkkain asteroidi. Kirkkaimpia komeettoja voidaan havaita silloin, kun ne tulevat Auringon lähelle. Planeettojen paikat tähtitaivaalla muuttuvat jatkuvasti, koska ne kiertävät Aurinkoa toisin kuin tähdet. Planeettojen liikkeet tähtien suhteen ovat melko mutkikkaita, koska Maakin liikkuu Auringon ympäri. Aurinkokunnan ymmärtäminen ja tutkimus Aurinkokeskistä maailmankuvaa esitti jo antiikin Kreikassa Aristarkhos. Puolalainen tähtitieteilijä Nikolaus Kopernikus esitti vuonna 1543 julkaistussa teoksessaan, että planeetat kiertävät kehää Auringon ympäri. Hänen jälkeensä Johannes Kepler esitti, että planeettojen radat ovatkin elliptisiä. Kaukoputkea käyttänyt Galileo Galilei todisti 1600-luvun alussa aurinkokeskisen maailmankuvan paikkansapitäväksi havaitessaan Venuksen vaiheet. Giovanni Domenico Cassini laski Maan radan halkaisijan ja koko aurinkokunnan koon. Isaac Newton selitti ensimmäisenä planeettojen liikkeet fysiikan kaavojen pohjalta. Komeettojen osan järjestelmässä oivalsi ensimmäisenä Edmond Halley. Kaikki kahdeksan planeettaa oli löydetty vuoteen 1846 mennessä, kun Neptunus löytyi. Pluto löytyi myöhemmin, mutta sitä ei enää pidetä planeettana. Oortin pilven löysi vuonna 1950 Jan Oort. Ihminen on käynyt Aurinkokunnan kappaleista Maan lisäksi vain Kuussa, jossa käytiin useita kertoja vuosina 1969–1972. Moni valtio suunnittelee uusia miehitettyjä kuulentoja, ja myös pysyvän tukikohdan rakentamisesta Kuuhun on puhuttu. Luotaimet ovat lentäneet planeettojen ohi ja laskeutuneetkin niille. Voyager 1 -luotain ylitti heliopaussin vuonna 2012 ja jatkaa matkaansa aurinkokunnasta poispäin. Katso myös Pajamäen aurinkokuntamalli Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla 52 Tähtitiede Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Avaruus on tähtitieteessä pääosin tyhjiön muodostama osa maailmankaikkeutta Maan ilmakehän ulkopuolella. Tarkkaa rajaa maapallon ilmakehän loppumisen ja avaruuden alkamisen välille ei voida asettaa, koska ilmakehän tiheys alenee maapallon painovoimakentän heikentyessä Maasta loitonnuttaessa eikä ole olemassa selkeää rajaa, mutta avaruuden voidaan katsoa alkavan 100 kilometrin korkeudella sijaitsevasta Kármánin rajasta. Tällä korkeudella ilmakehän tiheys on enää vain noin 1/2 200 000 maanpinnan ilmakehän tiheydestä. Avaruus on lähes yksinomaan tyhjiö. Tyhjiötä täyttävä massa on pimeässä aineessa, tähdissä ja planeetoissa. Tähtienvälisessä avaruudessa leijuu silti erittäin pienitiheyksisiä vetypilviä (tiheys on suuruusluokkaa yksi atomi kuutiosenttimetrissä) sekä fotoneita, neutriinoita ja muita alkeishiukkasia. Osa tähtienvälisestä aineesta on molekyyleinä (molekyylipilvet) sekä pölyhiukkasina, joiden arvellaan koostuvan etupäässä grafiitista ja silikaateista. Suurin osa avaruuden massasta on nykytiedon mukaan niin sanottua pimeää ainetta. Pimeän aineen koostumusta ei tiedetä tarkasti, mutta on arveltu, että se voisi koostua esimerkiksi neutriinoista, pienistä mustista aukoista tai toistaiseksi tuntemattomista alkeishiukkasista. Mistä avaruus alkaa? Maan ilmakehä ohenee ylöspäin mennessä, eikä ilmakehän ja avaruuden välillä siksi ole selkeää rajaa. 8 000 metriä merenpinnasta: Kuolemanvyöhyke, jonka yläpuolella ilman happipitoisuus ei riitä elossapysymiseen. 8 848 metriä merenpinnasta: Mount Everest, maapallon korkein kohta. 10–18 kilometriä: Tropopaussi – troposfääri loppuu ja stratosfääri alkaa. 80,5 kilometriä (50 mailia): NASA:n käyttämä avaruuden raja. 100 kilometriä: Kármánin raja, avaruuden raja Fédération Aéronautique Internationalen mukaan. 110 kilometriä: Revontulten alin raja. 360 kilometriä: Kansainvälisen avaruusaseman keskietäisyys maasta 35 786 kilometriä: Geostationaarinen rata. Tällä radalla olevat satelliitit pysyvät maahan nähden paikallaan. 320 000 kilometriä: Yksi Lagrangen pisteistä, missä Maan ja Kuun vetovoimat ovat yhtä suuret. Historiallisia käsityksiä 400-luvulla kreikkalainen filosofi Parmenides totesi, että avaruudessa ei mitenkään voi olla tyhjiötä. Länsimaissa uskottiin satoja vuosia tämän olevan totta. Vielä 1600-luvulla ranskalainen filosofi René Descartes väitti, että avaruuden on pakko koostua jostain. Muinaisessa Kiinassa oli monenlaisia teorioita avaruudesta, jotka muistuttavat paljon nykyistä käsitystä. 100-luvulla tähtitieteilijä Zhang Heng oli vakuuttunut, että avaruus on loputon ja jatkuu kauas oman aurinkokuntamme ulkopuolelle. Hsüan Yeh -koulun nykyaikaan säilyneissä kirjoissa todetaan, että taivas on rajaton, ”tyhjä, ja vailla ainetta”. Lisäksi ”Aurinko ja Kuu, tähdet seuranaan, kelluvat tyhjässä avaruudessa, liikkuen tai paikoillaan”. Italialainen tieteilijä Galileo Galilei päätteli, että ilmalla on massaa ja painovoima pystyy vaikuttamaan siihen. Vuonna 1640 hän osoitti, että vakaa voima vastustaa tyhjiön muodostumista. Hänen oppilaansa Evangelista Torricelli onnistui vuonna 1643 valmistamaan koneen, joka pystyi luomaan tyhjiön. Tämä kokeilu antoi alun ensimmäiselle elohopea-ilmapuntarille, joka oli vallankumouksellinen keksintö Euroopassa. Ranskalainen filosofi Blaise Pascal väitti, että jos elohopeapylväs olisi tuettu ilmalla, niin pylvään pitäisi olla lyhyempi korkealla, jossa ilmanpaine on matalampi. Vuonna 1648, hänen lankonsa Florin Périer kokeili laitetta Puy de Dôme-vuorella Keski-Ranskassa, ja totesi että elohopeapylväs oli noin kahdeksan senttiä lyhyempi. Tämä muutos ilmanpaineessa havaittiin myös, kun puoliksi täynnä oleva ilmapallo vietiin vuorenhuipulle ja sen huomattiin laajentuvan noustessa. Vuonna 1650 saksalainen tieteilijä Otto von Guericke rakensi ensimmäisen tyhjiöpumpun. Tämä oli laite, joka todistaisi Aristoteleen teorian horror vacuin vääräksi. Von Guericke myös päätteli, että ilmakehä ympäröi maapalloa kuin kuori, ja että ilman tiheys vähenee noustessa ylöspäin. Hän myös totesi, että maapallon ja Kuun välissä on pakko olla tyhjiö. 1400-luvulla saksalainen teologi Nicolaus Cusanus arveli, että universumilla ei ole keskustaa tai ympärysmittaa. Hän uskoi, että universumi ei ehkä ole loputon, mutta niin suuri, että sillä ei voisi olla rajaa. Nämä ideat loivat spekulointia avaruuden loputtomuudesta, jota harrasti italialainen filosofi Giordano Bruno 1500-luvulla. Hän jatkoi Kopernikuksen aurinkokeskistä kosmologiaa niin pitkälle, että uskoi loputtoman universumin koostuvan aineesta nimeltä eetteri, joka ei loisi vastusta avaruudessa liikkuville massoille. Englantilainen filosofi William Gilbert oli osittain samaa mieltä. Hän totesi että tähdet ovat näkyvissä vain siksi, että niitä ympäröi ohut eetteri tai tyhjiö. Eetteri-konsepti sai alkunsa kreikkalaisilta filosofeilta kuten Aristoteleelta. Nämä kokivat avaruuden kankaana, jossa taivaalliset esineet ovat upotettuina. Teoria universumista täynnä valoeetteriä pysyi suosiossa joidenkin tieteilijöiden kesken vielä 1900-luvulle asti. Valoeetterin nähtiin olevan aine, jonka läpi valo pystyisi leviämään. Vuonna 1887 Michelsonin–Morleyn koe yritti havaita maan liikkeitä valoeetterin avulla etsien muutoksia valonnopeudessa riippuen maan liikesuunnasta. Tulokseton koe osoitti, että teoriassa on jotakin vikaa, joten konsepti valoeetteristä hylättiin. Konsepti korvattiin Einsteinin suhteellisuusteorialla, joka sanoo että valonnopeus tyhjiössä on muuttumaton. Katso myös Astrofysiikka Kaupallinen avaruustoiminta Avaruustoiminta Avaruustutkimus Kármánin raja Kosmologia Planeettainvälinen avaruus Lähteet Aiheesta muualla Maailmankaikkeuden rakenne WMAP:n mukaan Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Matematiikassa avaruus on joukko, jolla on tietynlainen rakenne. Avaruuksia on määritelty erilaisia ja ne on usein nimetty ihmisten mukaan. Topologinen avaruus Metrinen avaruus Euklidinen avaruus Vektoriavaruus (eli lineaariavaruus) Normiavaruus Banachin avaruus Sisätuloavaruus Hilbertin avaruus Minkowskin avaruus Riemannin avaruus Mitta-avaruus Todennäköisyysavaruus Lähteet Joukko-oppi da:Rum#Matematik es:Espacio#Matemáticas fr:Espace (notion)#Mathématiques gl:Espazo#Matemática ko:공간#수학


text: Anneli Tuulikki Jäätteenmäki (s. 11. helmikuuta 1955 Lapua) on suomalainen keskustaa edustava poliitikko ja entinen Suomen pääministeri (2003). Hän oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2004–2019 ja Euroopan parlamentin varapuheenjohtaja vuosina 2015–2017. Jäätteenmäki toimi kansanedustajana vuosina 1987–2004. Jäätteenmäki oli keskustan puheenjohtaja vuosina 2002–2003 ja Suomen pääministeri 17. huhtikuuta – 24. kesäkuuta 2003 (69 päivää). Hän oli ensimmäinen tehtävään valittu nainen Suomessa. Vuosina 1994–1995 hän oli Ahon hallituksen oikeusministeri. Koulutukseltaan Jäätteenmäki on juristi. Tausta Jäätteenmäki vietti lapsuutensa kuopuksena kolmilapsisessa viljelijäperheessä Lapualla. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1974. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1980, ja sai samana vuonna varatuomarin arvon. Hän toimi myös yhdistyksessä Suomen Demokraattiset Lakimiehet (nykyinen Demla ry). Työuransa alkuvaiheissa Jäätteenmäki toimi vuoden työmarkkinajuristina kunnallisessa sopimusvaltuuskunnassa. Hän kävi ulkoministeriön kansainvälisten asiain valmennuskurssin 1982, ja hänet sijoitettiin ministeriön protokollaosastolle. Vuonna 1982 Jäätteenmäki sai vakinaisen viran Lapuan kaupungin lakimiehenä. Vuonna 1983 sosiaali- ja terveysministeri Eeva Kuuskoski pyysi Jäätteenmäkeä avustajakseen, ja hän jäi virkavapaalle Lapualta. Jäätteenmäki toimi keskustapuolueen eduskuntaryhmän lainsäädäntösihteerinä vuonna 1986. Poliittinen ura Eduskuntaan Jäätteenmäki valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1987 vaaleissa yli 9 000 äänellä. Hän toimi oikeusministerinä Ahon hallituksessa vuosina 1994–1995. Presidentinvaalit hävinneen Esko Ahon lähdettyä vuonna 2000 virkavapaalle Harvardin yliopistoon Jäätteenmäki toimi hänen sijaisenaan keskustan puheenjohtajana. Ahon jätettyä puheenjohtajan paikan lopullisesti vuonna 2002 Jäätteenmäki valittiin hänen seuraajakseen Hämeenlinnan puoluekokouksessa; hän sai puheenjohtajavaalin ensimmäisellä kierroksella 1 471 ääntä, kun kuudesta muusta ehdokkaasta seuraavaksi paras Olli Rehn sai 764 ääntä. Jäätteenmäki johdatti puolueen vaalivoittoon eduskuntavaaleissa 2003. Vaalien jälkeen hänet nimitettiin pääministeriksi ensimmäisenä naisena Suomessa. Tilanne oli myös historiallinen, sillä sekä tasavallan presidentti että pääministeri olivat naisia. Jäätteenmäki toimi eduskunnan puhemiehenä 25. maaliskuuta – 16. huhtikuuta 2003. Suomen Kuvalehden politiikan toimittaja Tuomo Lappalaisen mukaan Jäätteenmäen nousu puheenjohtajaksi ja pääministeriksi johtui sanomalehti Keskisuomalaisen päätoimittaja Erkki Laatikaisen ja sanomalehti Ilkan Kari Hokkasen lehdillään harjoittamasta voimakkaasta agitoinnista. Pääministeriys ja Irak-vuoto Jäätteenmäen pääministerikausi jäi lyhyeksi. Jo 68 päivän kuluttua nimityksestä hän päätyi eroamaan virastaan, ja eduskunta valitsi hänen seuraajakseen Matti Vanhasen samasta puolueesta. Jäätteenmäki jätti myös keskustan puheenjohtajan paikan lokakuussa 2003. Ennen eduskuntavaaleja 2003 Jäätteenmäki oli tuonut julkisuuteen katkelmia ulkoasiainministeriössä salaisiksi luokiteltujen asiakirjojen sisällöistä pääministeri Paavo Lipposen (sd) keskusteluista Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin kanssa Washingtonissa 9. joulukuuta 2002. Nämä keskustelut liittyivät valmisteluihin Suomen osallistumiseksi Yhdysvaltain johtamaan vapaaehtoisten koalitioon Irakin sotaa koskien. Jäätteenmäki syytti Lipposta Suomen liittämisestä maan linjausten vastaisesti Yhdysvaltojen Irakin miehitystä kannattaneiden valtioiden koalitioon. Väitteet perustuivat Jäätteenmäen hallussa olleisiin asiapapereihin (muun muassa WASB-050). Vaalit hävinneen SDP:n syytöksiä seuranneessa kohussa selvisi, että Jäätteenmäki oli saanut asiapaperit haltuunsa presidentin neuvonantajalta, Martti Manniselta. Jäätteenmäki kielsi tämän toistuvasti huolimatta päivittäin keräytyvistä todisteista. Jäätteenmäen valehtelu johti hänen eroonsa. Tapauksessa tuli kuuluisaksi hänen lausahduksensa: ”Puhun niin totta kuin osaan”. SDP:n eduskuntaryhmässä syntyi luottamuspula Jäätteenmäkeä kohtaan. Eduskuntaryhmän puheenjohtaja Jouni Backman toimitti SDP:n eduskuntaryhmän kantana keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtaja Timo Kallille paperilapun, jonka mukaan SDP edellytti, että vain pääministeri vaihdetaan, ei muita muutoksia. Keskusta valitsi pääministeriksi seuraavaan hallitukseen ensimmäistä ministerikauttaan valtioneuvostossa hoitaneen puolustusministeri Matti Vanhasen. Asiassa nostettiin syyte Jäätteenmäkeä sekä muistiot vuotanutta tasavallan presidentin neuvonantaja Martti Mannista vastaan. Mannista syytettiin virkasalaisuuden rikkomisesta ja Jäätteenmäkeä yllytyksestä ja avunannosta. Käräjäoikeus katsoi Mannisen syylliseksi mutta näytön puutteessa vapautti Jäätteenmäen vaikka pitikin tämän kertomusta epäuskottavana. Jäätteenmäki palasi Irak-aiheeseen vielä yli kolme ja puoli vuotta kohun jälkeen 30. joulukuuta 2006 Iltalehden haastattelussa ja väitti, että kaiken takana oli tarkoitus palauttaa Paavo Lipponen pääministeriksi. SDP:n ryhmäjohtaja Jouni Backman kiisti Jäätteenmäen väitteet STT:lle antamassaan kommentissa. 4. tammikuuta 2007 kokoomuksen Ville Itälä ja Irak-skandaalin aikainen puoluesihteeri Heikki A. Ollila vahvistivat kuitenkin Iltalehden haastattelussa, että SDP:n tuolloinen puoluesihteeri Eero Heinäluoma yritti houkutella kokoomusta kaatamaan hallitusta välikysymyksen avulla. Itälä ei kuitenkaan halunnut omien sanojensa mukaan ryhtyä ”leikkiin mukaan”. Europarlamentaarikkona Jäätteenmäki valittiin ensimmäisen kerran Euroopan parlamenttiin 13. kesäkuuta 2004 lähes 150 000 äänellä. Europarlamentissa hän kuului Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmään (ALDE). Kesällä 2005 hänet valittiin kaksivuotiskaudeksi Keskustanaisten puheenjohtajaksi. Hän jatkoi tehtävässä kolme kautta vuoteen 2011. Vuoden 2007 eduskuntavaaleihin Jäätteenmäkeä pyysivät ehdolle niin silloinen keskustan puheenjohtaja Matti Vanhanen kuin puoluesihteeri Jarmo Korhonenkin. Hän ilmoitti 16. lokakuuta 2006 STT:n mukaan, ettei ryhdy kansanedustajaehdokkaaksi vuoden 2007 eduskuntavaaleissa, vaan haluaisi jatkaa europarlamentissa. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa Ville Itälän jälkeen toiseksi suurimmalla äänimäärällä. Vappupuheessa 2009 Matti Vanhanen toivoi keskustan ehdokkaaksi naista vuoden 2012 presidentinvaaleihin. Jäätteenmäki oli hänen mielestään yksi mahdollisista ehdokkaista. Myös keskustan silloinen puoluesihteeri Jarmo Korhonen piti Jäätteenmäkeä varteenotettavana presidenttiehdokkaana, mikäli pääministeri Matti Vanhanen ei olisi käytettävissä. Jäätteenmäki kuitenkin kieltäytyi ehdokkuudesta, koska ei tuntenut ehdokkuuteen vaadittavaa intoa. Vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Jäätteenmäki valittiin jälleen jatkokaudelle keskustan kolmanneksi suurimmalla äänimäärällä. Vuodesta 2014 hän oli ympäristön, kansanterveyden ja elintarvikkeiden turvallisuuden valiokunnan (ENVI) jäsen. Varajäsen hän oli ulkoasiainvaliokunnassa (AFET), budjettivaliokunnassa (BUDG) ja turvallisuus- ja puolustuspolitiikan alavaliokunnassa (SEDE). Jäätteenmäki painotti kauden kärkiteemoinaan biotaloutta ja ruokaturvaa. Jäätteenmäki on vaikuttanut europarlamentissa myös sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnassa (2004–2007), naisten oikeuksien ja sukupuolten tasa-arvon valiokunnassa (2004–2009), ulkoasiainvaliokunnassa (2009–2014) sekä suhteista Yhdysvaltoihin vastaavassa valtuuskunnassa (2004–2014). Jäätteenmäki valittiin vuonna 2015 parlamentin varapuhemieheksi Olli Rehnin tilalle. Paikallispolitiikkaan (2021–) Jäätteenmäki palasi politiikkaan parin vuoden tauon jälkeen asettumalla ensimmäistä kertaa poliittisella urallaan keskustan ehdokkaaksi kuntavaaleissa vuonna 2021 kotikaupungissaan Lapualla. Jäätteenmäki sai vaaleissa ylivoimaisesti eniten ääniä, yhteensä 445. Hänet valittiin Lapuan kaupunginvaltuuston puheenjohtajaksi. Aluevaaleissa 2022 Jäätteenmäki asettui ehdolle Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueella ja tuli valituksi 1 498 äänellä, kolmanneksi suurimmalla äänimäärällä koko Etelä-Pohjanmaalta. Luottamustehtäviä Kirkon neuvottelukunnan jäsen Keskustanaisten puheenjohtaja (2005–2011) Keskustan puoluehallituksen jäsen Keskustanaisten edustajana Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston hallitus (2019-) Yksityiselämä Jäätteenmäki on ollut vuodesta 1994 naimisissa toimittaja Jorma Mellerin kanssa. Helmikuun alussa 2006 Jäätteenmäellä havaittiin rintasyöpä, joka leikattiin pian sen jälkeen. Nyttemmin hän on toipunut. Julkaisut Populaarikulttuurissa 19. lokakuuta 2009 Yle TV1:n Kotikatsomo-sarjassa esitettiin Timo Harakan ja Antti Karumon kirjoittama draama Pääministeri, joka on tulkinta kevään 2003 tapahtumista. Jäätteenmäkeä elokuvassa esittää Jonna Järnefelt. Jäätteenmäkeä imitoiva animaatiohahmo oli yksi Yle TV1:n Itse valtiaat -satiirisarjan (2001–2008) päähenkilöistä. Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Anneli Jäätteenmäen kotisivut Ylen Elävä arkisto: Irak-vuoto johti pääministeri Anneli Jäätteenmäen eroon Eduskunnan puhemiehet Suomen pääministerit Suomen oikeusministerit Suomen Keskustan poliitikot Suomen Keskustan puheenjohtajat Suomen Keskustan europarlamentaarikot Vaasan vaalipiiri Helsingin vaalipiiri Lapuan kaupunginvaltuutetut Suomalaiset juristit Vuonna 1955 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit Erityisavustajat Etelä-Pohjanmaan aluevaltuutetut


text: Antti Johannes Satuli (8. lokakuuta 1946 Helsinki – 17. huhtikuuta 2003 Inari) oli oikeustieteen kandidaatti, joka loi uransa Suomen ulkoasiainministeriön palveluksessa. Hän oli Suomen ensimmäinen suurlähettiläs ja pysyvä edustaja Euroopan unionissa siihen liittymisen jälkeen. Vuonna 2002 hänet nimitettiin ulkoministeriön valtiosihteeriksi. Antti Satulin vanhemmat olivat hallitusneuvos Mauno Satuli ja Irma Kajander. Satuli valmistui ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta koulusta vuonna 1965. Oikeustieteen kandidaatiksi hän valmistui vuonna 1970 Helsingin yliopistosta. Hänen sotilasarvonsa oli kapteeniluutnantti. Satuli avioitui vuonna 1971 Marjatta Anna-Liisa Mattilan kanssa ja heillä oli kaksi lasta, Tiina Johanna (s. 1974) ja Henri Johannes (s. 1975). Antti Satuli oli ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1971 kuolemaansa saakka. Satuli kuoli sairauskohtaukseen ollessaan hiihtomatkalla Lapissa keväällä 2003. Ura ministeriössä 1971– Ulkoministeriön palvelukseen 1973–1977 – Avustaja, Suomen suurlähetystö, Bryssel 1975–1977 – Lähtystösihteeri, Suomen suurlähetystö, Alger 1977–1980 – Jaostosihteeri (1.9.1988), ulkoasiansihteeri (1.3.1978), ulkoasiainministeriö, kauppapoliittinen osasto 1980–1983 – Lähetystösihteeri, Suomen suurlähetystö, Washington 1983–1986 – Lähetystöneuvos, Suomen pysyvä edustusto, Geneve 1986–1988 – Toimistopäällikkö, ulkoasiainministeriö, kauppapoliittinen osasto 1988–1990 – Apulaispäällikkö, ulkoasiainneuvos, ulkoministeriö, kauppapoliittinen osasto 1990–1994 – Ulkoministerion kauppapoliittisen osaston päällikkö, ulkoasiainministeriö 1994–Ulkoasiainministeriön kauppapoliittinen alivaltiosihteeri 1.1.1995–31.12.2001 – Suurlähettiläs ja Suomen pysyvä edustaja Euroopan unionissa Brysselissä 1.1.2002– Ulkoasiainministeriön valtiosihteeri. Lähteet Helsingin Sanomat 18.04.2003, muistokirjoitus. Artikkelin verkkoversio Viitteet Suomalaiset juristit Suomen suurlähettiläät Suomalaiset EU-virkamiehet Suomalaiset alivaltiosihteerit Suomen ulkoministeriön valtiosihteerit Vuonna 1946 syntyneet Vuonna 2003 kuolleet


text: Azerbaidžan, virallisesti Azerbaidžanin tasavalta () on sisämaavaltio Kaukasiassa Kaspianmeren rannalla. Maan naapurimaita ovat Georgia luoteessa, Armenia lännessä, Venäjä pohjoisessa ja Iran etelässä. Azerbaidžanille kuuluva Nahitševanin autonominen tasavalta sijaitsee erillään muusta maasta sen lounaispuolella Iranin, Turkin ja Armenian ympäröimänä. Azerbaidžanin keskellä sijaitsee itsenäiseksi julistautunut kiistanalainen Vuoristo-Karabahin alue. Azerbaidžanin tasavalta on ollut Euroopan neuvoston jäsen vuodesta 2001. Maan lähes 10 miljoonasta asukkaasta suurin osa on šiiamuslimeita ja etnisesti azereita. Valtio on virallisesti demokraattinen, mutta esimerkiksi Human Rights Watch ja Freedom House pitävät sitä autoritäärisenä. Kaikkien maassa järjestettyjen vaalien vapautta on arvosteltu. Nimi Azerbaidžanin nimen alkuperästä on kaksi teoriaa. Yhden teorian mukaan nimi tulee Aleksanteri Suuren aikana eläneen persialaisen ruhtinas Atropatesin nimestä. Toisen mukaan nimi on johdettu persian kielen tulta tarkoittavasta sanasta azer, jolla oli ehkäpä viitattu alueen zarathustralaisiin tulitemppeleihin. Historiallisesti nimeä Azerbaidžan on käytetty useammin nykyisen Iranin azeriväestön asuttamista pohjoisosista, kuin varsinaisesta nykyisen Azerbaidžanin alueesta. Ennen 1900-lukua ulkopuoliset viittasivat azereihin usein nimillä "Kaukasian tataarit", "turkkilaiset" tai yksinkertaisesti "muslimit". Maantiede Azerbaidžanin pinta-ala on 86 600 neliökilometriä, joka vastaa neljännestä Suomen pinta-alasta. Alueesta lähes puolet on vuoristoa. Maan kaakkoisosan rannikon kukkuloilla on subtrooppinen ilmasto, ja siellä kasvatetaan teetä, sitruunoita ja appelsiineja. Laajimmat tasangot sijaitsevat maan keskiosassa. Sinne virtaa Kaukasukselta kahdeksan suurta jokea. Kura-Arasin alanko on saanut nimensä Kurajoen ja sen suurimman sivujoen Arasin mukaan. Kura on padottu, ja näin syntynyt Mingəçevirin tekojärvi (Mingetšaurin tekoallas) on maan suurin sisävesialue, ja siitä saadaan vesivoimaa ja kasteluvettä. Azerbaidžanin pienestä pinta-alasta huolimatta siellä on monenlaisia ilmasto- ja kasvillisuusvyöhykkeitä subtrooppisesta vuoristokasvillisuuteen, ja tämä on johtanut etenkin lintulajiston monimuotoisuuteen. Siellä on havaittu noin 365 lintulajia flamingoista ja kotkista mehiläissyöjiin. Harvinaisiin nisäkkäisiin kuuluvat kuhertajagaselli (Gazella subgutturosa) ja kaukasianvuorikauris. Kaikkiaan maassa elää 97 nisäkäslajia, 67 matelija- ja sammakkoeläinlajia, 97 kalalajia ja yli 15 000 lajia selkärangattomia. Hirkanin kansallispuisto (azer. Hirkan Milli Parkı) on perustettu suojelemaan subtrooppista luontoa Lankaran alangolla ja Talyšvuorilta. Siellä elää harvinaisia kasvi- ja eläinlajeja. Şirvanin kansallispuisto (Şirvan Milli Parkı) Širvanin alangolla on kuhertajagasellin ja vesilintujen lisääntymisaluetta. Ağgölin kansallispuisto (Ağgöl Milli Parkı) suojelee muuttolintujen talvehtimis- ja levähdyspaikkoja. Kaikkiaan Azerbaidžanissa on kahdeksan kansallispuistoa, 11 luonnonpuistoa sekä monia muita luonnonsuojelualueita. Historia Varhainen historia Azerbaidžanissa yhdistyvät muinaisten seldžukkiturkkilaisten ja muinaisen Persian sivilisaation perinteet. Se oli muinaisina aikoina myös zarathustralaisuuden keskus. Maasta ei tiedetä juurikaan mitään ennen arabien valloitusta vuonna 642, jonka jälkeen se oli osana islamilaisten kalifaattia. 1200–1400-luvuilla maahan hyökkäsivät mongolit. Myöhemmin sitä hallitsivat paikalliset shirvanilaiset šaahit ja Persian Safavidien dynastia. Venäjän ja Neuvostoliiton valta Euroopan ja Keski-Aasian välisillä reiteillä ja Kaspianmeren rannalla sijaitsevasta alueesta taistelivat osmanit, Venäjä ja Persia vuosisatoja. Viimein Persia ja Venäjä jakoivat Azerbaidžanin keskenään vuonna 1828 Turkmenchayn sopimuksella. Nykyisen Azerbaidžanin alue jäi Venäjälle, loput siitä on Iranin Itä- ja Länsi-Azerbaidžanin maakuntia. Samalla päättyi paikallisten kaanien valtakausi. Azerbaidžanista tuli yksi maailman ensimmäisistä öljyntuotantopaikoista, kun siellä porattiin öljyä vuosina 1848–1849. Nobelin veljekset perustivat 1879 sinne öljyntuotantolaitokset. Samalla Bakusta kasvoi merkittävä teollisuuskeskus. Venäjän keisarikunnan romahdettua ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa maan kansallinen puolue julisti itsenäisyyden 1918 epäonnistuneen Transkaukasian federaation hajottua. Valtio käytti nimeä Azerbaidžanin demokraattinen tasavalta. Osa valtioista ehti tunnustaa sen itsenäiseksi 1920, mutta jo huhtikuussa 1920 puna-armeijan joukkojen saapumisen myötä itsenäisyys päättyi. Vuonna 1922 Azerbaidžan liitettiin Transkaukasian sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja tämän hajotessa 1936 Azerbaidžanista tuli neuvostotasavalta. Perestroika nosti pintaan myös Neuvostoliiton kansojen väliset erimielisyydet. Vuonna 1988 armenialaiset alkoivat osoittaa mieltään azerivaltaa vastaan Vuoristo-Karabahissa ja Armeniassa. Vuoristo-Karabahin korkein neuvosto äänesti Azerbaidžanista eroamisen puolesta. Kostoksi armenialaisten separatismista ja azerien karkotuksista Vuoristo-Karabahista azerinationalistit hyökkäsivät Sumgaitissa armenialaisten koteihin, murhasivat armenialaissiviilejä ja ajoivat näitä väkivalloin pois kaupungista. Sumgaitin raaoissa väkivaltaisuuksissa kuoli ainakin 26 armenialaista ja kuusi azeria. Vuoristo-Karabahin levottomuudet jatkuivat vuonna 1990. Azerinationalistit kohdistivat Bakussa armenialaisiin pogromin tammikuussa 1990. Neuvostoarmeija kukisti azerien mellakoinnin kovaotteisesti, ampuen 190 nationalistimielenosoittajaa Bakussa. Neuvostojohto julisti myös Vuoristo-Karabahiin hätätilan ja lähetti sinne armeijan. Huhtikuussa vapaaehtoiset azerijoukot ja neuvostojoukot taistelivat armenialaisia vastaan Vuoristo-Karabahissa. Moskova lähetti joukkoja myös Jerevaniin. Itsenäisyys Neuvostoliiton hajotessa Azerbaidžan julistautui itsenäiseksi 30. elokuuta 1991, jolloin presidentiksi valittiin entinen kommunistisen puolueen pääsihteeri Ayaz Mütəllibov. Syyskuussa 1991 Moskova ilmoitti ettei enää tukisi Azerbaidžania Vuoristo-Karabahissa, jolloin armenien joukot kiihdyttivät toimintaansa. Lokakuussa 1991 Vuoristo-Karabahissa järjestetty kansanäänestys hyväksyi sen itsenäisyyden. Vuoden 1992 puolella tilanne puhkesi täydeksi sodaksi. Toukokuussa armenien ja karabahien joukot valtasivat Vuoristo-Karabahin historiallisen, pääasiassa azerien asuttaman pääkaupungin Şuşan ja Laçınin, joka yhdisti Vuoristo-Karabahin Armeniaan. YK:n turvallisuusneuvosto vaati 1993 lopettamaan kaikki vihollisuudet ja vaati Armenian joukkojen poistumista alueelta. Taistelut jatkuivat kuitenkin toukokuuhun 1994, jolloin Venäjän välityksellä saatiin aikaan tulitauko. Noin 30 000 ehti kuolla sodassa vuosina 1992–1994. Armenien edetessä satojatuhansia asukkaita pakeni toisiin osiin Azerbaidžania. Maaliskuussa 1992 azereita murhattiin Xocalıssa Vuoristo-Karabahissa. Mütəllibov jätti tämän johdosta eronpyyntönsä ja maa ajautui poliittisen epävakauden tilaan. Vanha kaarti palautti Mütəllibovin valtaan toukokuussa 1992, ja hän yritti peruuttaa presidentinvaalit ja kieltää kaiken poliittisen toiminnan, jonka jälkeen opposition Kansanrintamapuolue kaappasi vallan. Valtakautensa aikana Kansanrintama hajotti kommunistien hallitseman korkeimman neuvoston ja siirsi sen vallan 50-jäseniselle ylähuoneelle, kansalliselle neuvostolle. Kesäkuussa 1992 Kansanrintaman johtaja Əbülfəz Elçibəy valittiin presidentiksi. Kansanrintamapuolueen hallitsema hallitus osoittautui kykenemättömäksi hoitamaan Vuoristo-Karabahin konfliktia tai taloutta ja monet sen viranomaisista olivat korruptoituneita. Kansanrintamahallituksessa oli mukana turkkilaisesta nationalismista vaikutteita saaneita henkilöitä, jotka suunnittelivat Azerbaidžanista osaa Turkista Iraniin, Siperiaan, Intiaan ja Kiinaan ulottuvaa Suur-Turkin valtakuntaa ja uhkasivat Armeniaa ydinaseiskulla. Kesäkuussa 1993 puhkesi kapina maan toiseksi suurimmassa kaupungissa Gəncəssa ja kapinalliset etenivät ilman vastarintaa pääkaupunkiin, josta presidentti Elçibəy pakeni kotiseudulleen Nahitševaniin. Kansallinen neuvosto siirsi presidentinvallan puhemiehelleen Heydər Əliyeville, ja Elçibəy syrjäytettiin virallisesti elokuussa 1993. Lokakuussa Əliyev valittiin viisivuotiskaudelle presidentiksi. Uusi 125-jäseninen parlamentti valittiin ensimmäisen kerran 1995. Vuonna 1994 Vuoristo-Karabahissa solmittiin Venäjän välityksellä aselepo, jossa Vuoristo-Karabah ja osa sitä ympäröiviä alueita jäi armenialaisten käsiin. Joulukuussa 2006 siellä järjestettiin neuvoa-antava kansanäänestys perustuslaista, jota Azerbaidžan ei hyväksynyt. Vuoden 2020 sodan aikana Azerbaidžan kuitenkin valloitti suurimman osan Vuoristo-Karabahista ja sitä ympäröivät alueet takaisin haltuunsa. Əliyev valittiin uudelleen 1998. Lokakuun 2003 vaaleissa presidentiksi valittiin Əliyevin poika İlham Əliyev, ja isä kuoli saman vuoden joulukuussa. İlham Əliyev valittiin toiselle kaudelle vuoden 2008 vaaleissa, ja ulkomaisten tarkkailijoiden mukaan vaalit olivat aikaisempaa rehellisemmät, mutta eivät silti demokratian vaatimusten mukaiset. Politiikka Azerbaidžan on presidentillinen tasavalta, jossa on myös pääministerin virka. Azerbaidžanin presidentti valitaan viiden vuoden välein kansanäänestyksellä. Azerbaidžanin nykyinen presidentti on edellisen presidentin Heydər Əliyevin poika İlham Əliyev. Hänet valittiin virkaansa vuonna 2003 ja on hallinnut maata siitä lähtien. Viimeisimmät presidentinvaalit vuonna 2013 hän voitti 84,5 prosentin kannatuksella. Etyjin mukaan vaalit eivät täyttäneet kansainvälisiä standardeja. Maaliskuussa 2009 maassa järjestettiin kansanäänestys, jossa poistettiin presidentinkausien rajoitukset. 125-paikkainen kansalliskokous valitaan vaaleilla viiden vuoden välein. Presidentti İlham Əliyevin puolue Uusi Azerbaidžan sai vuoden 2015 parlamenttivaaleissa 69 paikkaa 125 paikasta. Lisäksi lähes loput paikoista meni pienemmille Əliyeviä lähellä oleville puolueille tai sitoutumattomille ehdokkaille. Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö ei lähettänyt tarkkailijoita, mutta se pitää kaikkia Azerbaidžanin itsenäisyyden ajan vaaleja epärehellisinä. Kaikki merkittävimmät oppositiopuolueet boikotoivat vaaleja. Azerbaidžan on Yhdistyneiden kansakuntien, Euroopan neuvoston, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön, Itsenäisten valtioiden yhteisön, Islamilaisen yhteistyöjärjestön, Mustanmeren talousjärjestön ja Turkkilaisten maiden neuvoston jäsen. Alueet Azerbaidžan jaetaan 66 alueeseen (rayonlar) ja 12 kaupunkiin (şəhərlər), joista seitsemän aluetta ja yksi kaupunki sijaitsevat Nahitševanin autonomisessa tasavallassa. Nahitševanin autonominen tasavalta sijaitsee eksklaavina muusta Azerbaidžanista erillään Armenian, Turkin ja Iranin ympäröimänä. Alle 400 000 hengen väestöstä 99 prosenttia on azereita ja loput pääosin venäläisiä ja kurdeja. Maisemaltaan se on vuoristoista puoliaavikkoa. Nahitševanin autonominen tasavalta Babək Culfa Kəngərli Nahitševanin kaupunki (Naxçıvan Şəhər) Ordubad Sədərək Şahbuz Şərur Talous Azerbaidžan tuottaa muun muassa vehnää, teetä, hedelmiä ja tupakkaa. Tärkeintä viennin kannalta on öljy sekä vähäisemmässä määrin maakaasu. Myös joitakin metalleja kuten rautaa, kuparia ja kobolttia tuotetaan. Kauppa entisten Neuvostoliiton maiden kanssa on vähenemässä, mutta samaan aikaan kauppa Turkin ja länsimaiden kanssa kasvaa. Öljy ja kaasu muodostavat 90 prosenttia viennistä. Liikenne Maassa on 37 lentoasemaa, joista viidellä on yli kolmen kilometrin kiitotie. Rautatieverkkoa on lähes kolmetuhatta kilometriä. Baku on ainoa satamakaupunki. Väestö Azerbaidžanin väkiluku oli vuonna 2021 noin 10,3 miljoonaa. Väestöstä on 91,6 prosenttia azereita, kaksi prosenttia lezgejä, 1,3 prosenttia venäläisiä, 1,3 prosenttia armenialaisia (lähes kaikki Vuoristo-Karabahissa) ja 2,4 prosenttia muita (1999 arvio). Azereita asuu Iranissa lähteestä riippuen kaksin- tai kolminkertainen määrä verrattuna Azerbaidžanin azereiden lukumäärään. Esimerkiksi Ethnologue-kirjan mukaan Iranin azeria puhuu noin 17 miljoonaa, pohjoista ”Azerbaidžanin azeria” noin seitsemän miljoonaa. Kielet poikkeavat toisistaan ääntämisen ja sanaston, varsinkin lainasanojen osalta. Azerbaidžanin valtauskonto on islam. 93,4 prosenttia väestöstä on islaminuskoisia, 2,5 prosenttia Venäjän ortodokseja ja 2,3 prosenttia Armenian ortodokseja (Vuoristo-Karabahissa, 1995). 1,8 prosenttia väestöstä kuuluu muihin uskontokuntiin tai ei tunnusta uskontoa ollenkaan. Maan muslimeista noin 85 prosenttia on šiialaisia ja loput 15 prosenttia sunnalaisia. Sunnalaiset ovat historiallisesti olleet maan enemmistö etenkin sen pohjoisosissa. He olivat enemmistö vielä Venäjän vallan alussa 1830-luvulla, mutta 1860-lukuun mennessä tilanne muuttui, kun suuri osa sunnalaisista pakeni maasta. Vuonna 2007 tehdyn, nuorisolle suunnatun kyselyn mukaan 85 prosenttia vastanneista uskoi jumalaan ja neljäsosa hyväksyisi šarialain käyttöönoton. Kuitenkin samaan aikaan vain 13 prosenttia ilmoitti harjoittavansa uskoaan säännöllisesti. Terveys Maailman terveysjärjestö WHO:n vuonna 2004 tekemän selvityksen mukaan Azerbaidžanissa käytettiin puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna 6,94 litraa aikuista kohti. Luku on samaa suuruusluokkaa kuin Uruguayssa (6,96). Kulttuuri Azerbaidžanin kulttuuri on saanut vaikutteita persialaisesta, turkkilaisesta, arabialaisesta, kaukasialaisesta ja venäläisestä kulttuurista. Musiikki Maan klassinen musiikkiperinne, Mugam, on saanut Unescon maailmanperintötunnustuksen. Mugam koostuu runoudesta ja musiikista ja siinä käytetään monenlaisia tekniikoita, kuten kurkkulaulua. Uskonnolliset elementit etenkin suufilaisuudesta ovat olennainen osa Mugamia. Lisäksi maan musiikkiperinteeseen kuuluu rap-tyylinen Meykhana-musiikki, joka kuitenkin on kehittynyt erillään afroamerikkalaisesta rap-musiikista. Nimitys tulee turkin kielen sanasta meyhane, joka tarkoittaa tavernaa. Neuvostoaikaan meykhana oli kielletty, mutta nykyaikana perinne on taas voimissaan. Lisäksi Azerbaidžanin musiikkikulttuuriin kuuluu kiertävien, saz-luuttua soittavien ashik-trubaduurien perinne. Azerbaidžan osallistui ensimmäisen kerran Eurovision laulukilpailuihin vuonna 2008 ja voitti ne ensimmäisen kerran vuonna 2011. Juhlapäivät Virallisia uskonnollisia juhlapäiviä ovat kaksi päivää kestävät Qurban (Uhrijuhla, Qurban bayramıja) ja Ramadan (Ramazan bayramı). Niiden, samoin kuin keväisen Novruz-vapaan, ajankohta vahvistetaan edeltävänä vuotena. Qurban osuu yleensä loka-marraskuulle. Esimerkiksi vuonna 2014 Qurbania vietettiin 4.–5. lokakuuta. Urheilu Maan suosituin urheilulaji on jalkapallo ja maa kuuluu Euroopan jalkapalloliittoon Uefaan. Azerbaidžanin jalkapallomaajoukkue ei ole koskaan selviytynyt arvokisojen lopputurnaukseen. Maaliskuussa 2021 se oli Fifan rankingissa sijalla 108. Maa on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1996. Sillä on ollut kesäkisoissa 23–44 urheilijaa, talvikisoissa 2–4. Painijat Namiq Abdullayev, Rövşən Bayramov ja ampuja Zemfira Meftahətdinova ovat saaneet kaksi mitalia olympialaisissa, ja judoka Elnur Məmmədli on voittanut olympiakultaa. Ihmisoikeudet Vaikka Azerbaidžanin hallinnon mukaan maassa onkin sananvapaus, se on käytännössä estetty. Vuonna 2014, kun lehdistön- ja median vapaus oli vähentynyt jo useiden vuosien ajan, Azerbaidžanin hallitus piti kampanjan, jonka tarkoitus oli hiljentää kaikki hallitukseen kohdistuva kritiikki ja vastustajat. Kampanja vei paikalliselta medialta nopeasti paljon jalansijaa. On yleistä, että toimittajiin kohdistuu väkivaltaa ja että heitä vastaan nostetaan tekaistuja syytteitä. Kaikki ulkomaalaiset lähetykset ovat maassa kiellettyjä. Freedom Housen lehdistönvapautta koskevan vuoden 2013 Freedom of the Press -raportin mukaan Azerbaidžanissa ei ole vapaata lehdistöä, ja se sijoittuu 197 maan joukossa sijalle 177. Committee to Protect Journalists -komitean mukaan Azerbaidžanissa oli vuonna 2015 eniten vangittuja toimittajia Euroopassa ja Keski-Aasiassa, ja se oli maailman viidenneksi sensuroiduin maa. Amnesty Internationalin tutkija toteaa lokakuussa 2015 julkaisemassaan raportissa:"– – Azerbaidžanissa viime vuosina tapahtunut ihmisoikeuksien raju huononeminen. Valitettavasti Azerbaidžanille on sallittu harjoittaa ennennäkemätöntä sortoa ja samalla lähes tuhota kansalaisyhteiskuntansa." Amnestyn Azerbaidžanin vuosiraportin 2015–2016 mukaan poliittisten toisinajattelijoiden vainoaminen jatkui vuoden 2015 aikana, eivätkä ihmisoikeusjärjestöt voineet päättää työtään maassa. Vuoden 2015 lopussa pidätettynä oli ainakin 18 mielipidevankia. Kostoiskut itsenäisiä toimittajia ja aktivisteja sekä heidän perheitään kohtaan jatkuivat sekä maan sisällä että ulkomailla. Kansainväliset ihmisoikeusvalvojat kiellettiin ja karkotettiin maasta. Hallitus jatkoi vastustajiensa kidutusta ja muuta pahoinpitelyä. Maassa järjestetty vuoden 2012 Eurovision laulukilpailu nosti Azerbaidžanin huonon ihmisoikeustilanteen esille, kun media alkoi uutisoida valtion pakkolunastamista tonteista Euroviisuja varten rakennetun Kristallihallin ympäristössä. Human Rights Watchin mukaan asukkaiden pakkohäädöt olivat alkaneet jo vuonna 2009, mutta pahentuivat maan voitettua Euroviisut vuonna 2011. Euroviisujen alla valokeilaan nousivat myös poliittisesti kantaa ottavia kappaleita julkaisseiden muusikoiden pidätykset ja kidutukset ja hallitusta vastaan puhuneiden mielenosoittajien väkivaltainen kohtelu. Katso myös Energia Azerbaidžanissa Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Azerbaijan: A Country Study Toim. Glenn E. Curtis. Washington: GPO for the Library of Congress, 1995. 42 Aasia Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Assam on Intian osavaltio maan koillisosassa. Se sijaitsee Himalajan juurella Brahmaputran laaksossa. Osavaltion pääkaupunki Dispur on alueen väkiluvultaan suurimman kaupungin Guwahatin esikaupunki. Suurimmasta osasta Assamia tuli osa Intiaa Intian jaon yhteydessä vuonna 1947 ja oma osavaltionsa siitä tehtiin vuonna 1950. Osavaltion virallinen kieli on assami ja alueella on myös huomattava bengalinkielinen vähemmistö. Alueella on ollut jännitteitä paikallisten ja pääosin maahanmuuttajataustaisten bengalinkielisten välillä. Suurin osa Assamilaisista on uskonnoltaan hindulaisia ja suurin osa assamilaisista asuu maaseudulla. Maatalous muodostaa alueen talouden kulmakiven. Assamin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 205 576. Maantiede Assamin osavaltion pinta-ala on 78 438 km2. Sen naapuriosavaltioita ovat Arunachal Pradesh pohjoisessa, Nagaland ja Manipur idässä, Mizoram ja Tripura etelässä, sekä Meghalaya ja Länsi-Bengali lännessä. Osavaltiolla on myös raja Bhutanin kanssa pohjoisessa ja Bangladeshin kanssa lännessä. Assam voidaan jakaa kolmeen erilliseen maantieteelliseen alueeseen, Brahmaputrajoen laaksoon pohjoisessa, Barakjoen laaksoon etelässä ja kukkulaiseen alueeseen keskellä osavaltion eteläosaa. Brahmaputran laakso on kolmesta alueesta suurin. Joki virtaa osavaltioon koillisesta kulkien kohti länttä ja kääntyen lopulta kohti etelää Bangladeshiin. Jokilaaksoa ympäröivät vuoret, joilta jokeen laskee useita pienempiä virtoja. Assam käsittää vain osan Barakjoen laaksosta, mutta sen tasanko on tärkeää maatalousaluetta. Eteläosan kukkulat kuuluvat Meghalayan ylänköön. Assamin alue on varsin altis maanjäristyksille. Assamin korkein keskilämpötila on 36 °C elokuussa ja alin 7 °C tammikuussa. Alueella ei esiinny suurelle osalle muuta Intiaa tyypillistä kuumaa kuivaa kautta. Suurin osa alueen sateista saadaan monsuunikaudella kesäkuusta syyskuuhun, jolloin alueella esiintyy myös tulvia. Vuosittainen sadanta on osavaltion länsiosissa 1 800 mm ja itäosissa 3 000. Noin kolmasosa Assamin alueesta on metsien peitossa. Alueella on useita luonnonsuojelualueita, joista Kazirangan kansallispuisto ja Manasin kansallispuisto kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon. Alueen eläimistöön lukeutuvat esimerkiksi intiantiikeri, leopardi, intiansarvikuono, aasiannorsu, gauri, sekä monet kädellislajit, lintulajit ja matelijat. Historia Assamin ensimmäiset asukkaat olivat mahdollisesti australideja, jotka ovat kuitenkin sittemmin hävinneet alueelta omana ryhmänään heitä seuranneiden muuttoaaltojen seurauksena. Varhaisin tunnettu valtiomuodostelma nykyisen Assamin alueella oli Kamarupa, jonka pääkaupunki oli nykyisen Guwahatin paikalla sijainnut Pragjyotishapura. Kamarapuran ydinalue käsitti Brahmaputran laakson alueen, mutta se käsitti myös osia Bhutanista ja Länsi-Bengalista. Valtion tunnetuimpia hallitsijoita olivat Narakasura ja Bhagadatta. Vuoden 640 paikkeilla alueella liikkunut kiinalainen matkailija Xuanzang kirjoitti nykyisen Assamin alueesta, mutta seuranneiden vuosisatojen ajasta tiedetään huomattavasti vähemmän. Ajasta tiedetään pääosin arkeologisten löydösten perusteella. Alueella vaikutti sittemmin useita eri hallitsijasukuja, joita olivat esimerkiksi Pala, Koch, Kachari ja Chutiya-dynastia. Ahomit valtasivat nykyisen Assamin alueen vuonna 1228. He lienevät saapuneet alueelle nykyisestä Myanmarista ja he kukistivat ensin Assamin yläosien alueen useat eri paikalliset hallitsijat ja lopulta myös alaosien dynastiat. Assamin nykyinen nimi on johdettu jo hävinnen ahomin kielen sanasta asama, joka vapaasti kääntäen tarkoittaa verratonta. Ahomien ehkä voimakkain hallitsija oli vuosina 1696–1714 hallinnut Rudra Singh. Ahomien onnistui voittaa Intian suurmogulien alueelle tekemät monet sotaretket, mutta 1700-luvun loppupuolella heidän valtansa oli heikentynyt merkittävästi. Heikkenemiseen johti etenkin eri ruhtinaiden keskinäiset kiistat. Kuningas Gaurinath Singh yritti tukeutua Kalkuttaa hallinneisiin britteihin, jotka eivät kuitenkaan jääneet alueelle vielä pysyvästi. Vuonna 1816 Assam päätyi kohti Intiaa levittäytyvien burmalaisten hallintaan. Burmalaiset törmäsivät Intiaan levittäytyessään britteihin. Britit ajoivat lopulta burmalaiset pos Assamista vuonna 1824. Vallanvaihdos vahvistui ensimmäisen anglo–burmalaisen sodan jälkeen vuonna 1826 solmitulla Yanbon sopimuksella. Vuonna 1838 Assamista tehtiin hallinnollisesti osa brittiläisen Intian Bengalia. Vuonna 1854 vietiin läpi niin sanottu Assam Clearance Act, joka avasi suuret osat Assamista teetä kasvattaville eurooppalaisille plantaasinomistajille. Seuranneiden vuosikymmenten aikana Intiaan perustettiin satoja teeplantaaseja ja suurin osa niistä Assamiin. Vuonna 1874 Assam erotettiin hallinnollisesti Bengalista ja sen pääkaupungiksi asetettiin Shillong. Assam liitettiin vielä Itä-Bengaliin Bengalin jaon yhteydessä vuonna 1905, mutta Assamissa liitosta vastustettiin hanakasti. Lopullisesti Assamista tuli oma alueensa vuonna 1912. Toisen maailmansodan aikana Assam oli tärkeä huoltoreitti liittoutuneiden joukoille Burmassa. Intian siirtomaavallan päättyessä vuonna 1947 ja Intian jaon myötä suurimmasta osasta Assamia tuli osa Intiaa. Osa Sylhetin alueesta liitettiin osaksi Pakistania, joka tuolloin hallitsi nykyisen Bangladeshin aluetta. Vuonna 1950 Assamista tuli yksi Intian osavaltioista. Kiinan joukot etenivät osiin Assamia Kiinan–Intian sodan aikana vuonna 1962, mutta he vetäytyivät sodan päätteeksi. Assamista erotettiin sittemmin suuria alueita omiksi osavaltioikseen. Nagaland perustettiin vuonna 1963, Meghalaya ja Mizoram 1971 ja Arunachal Pradesh vuonna 1972. Jännitteet Assamissa kasvoivat etenkin 1970-luvun lopulta lähtien Intian jaon vuonna 1947 ja Bangladeshin itsenäisyyden vuonna 1971 jälkeen alueelle saapuneiden miljoonien bengalinkielisten ja paikallisen väestön välillä. Väkivaltaisuuksien kiihtyessä alueelle muodostui separatistijärjestöjä, kuten United Liberation Front of Assam (ULFA) ja poliittinen Prafulla Kumar Mahantan johtama All Assam Students’ Union. Myös bodot ajoivat omaa valtiotaan. Vuonna 1985 Mahanta oli mukana luomassa uutta poliittista puoluetta Asom Gana Parishad (Assam People’s Council tai AGP). Puolue voitti aluevaalit samana vuonna, mutta osavaltion hallitus hajotettiin vuonna 1990 AGP:n jäsenten ULFA:n yhteyksien takia. Hajottamista seurasi ULFA:n jäsenyyden kriminalisointi ja Intian armeijan sotilasoperaatio vuosina 1990–1991. AGP vaikuttanut osavaltion politiikassa sittemmin vaatien laajempaa autonomiaa, mutta tuomiten ULFA:n toiminnan. Hallitus ja Assamin aseelliset ryhmät pääsivät alustavaan rauhansopimukseen vuonna 2011. Jännitteet paikallisen väestön ja bengalilaisten välillä eivät ole kuitenkaan kokonaan kadonneet. Talous Maatalous muodostaa Assamin talouden kulmakiven. Maatalous työllistää noin puolet osavaltion työvoimasta ja tuottaa noin kolmanneksen sen bruttokansantuotteesta. Viljelykasveista tärkein on riisi. Tärkeitä vientituotteita ovat juutti ja tee. Huomattava osa koko Intian teestä kasvatetaan Assamissa ja alueella kasvatetaan myös silkkiä. Hallitus on pyrkinyt kasvattamaan ja tukemaan karjataloutta, mutta sen merkitys on edelleen vähäistä. Assamissa on myös huomattavia luonnonvaroja. Alueelta löytyy maaöljyä, maakaasua, hiiltä ja kalkkikiveä. Osavaltion teollisuussektori ei ole kovin kehittynyt. Alue on suhteellisen eristyksissä muusta Intiasta, liikenneverkko on huono ja paikallinen teollisuus palveleekin lähinnä paikallisen kysynnän tarpeita. Väestö Assamin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 205 576. Vuoden 2001 vastaavan laskennan asukasluku oli 26 655 528. Assamin väkiluku on kasvanut nopeasti 1900-luvun loppupuoliskolta lähtien ja väestö on keskittynyt suhteellisen pienelle maataloudelle suotuisalle alueelle jokilaaksoissa. Kukkulaiset ja metsäiset alueet ovat harvemmin asuttuja. Assamin asukkaat ovat pääasiassa aasialaiseen kansanosaan sekoittuneita indoiranilaisia kansoja. Alueen useat heimot eivät kuulu Intian perinteiseen kastilaitokseen. Heimoista suurin ovat bodot. Vuonna 2011 suurin osa Assamin asukkaista (85,9%) asui maaseudulla. Kaupungeissa asui 14,1% väestöstä. Alueen neljä suurinta kaupunkia olivat Guwahati (957 352), Silchar (172 830), Dibrugarh (139 565) ja Nagaon (117 722). Miehiä alueen asukkaista oli 15 939 443 ja naisia 13 777 037. Väestötiheys oli 398 as./km2 ja lukutaitoisuus 72,19%. Assami on Assamin osavaltion virallinen kieli. Vuonna 2011 sitä puhui äidinkielenään 15 095 797 henkilöä. Muita suuria kieliä osavaltiossa olivat bengali (9 024 324), hindi (2 101 435) ja bodo (1 416 125). Assamin alueella puhutaan myös monia pienempiä kieliä, joiden valtaosa kuuluu tiibettiläis-burmalaisiin kieliin. 61,47% väestöstä oli hinduja. Suurimmat uskonnolliset vähemmistöt olivat muslimit (34,22%), kristityt (3,74%), buddhalaiset (0,18%), jainit (0,08%) ja sikhit (0,07%). Muita uskontoja harjoitti 0,09 % väestöstä. Hindujen valtaosa Assamissa harjoittaa uskon pääsuuntauksista vaishnavismia. Muslimit koostuvat pääasiassa alueelle suhteellisen hiljattain muuttaneista bangladeshilaisista. Kristinuskoa harjoittavat monet alueen heimoyhteisöistä, joista osa harjoittaa edelleen myös perinteisiä uskoja. Kulttuuri Bihujuhlat ovat tyypillinen assamilaisen kulttuurin piirre. Bihut olivat alun perin maatalouteen ja esimerkiksi sadonkorjuuseen liittyneitä juhlia. Bohag Bihu tai Rangoli Bihu on yleensä huhtikuun keskivaiheilla juhlittava kevätjuhla, jonka juhlintaan liittyvät tanssit ja laulut. Magh Bihu on puolestaan tammikuisin juhlittava sadonkorjuujuhla. Lokakuisin tai marraskuisin vietetään Kati Bihu-juhlaa. Bihujuhliin on perintisesti osallistuttu uskontoon tai kastiin katsomatta. Bihujuhlien lisäksi assamissa seurataan muualla Intiassa seurattavia intialaisia juhlapäiviä. Kudonnalla on tärkeä rooli perinteisessä assamilaisessa kulttuurissa. Kudontaa ovat tehneet etenkin naiset ja lähes jokaisessa assamilaisessa talossa on kangaspuut. Kanasta valmistetaan silkistä ja puuvillasta. Assamilaisen keittiön pääraaka-aineita ovat riisi, kala, kasvikset ja hedelmät. Tyypillinen piirre assamilaiselle aterialle on ruokailun aluksi tarjottavat kitkerät ruokalajit (khar) ja lopuksi tarjoiltavat happamat ruokalajit (tenga). Kitkerä maku voidaan saada aikaiseksi esimerkiksi banaaninlehtien tuhkasta ja kitkerä maku sarviapilan siemenillä ja sitruunamehulla. Lähteet Aiheesta muualla