text: Luettelo automerkeistä Nykyiset henkilöautomerkit Tämä on osajoukko nykyisistä automerkeistä tai -valmistajista. Alfa Romeo (Italia) Alpina (Saksa) ARO (Romania) Aston Martin (Yhdistynyt kuningaskunta) Audi (Saksa) Bajaj-Tempo (Intia) Beijing Jeep (Kiina) Bentley (Yhdistynyt kuningaskunta) Besturn (Kiina) BMW (Saksa) BMW Alpina (Saksa) Brilliance (Kiina) Buick (Yhdysvallat) Bugatti Automobiles (Ranska) BYD (Kiina) Cadillac (Yhdysvallat) Chaparral (automerkki) (Yhdysvallat) Chery (Kiina) Changhe (Kiina) Changan (Kiina) Chang'an-Suzuki (Kiina),(Yhdysvallat) Chevrolet (Yhdysvallat, Brasilia ja Venäjä) Chrysler (Yhdysvallat) Citroën (Ranska) Dacia (Romania) Daihatsu (Japani) Denza (Kiina) De Tomaso (Italia) Dodge (Yhdysvallat) Dongfeng-Citroën (Kiina) FAW-VW (Kiina) FAW-Toyota (Kiina) Ferrari (Italia) Fiat (Italia, Argentiina, Puola ja Brasilia) Fisker Karma Ford (Yhdysvallat, Argentiina, Australia, Brasilia, Intia ja Saksa) GAZ (Venäjä) Geely (Kiina) GMC (Yhdysvallat) Golo (Kiina) Great Wall (Kiina) Guangtsou-Honda (Kiina) Gumpert (Saksa) Hafei (Kiina) Haima (aiempi Hainan-Mazda, Kiina) Haval (Kiina) Hindustan (Intia) Holden (Australia) Honda (Japani) Hongqi (Kiina) Huansu (Kiina) Huasong (Kiina) Hyundai (Etelä-Korea) Infiniti (Japani) Isuzu (Japani) IŽ (Venäjä) Jaguar (Yhdistynyt kuningaskunta) Jeep (Yhdysvallat) Jinbei (Kiina) KamAZ/Seaz (Venäjä) Koenigsegg (Ruotsi) Kia (Etelä-Korea) KTM (Itävalta) Lada (Venäjä) Laibao (Kiina) Lamborghini (Italia) Lancia (Italia) Land Rover (Yhdistynyt kuningaskunta) Landwind (Kiina) Lexus (Japani) Lincoln (Yhdysvallat) Lister (Yhdistynyt kuningaskunta) Lotus (Yhdistynyt kuningaskunta) Lobini (Brasilia) Mahindra (Intia) Maruti (Intia) Maruti Suzuki (Intia) Maserati (Italia) Mastretta (Meksiko) Maybach (Saksa) Mazda (Japani ja Etelä-Afrikka) McLaren Automotive (Yhdistynyt kuningaskunta) Mercedes-Benz (Saksa) MG (Yhdistynyt kuningaskunta) Mini (uusi malli, Yhdistynyt kuningaskunta) Mitsubishi (Japani ja Australia) Morgan (Yhdistynyt kuningaskunta) Moskvitš (Venäjä) MVS (Ranska) Nissan (Japani) Opel (Saksa) Pagani (Italia) Peugeot (Ranska) Porsche (Saksa) PROTON Holdings (Malesia) Rabo (Kiina) Range Rover (Yhdistynyt kuningaskunta) Renault (Ranska, Brasilia ja Turkki) Roewe (Kiina) Rolls-Royce (Yhdistynyt kuningaskunta) Rover (Yhdistynyt kuningaskunta) Saab (automerkki) (Ruotsi) SAIC Motor (Kiina) SAIC-GM (Kiina) SAIC-VW (Kiina) Samand (Iran) San (Intia) Santana (Espanja) Saturn (Yhdysvallat) SEAT (Espanja) Senova (Kiina) Škoda (Tšekki) Smart (Saksa) Spyker, (Alankomaat) Ssangyong (Etelä-Korea) Subaru (Japani) Suzuki (Japani) Tata (Intia) Tesla (Yhdysvallat) Tianjin-Toyota (Kiina) Tofas-Fiat (Turkki) Toroidion (Suomi) Toyota (Japani, Australia, Etelä-Afrikka ja Venäjä) TVR (Yhdistynyt kuningaskunta) UAZ (Venäjä) Vauxhall (Yhdistynyt kuningaskunta) VAZ (Venäjä) markkinoidaan Euroopassa nimellä Lada Volkswagen (Saksa, Argentiina, Brasilia ja Etelä-Afrikka) Volvo (Ruotsi) Voyah (Kiina) Weiwang (Kiina) Xiali (Kiina) Yueda-Kia (Kiina) Zaschka (Saksa) ZAZ (Ukraina) Zhonghua (Kiina) Kuorma-automerkit Autocar (USA) Baron (Yhdistynyt kuningaskunta) Bedford (Yhdistynyt kuningaskunta) BharatBenz Commer (Yhdistynyt kuningaskunta) Csepel (Unkari) ERF DAF (Alankomaat) Deutz Dodge (Yhdistynyt kuningaskunta) Eicher (Intia) Fargo FAW (Kiina) Foden Foton (Kiina) Freightliner (Yhdysvallat) Fuso Hanomag (Saksa) Hino (Japani) Hollming (Suomi) Iveco (Italia) International (Yhdysvallat) Jiefang (Kiina) KamAZ (Venäjä) Karrier (Yhdistynyt kuningaskunta) Kenworth (Yhdysvallat) KrAZ (Venäjä) LAZ (Ukraina) Leyland (Yhdistynyt kuningaskunta) Mack (Yhdysvallat) Magirus-Deutz (Saksa, nyk. Iveco Magirus) MAN (Saksa) Mason (kuorma-auto) (Yhdysvallat) MAZ (Valko-Venäjä) MAZ-MAN (Valko-Venäjä, Saksa) Mercedes-Benz (Saksa) Oshkosh (Yhdysvallat) Peterbilt (Yhdysvallat) Rába (Unkari) Renault (kuorma-auto) REO (Yhdysvallat) Saviem (Ranska) Scania (Ruotsi) Scania-Vabis (Ruotsi) Sisu (Suomi) Tatra (Tšekki) Ural (Venäjä) Vabis (Ruotsi) Vanaja (Suomi) Volvo (Ruotsi) Western Star White (Yhdysvallat) ZIL (Venäjä) Kadonneet ja harvinaiset automerkit Abarth (Italia) AC (Yhdistynyt kuningaskunta) Acura (Japani) Adler (Saksa) Aero AGA (auto) (Saksa) Ajax, katso Nash Aixam, (Ranska) Albion (Yhdistynyt kuningaskunta) Albis Aleko (Neuvostoliitto) Allard (Yhdistynyt kuningaskunta) Alldays & Onions (Yhdistynyt kuningaskunta) Alpine (Ranska) Alvis (Yhdistynyt kuningaskunta) AMC (Yhdysvallat) American Austin (Yhdysvallat) American Bantam (Yhdysvallat) Amilcar (Ranska) Amphicar (Saksa) Angelli Apollo (Saksa) Armstrong Siddeley (Yhdistynyt kuningaskunta) Arnolt (Yhdysvallat) Arrol-Johnston (Yhdistynyt kuningaskunta) Ascari (Yhdistynyt kuningaskunta) Asuna (Yhdistynyt kuningaskunta) Auburn (Yhdysvallat) Austin (Yhdistynyt kuningaskunta) Austro-Daimler (Itävalta) Autobianchi (Italia) ASA (Italia) Autopsy Auto Union (Saksa) Avanti (Yhdysvallat) AV Monocar (Yhdistynyt kuningaskunta) Automobilwerk Eisenach, AWE (Saksa) AWS Shopper Baker Barkas Beijing Benz, ks. Mercedes-Benz Berkeley Berliet Bertone (Italia) Bizzarrini (Italia) BMC (Yhdistynyt kuningaskunta) Bond Borgward Bricklin Bristol (Yhdistynyt kuningaskunta) BRM (Yhdistynyt kuningaskunta) Brooks BSA Burney Büssing Callaway (Yhdysvallat) Calthorpe (Yhdistynyt kuningaskunta) Cartercar CGV Champion Chandler Chapelle Checker (Yhdysvallat) Cizeta (Italia) Clas Clic Commer Cooper Cord, (Yhdysvallat) Cottereau Crosley Csonka Cudell Cunningham Daimler Darracq (Ranska) Datsun ks. Nissan Dauer De Dion-Bouton Delage Delahaye DeLorean Motor Company (DMC) (Yhdysvallat) DeSoto Detroit Electric Dixi DKW (Saksa) Doble Donau Donkervoort Duesenberg Durant Dutton Eagle Edran Edsel (Yhdysvallat) Egg & Egli Eclair Ehrhardt Ehrhardt-Szawe Elcar Elcat Electromobile Elizalde Elmore Emeraude Emms EMW (Saksa) Enfield (auto) Enger Era Eric-Campbell Erskine Essex Evans Excalibur Excelsior (Belgia) Excelsior (Sveitsi) Eysink Facel Fafnir Fargo Farman Fasto Federal Fejes Flint Framo Piccolo Franklin Frazer-Nash (Yhdistynyt kuningaskunta) FSC FSD FSM FSO (Puola) FSR Gemballa Georges Richard Gigliata Aerosa Gigliato Gillet Ginetta (Yhdistynyt kuningaskunta) Glas GMC GN Goggomobil Goliath Gordini Graham-Paige Gray Hansa Healey Heuliez Hillman Hispano-Suiza Holden (Australia) Hollming Horch (Saksa) Hotchkiss HRG HSV Hudson (Yhdysvallat) Humber (Yhdistynyt kuningaskunta) Hummer (Yhdysvallat) Hupmobile Hydrocon Ibana IFA IHC Imperial (Yhdysvallat) Innocenti Innotech Isdera Iso (Italia) Isotta-Fraschini Jalta Jensen (Yhdistynyt kuningaskunta) Jimenez Jordan Josse Car Jowett Kaiser (Yhdysvallat) Kaiser-Frazer Karrier Kiplinger Koco (Saksa) Korvensuu (Suomi) Krieger Krupp Lagonda (Yhdistynyt kuningaskunta) Lanchester LaSalle (Yhdysvallat) Latic Lea-Francis Leblanc Leon Bollett Ligier (Ranska) Lincoln (Yhdysvallat) Lister Lloyd Locomobile Lohner Lola MÁG March Marcia Marco Marcos (Yhdistynyt kuningaskunta) Marmon Mathis McIntyre Imp McLaren (Yhdistynyt kuningaskunta) MCV Mebea Mega Mercer Mercury (Yhdysvallat) Metz Minera Minerva (auto) Mini (vanha malli, Yhdistynyt kuningaskunta) Mitsuoka (Japani) Monteverdi (Sveitsi) Moon Moretti (Italia) Morris (Yhdistynyt kuningaskunta) Moskvitš (Moskvitch) (Venäjä) Mosler (Yhdysvallat) Multix (Intia) MVS NA NAG Napier Nardi Nash Nash-Rambler (Yhdysvallat) Neckar Neoplan Noble NSU Nysa Oakland (Yhdysvallat) Oldsmobile (Yhdysvallat) Ohta OM Orient Osca Overland Packard (Yhdysvallat) Pagani (Italia) Panhard (Ranska) Panhard & Levassor, ks. Panhard Panoz (Yhdysvallat) Panthera Parradine Peel Peerless (Ohio, USA) Pegaso Pente Petrol Cycle PFS Pierce-Arrow Piontek Playboy Pluto Plymouth (Yhdysvallat) PMC Pobeda Polski-Fiat (Puola) Pontiac (Yhdysvallat) Pope-Waverley Railton Rambler Radical Regal Reliant REO Riley Rinspeed Rockne Rosengart Rovin RUF (Saksa) Rugby Rush Ruxton Röhr Sachenring Saleen (Yhdysvallat) Salmson Saviem Scammel Scheibler Schuppan Sears Selve Sensor Setra Shelby (Yhdysvallat) Shanghai Siata Simca Singer SPA Spatz Spectre SRT (Yhdysvallat) SS SSC (Shelby SuperCars) (Yhdysvallat) Standard Stanley Star Stealth Stearns Steyr Puch (Itävalta) Stoewer Stola Stover Studebaker (Yhdysvallat) Stutz Sunbeam Szawe Talbot (Ranska) Tarpan Tatra Tavria Teijo (Suomi) Tempo Tepco Iza Tianjin Tommy Kaira Trabant Trekka Trident Triumph Trojan Tucker Ultima (Yhdistynyt kuningaskunta) Vanden Plas Wanderer Warszawa Wartburg VAZ Vector Vedette Velie Velorex Venturi (Ranska) Veritas (automerkki) Weyher et Richemond Veyrat Whitlock Victoria Vidal Wiesmann (Saksa) Willys (Yhdysvallat) Winton Vision Voisin (Ranska) Volga (Venäjä) Wolseley YLM Zastava (Serbia) ZAG Zalmers Zbrojovka Brno Zender Zenvo ZIG ZIL (Venäjä) ZIM Zinickau ZIS Züst Konsernit AvtoVAZ-konserni: Lada, VAZ BAIC Group tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen: BAIC, Beiqi, Changhe, Changhe-Suzuki, Foton, Huansu, Hyundai, Jeep, Mercedes-Benz, Senova, Suzuki, Weiwang BMW-konserni: BMW, Mini, Rolls-Royce Brilliance China Automotive tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen: BMW, Brilliance, Huasong ja Jinbei China Changan Automobile Group tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen: Changan, Hafei, Ford, Mazda, Volvo, Suzuki ja Landwind China FAW Group tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen: Audi, Besturn, FAW, Haima, Hongqi, Jiefang, Mazda, Toyota, Volkswagen Daimler AG: Maybach, Mercedes-Benz, Smart Dongfeng Motor Corporation tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen (mm. Donfeng Honda, Donfeng Nissan, Donfeng PSA, Dongfeng Renault, Donfeng Yueda Kia, Dongfeng Yulon, Dongvo (Hangzhou) Truck Company): Citroën, Donfeng, Honda, Infiniti, Kia, Luxgen, Nissan, Peugeot, Renault, UD, Venucia Ford Motor Company: Ford, Lincoln, Mazda GAZ-konserni: GAZ, Gazel, Sobolga General Motors: Buick, Cadillac, Chevrolet, Daewoo, GMC, Holden Hyundai-konserni: Hyundai, Kia Saab-Spyker-konserni: Saab, Spyker SAIC Motor tytäryhtiöineen ja yhteisyrityksineen: Bao Jun, Buick, Cadillac, Chervolet, Hong Yan, Iveco, Lu ling, Maxus, MG, Roewe, Skoda, Sunwin, Volkswagen, ja Yue Jin Stellantis: Alfa Romeo, Chrysler, Ferrari, Fiat, Iveco, Lancia, Maserati, Peugeot, Citroën, Opel, Vauxhall Toyota-konserni: Toyota, Daihatsu, Hino, Lexus Volkswagen-konserni: Audi, Bentley, Bugatti, Lamborghini, Man, Porsche, Scania, Seat, Škoda, Volkswagen Katso myös Auto Liikenne Autoteollisuus Lähteet Aiheesta muualla Car makes of the World 1894- Present (Jacob Baartsen, hollantilaisen yksityishenkilön melko kattava luettelo maailman automerkeistä) (chello.nl) 20 vähiten luotettavaa automerkkiä Automerkit hallussa - tunnistatko logot? Automerkeistä Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Aprillipäivä on päivä, jolloin on tapana puijata ihmisiä leikkimielisesti. Se on joka vuosi 1. huhtikuuta. Latinan aprilis ja useiden nykykielten april tarkoittavat huhtikuuta. Useissa lehdissä julkaistaan aprillipäivänä jokin pilailumielessä kirjoitettu artikkeli. Suomessa aprillipäivää ei ole otettu kalenteriin, vaikka sitä on joskus ehdotettu, koska sen teho perustuu yllätyksellisyyteen. Aprillipäivä voi osua joka vuosi eri viikonpäivälle. Vuoden 2019 aprillipäivä oli maanantaina ja vuoden 2020 aprillipäivä keskiviikkona. Historia Aprillipäivän perinteen sanotaan usein alkavan vuodesta 1582, jolloin Ranskassa siirryttiin gregoriaaniseen kalenteriin. Jos perinteen alkua haetaan ajanlaskusta, ranskalaisten uuden vuoden sijainnin muutos sopii paremmin, sillä se tapahtui jo ennen uuden kalenterin tuloa. Ranskan kuningas Kaarle IX oli huomannut valtakuntaa kierrellessään, että eri hiippakunnissa vuosi laskettiin alkavaksi eri aikoina, ja että erot olivat merkittäviä. Silloin esimerkiksi Lyonissa vuosi alkoi jouluna, mutta Wienissä 25. maaliskuuta. Monin paikoin vuosi vaihtui juliaanisen kalenterin mukaisesti 1. maaliskuuta, mutta myös pääsiäinen oli vuoden vaihtumisen merkki, jolloin aikoinaan katsottiin uuden kirkkovuodenkin alkavan. Suurista eroista aiheutui sekavuutta muun muassa sopimusten suhteen. Yhtenäistääkseen käytäntöä Kaarle IX lisäsi artiklan nro 42 julistukseen, jota kirjoitettiin tammikuun alussa Pariisissa vuonna 1563. Sen mukaisesti vuosi alkaa kaikkialla Ranskassa 1. tammikuuta. Tämä julistus sai lain voiman 9. elokuuta 1564 ja se tunnetaan allekirjoittamisen paikkakunnan mukaan Roussillonin ediktinä. Kun uusi käytäntö kohdistui vain yhden merkkipäivän paikkaan, se antoi varmasti Ranskassa hyvät mahdollisuudet kiusoitella niitä, jotka eivät hyväksyneet uudistusta, ja narrata niitä, jotka eivät yksinkertaisesti tienneet siitä. Huijausperinne saattoi hyvin saada alkunsa aprillipäivän aikoihin pilailumielessä lähetetyistä uudenvuodenlahjoista tai kutsuista olemattomiin uudenvuodenjuhliin. 18 vuoden päästä Ranskassa siirryttiin uuteen kalenteriin ja saatiin vielä uusi sykäys päivämäärillä leikittelyyn. Vanhan perinteen juuria Aprillausperinteen leviämisestä muualle Eurooppaan ei ole tarkkaa käsitystä. Uuteen kalenteriin siirtyminen ei selitä sen tuloa ainakaan Englantiin, sillä aprillipäivä oli jo vakiintunut ennen vuotta 1752, jolloin siellä omaksuttiin uusi ajanlasku. Keväinen hassutteluperinne tunnetaan kuitenkin ympäri maailmaa ja sen perinne tuntuu juontuvan 1500-lukua selvästi vanhempaan aikaan. Jo roomalaiset viettivät Hilaria-juhlaa 25. maaliskuuta ja hindujen maaliskuun alussa viettämä värien juhla Holi on vähintään yhtä vanha. Molempiin kuuluu yleinen hilpeys ja sosiaalisen koodin keventyminen. Tämän perusteella on luultavaa, että hullutteluperinteen alku ei ole ajanlaskun muutoksissa 1500- ja 1700-luvuilla, vaan ne antoivat vain hyviä tekosyitä ilmaista kevään tulemiseen liittyvää ikiaikaista hulluttelumieltä. Aprillipilat uutisvälineissä Suomessa useat sanomalehdet piilottavat joka vuosi aprillipäivänä uutistensa sekaan yhden valheellisen uutisen. Usein sanomalehtien aprillipilat ovat sellaisia, ettei niitä voi ottaa kovin vakavasti. Esimerkiksi vuonna 2012 Savon Sanomat ilmoitti Suomen kieltävän perunoiden kotikasvatuksen ja MikroPC iPadien lähettävän käyttäjiensä sormenjäljet Yhdysvaltain tiedustelupalvelulle. Jossain tapauksissa aprillipilat on otettu todesta. Kesäkuussa 2017 Yle julkaisi uutisen, joka kertoi "Neuvostoliiton sotahirvistä". Iltalehti kopioi uutisen ja höysti sitä omilla kommenteillaan. Iltalehden uutisessa hirvet jopa "hyökkäsivät raivokkaasti metsästäjien kimppuun, kun ne kuulivat suomenkielistä puhetta". Uutinen perustui Popular Mechanics -lehden venäjänkielisen version aprillipilaan vuodelta 2010. Sitä levitti eteenpäin Huuhkanmäen sotamuseo. Jutun korjaaminen kesti Ylellä yli kuukauden ja Iltalehti kieltäytyi aluksi sitä korjaamasta, eikä myöntänyt virhettä. Lopulta Julkisen sanan neuvosto antoi molemmille huomautuksen. Aprillilorut Onnistuneen huijauksen jälkeen lausutaan huijatulle lorunpätkä, jolloin hän tajuaa kyseessä olevan aprillipila. Aprillilorulla toivotellaan leikkimielisesti aprillipäivää ja samalla ivataan aprillipilaan langennutta. Suomessa tutuin aprilliloru on ”Aprillia, syö silliä, juo kuravettä päälle!”. Tämän hokeman lähteenä voidaan pitää sen ruotsinkielistä vastinetta ”April, april, din dumma sill!” Aprillipäivä eri maissa Aprillauksen uhria kutsutaan englannissa "aprillinarriksi" (), ranskassa ja italiassa "aprillikalaksi". Ranskassa aprillipäivänä on tapana tehdä poisson d'avril eli aprillikala. Se on paperista tehty kala, joka kiinnitetään toisen selkään. Espanjassa ja muissa espanjankielisissä maissa aprillipäivä on 28. joulukuuta eli Viattomien lasten päivänä. Katso myös Illuminatus, Mikrobitti-lehden aprillipila tietokonepelistä San Serriffe Uutisankka Lähteet Aiheesta muualla Huhtikuun juhlapäivät Kepposet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Afrikka on maailman toiseksi suurin maanosa. Sen pinta-ala on 30 365 000 neliökilometriä, joka on 20,3 prosenttia Maan maapinta-alasta. Afrikan noin 1,4 miljardia asukasta muodostaa noin 15 prosenttia ihmiskunnasta. Afrikka koostuu useista ylätasangoista. Mantereen suurin joki on Niili, laajin järvi Victorianjärvi ja korkein vuori Kilimanjaro. Suurin osa Afrikkaa kuuluu trooppiseen ilmastovyöhykkeeseen, pohjoisimmat ja eteläisimmät alueet subtrooppiseen. Pohjois-Afrikassa sijaitsee suuri Saharan aavikko, ja Keski- ja Länsi-Afrikka ovat tiheiden ja kosteiden trooppisten sademetsien peitossa. Afrikassa on monimuotoinen eläimistö. Afrikassa on useita tuhansia etnisiä ryhmiä. Nykyisin Afrikassa on 54 itsenäistä valtiota. Niiden rajat ovat peräisin siirtomaa-ajalta, eivätkä perustu kansallisuuksiin tai heimoihin. Pääosa Afrikan maista itsenäistyi 1960-luvulla. Sodat, epävakaus, väestönkasvu sekä taudit koettelevat maanosaa nykyäänkin. Afrikka on luonnonvaroiltaan rikas, mutta taloudeltaan köyhä maanosa. Afrikassa kulminoituvat monet maailman pahimmista ongelmista, kuten köyhyys, AIDS, ruoan ja veden puute sekä huono hallinto. Afrikkalaiset kärsivät vuosisadan siirtomaajärjestelmästä ja tätä ennen orjuudesta. Etymologia Antiikin kreikkalaiset kutsuivat maanosan pohjoisosaa Libya-nimellä. Ensimmäinen tunnettu Africa-maininta on 100-luvun eaa. alusta roomalaiselta runoilijalta Enniukselta. Hän viittasi sanalla Karthagon seutuun. Roomalaiset hävittivät Karthagon vuonna 146 eaa. ja nimesivät ensimmäisen Välimeren eteläpuolisen provinssinsa Africaksi. Provinssi käsitti suurin piirtein nykyisen Tunisian ja osan Algeriaa. Myöhemmin Afrikka laajentui tarkoittamaan laajempaa aluetta, mutta vasta 1400-luvulta lähtien se on tarkoittanut koko maanosaa. Afrika-nimen alkuperä saattaa olla foinikian kielen sanassa afer, musta, monikossa afri. Roomalaiset kutsuivat alueella asuneita berbereitä afreiksi. Maantiede Afrikka rajautuu pohjoisessa Välimereen, koillisessa Suezin kanavaan ja Punaiseenmereen, idässä Intian valtamereen ja lännessä Atlanttiin. Afrikka jaetaan maantieteellisesti viiteen osaan: Pohjois-Afrikka, Itä-Afrikka, Länsi-Afrikka, Keski-Afrikka ja Eteläinen Afrikka. Afrikan pinta-ala on 30,365 miljoonaa neliökilometriä. Afrikan pohjoisimmasta kohdasta, Ras ben Sakkasta Tunisiassa (37°21' N), eteläisimpään, Cape Agulhasiin Etelä-Afrikassa on matkaa suunnilleen 8 000 kilometriä. Manteren läntisimmästä kohdasta, Kap Verden niemimaasta Senegalissa (17°33'22” W), itäisimpään kohtaan Sar Hafuniin Somaliassa (51°27'52” E), on noin 7 400 kilometriä. Afrikan rantaviivan pituus on noin 26 000 kilometriä. Muihin maanosiin verrattuna Afrikan rannikot ovat melko suoria, ilman laajoja niemimaita tai lahtia. Afrikan kaakkoisrannikolla sijaitseva Madagaskar on maailman neljänneksi suurin saari. Afrikka koostuu useista ylätasangoista, jotka Itä-Afrikan hautavajoama halkaisee mantereen itäosissa. Afrikan luoteisosissa ovat Atlasvuoret, jotka ovat geologisesti mantereen nuorinta osaa. Afrikan korkein vuori on Kilimanjaro, jonka huippu on 5 895 metriä merenpinnasta. Afrikan suurin joki on Välimereen laskeva Niili, jota pidetään noin 6 690 kilometrin pituudellaan maailman pisimpänä jokena. Muita Afrikan suurimpia jokia ovat Kongojoki (4 630 km), Sambesi (2 735 km) ja Nigerjoki (4 100 km). Useimmat Afrikan suurista järvistä sijaitsevat Itä-Afrikan hautavajoaman alueella. Suurimpia järviä ovat esimerkiksi Victorianjärvi, Tanganjikajärvi, Njassajärvi, Albertinjärvi ja Tšadjärvi. Ilmasto ja kasvillisuusvyöhykkeet Suurin osa Afrikkaa kuuluu trooppiseen ilmastovyöhykkeeseen, pohjoisimmat ja eteläisimmät alueet subtrooppiseen. Pohjois-Afrikassa on suuri Saharan kuumuusaavikko. Sen pohjoispuolella on kapea Välimeren rannikkovyöhyke. Saharan eteläpuolella on Sahel, joka on kuiva, puoliaavikosta savanniksi asteittain muuttuva alue. Keski- ja Länsi-Afrikka ovat tiheiden ja kosteiden trooppisten sademetsien peitossa. Eteläisessä Afrikassa on Kalaharin puoliaavikko ja Namibin aavikko. Eläimistö Pleistoseenin lopun joukkotuho vaikutti Afrikassa vähemmän kuin muissa maanosissa. Osittain tämän vuoksi Afrikka onkin tullut tunnetuksi monimuotoisesta eläimistöstään. Siellä on maailman muihin alueisiin verrattuna huomattavan paljon suurikokoisia eläimiä, varsinkin nisäkkäitä. Sellaisia ovat petoeläimistä leijona, leopardi, gepardi ja hyeena, kasvissyöjistä esimerkiksi afrikannorsu, kirahvi, virtahepo, kafferipuhveli ja sarvikuono. Afrikassa on myös suuri joukko antilooppilajeja sekä kädellisiä, kuten paviaanit sekä ihmisapinoihin kuuluvat simpanssit ja gorillat. Afrikassa on myös suuria lintuja, kuten strutseja sekä matelijoita, kuten krokotiileja. Ekologia Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma UNEP totesi vuonna 2008 metsäkadon olevan Afrikassa noin kaksi kertaa nopeampaa kuin muualla. On jopa väitetty, että 90 prosenttia Länsi-Afrikan alkuperäisistä metsistä olisi jo tuhoutunut. Madagaskarin alkuperäisistä metsistä 90 prosenttia on tuhoutunut sen jälkeen, kun ihmiset asuttivat saaren noin 2 000 vuotta sitten. Noin 65 prosenttia Afrikan viljelysmaasta kärsii maaperän köyhtymisestä. Valtiot Vuonna 2023 Afrikassa oli viisi sotilasjuntan alaista maata: Tšad, Sudan, Burkina Faso, Guinea ja Mali. Diktatuureja olivat Djibouti, Eritrea ja Päiväntasaajan Guinea. Historia Afrikan esihistoria alkaa aiemmin kuin minkään muun mantereen; arkeologisten löytöjen mukaan nykyihminen kehittyi Itä-Afrikassa. Esihistoriallisena aikana siellä ei sen enempää kuin muuallakaan ollut järjestäytyneitä kansallisvaltioita vaan metsästäjä-keräilijäheimot, kuten sanit (bushmannit) asuttivat mannerta. Noin 10 000 vuotta sitten alkoi maanviljely ja kotieläimiä kesytettiin. Maanviljelijät asettuivat paikalleen asumaan. Runsaampi ravinto mahdollisti väestönkasvun. Monin paikoin tehtiin runsaita kalliomaalauksia. Historiallinen aika alkoi noin 3300 eaa. Egyptissä. Muita vanhan ja antiikin ajan suuria valtioita olivat Nubian kuningaskunta, Karthago ja Aksum. Kahden viimeisen vuosisadan aikana ennen ajanlaskumme alkua Rooman valtakunta valloitti vähitellen koko Pohjois-Afrikan. 600-luvulla alueen valloittivat arabit, minkä jälkeen arabian kieli ja islam tulivat vähitellen vallitseviksi koko alueella. Myöhempinä aikoina islam on levinnyt laajalle Saharan eteläpuolellekin, jossa kuitenkin jo aikaisemmin kristinuskoon kääntynyt Etiopia on jäänyt kristilliseksi saarekkeeksi nykyaikaan saakka. Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tapahtui noin 2000 eaa. – 1000 jaa. bantuekspansio, jossa nykyisen Länsi-Afrikan alueella Guineanlahdella asuvat bantukansat levisivät itään ja etelään Kongon ja Sambesin sademetsiin sekä Kalaharin autiomaahan aina Oranjejoelle nykyiseen Etelä-Afrikan tasavaltaan. He syrjäyttivät tai sulauttivat alkuperäiskansat ja toivat mukanaan raudan valmistustaidon. Keskiajalla Afrikassa oli monia kuningaskuntia, kuten Ghana, Kanem, Songhai, Benin ja Mali. Kaupankäynti oli suurta, pohjoisesta Saharan alueelta karavaanit toivat hevosia, tekstiilejä ja Saharan kaivosten suolaa, etelästä Senegalin ja Nigerin kultaa, kolapähkinöitä ja orjia. Vauraus kasvatti kuningaskuntien varoja ja islaminuskoiset karavaanarit perustivat kouluja ja moskeijoita. He eivät tehneet käännytystyötä, mutta kuninkaat huomasivat heidän hyödyllisyytensä. Islamin mukana maihin levisi luku- ja kirjoitustaito. Vuonna 1482 portugalilaiset perustivat kauppa-aseman Guineanlahden rannalle. Pääasialliset kaupan kohteet olivat orjat, kulta, norsunluu ja mausteet. Eurooppalaisten levittäytyessä Amerikkaan orjia haettiin Afrikasta työvoimaksi maatiloille. Turkki valloitti 1500-luvulla koko Pohjois-Afrikan Marokkoa lukuun ottamatta. Vuonna 1830 se kuitenkin menetti Algerian Ranskalle ja myöhemmin Euroopan maille muutkin afrikkalaiset alueensa, viimeisenä Libyan Italialle vuonna 1912. Samana vuonna myös siihen saakka itsenäisenä pysynyt Marokko joutui Ranskan miehittämäksi. Afrikan kolonisaation huippuvuosina 1880-luvulta ensimmäiseen maailmansotaan Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Saksa, Belgia, Italia, Portugali ja Espanja jakoivat siirtomaikseen lähes koko Afrikan. Maanosaan jäi lopulta vain kaksi itsenäistä valtiota, Liberia ja Etiopia. 1800-luvun Euroopan teollistuneet valtiot halusivat vallata alueita, joilta ne saisivat halpoja raaka-aineita ja työvoimaa. Siirtomaiden hankkimista alettiin pitää vallan tunnusmerkkinä. Länsimaalaiset pyrkivät levittämään Afrikkaan myös omaa elämäntapaansa. Sen sijaan, että siirtomaaisännät olisivat investoinneet paikalliseen infrastruktuuriin, investointeja tehtiin yksipuolisen kaupan kehittämiseen. Tämä loi pohjan Afrikan alikehittyneisyydelle. Siirtomaat itsenäistyivät toisen maailmansodan jälkeen, useimmat 1960-luvulla. Nykyisin Afrikassa on 54 itsenäistä valtiota. Niiden rajat ovat peräisin siirtomaa-ajalta, eivätkä perustu kansallisuuksiin tai heimoihin. Myös Afrikan maiden viralliset kielet ja useissa tapauksissa pääuskonnotkin ovat peräisin siirtomaa-ajalta. Vuonna 1963 perustettiin Afrikan yhtenäisyysjärjestö OAU tukemaan Afrikan maiden yhteistyötä ja itsenäistymispyrkimyksiä. Vuonna 2002 sen korvasi Afrikan unioni, jonka tavoitteena on tiivis taloudellinen ja poliittinen yhteistyö. Kiina on 2010-luvulla vahvistanut yhteyksiään Afrikkaan, ja maa on noussut Afrikan tärkeimmäksi kauppakumppaniksi. Kiinan vaikutusvalta Afrikassa on kasvanut niin taloudellisesti, sotilaallisesti kuin kulttuurillisestikin. Myös Venäjä on moninkertaistanut kauppansa Afrikan kanssa. Länsimaiden Afrikan-politiikka nivoutuu 2010-luvun lopulla etenkin Afrikasta suuntautuvaan maahanmuuttoon sekä turvallisuuskysymyksiin. Väestö ja kulttuuri Väkiluku YK:n arvioiden mukaan Afrikan väkiluku vuonna 2023 on noin 1,4 miljardia. Afrikan väkiluvun odotetaan kasvavan vuoteen 2025 mennessä 1,4 miljardiin ja vuonna 2040 kahteen miljardiin. Afrikan väestö kasvaa noin 20 miljoonalla vuodessa. Unicefin vuonna 2014 julkaisema raportti ennusti seuraaville 35 vuodelle jopa 1,8 miljardia syntyvää lasta. Ennusteen mukaan vuoteen 2050 mennessä Afrikassa on yli miljardi alle 18-vuotiasta lasta, mikä on lähes 40 prosenttia kaikista maailman lapsista. Vuonna 2100 afrikkalaisia on tämän skenaarion mukaan neljä miljardia, joista miljardi Nigeriassa. Kansat Afrikassa on useita tuhansia (tarkkaa lukumäärää ei voi määrittää) erilaisia yhteisöjä ja etnisiä ryhmiä, joilla on omat kulttuurinsa, kielensä, uskontonsa ja historiansa. Ryhmien rajat eivät ole selviä varsinkaan ulkopuoliselle. Useimmat afrikkalaiset puhuvat useampaa kuin yhtä kieltä. Viime vuosisatoina etnisiä ja kulttuurillisia eroja on vuoroin korostettu, vuoroin vähätelty poliittisista syistä. Pohjois-Afrikassa asuu arabeja ja berberejä. Saharan eteläpuolella olevilla kansoilla on yleensä tumma iho. Keski-Afrikan metsissä elää pygmejä. Eteläisen Afrikan karuilla seuduilla nykyisin asuvat khoisanit asuttivat aikaisemmin paljon laajempia alueita, kunnes bantut levittäytyivät alueelle noin 2000 vuotta sitten. Etelä-Afrikan rannikolla asuu 1600-luvulta alkaen tulleiden eurooppalaisten siirtolaisten jälkeläisiä kuten buureja. Monen Afrikan maan eurooppalaista syntyperää olevat asukkaat ovat 1880-luvun jälkeen tulleiden siirtolaisten jälkeläisiä. Madagaskarin asukkaiden esi-isät tulivat Indonesiasta noin 1500 vuotta sitten. Uskonnot Afrikan pohjoispuoliskon valtauskonto on islam ja eteläpuoliskon kristinusko. Suunnilleen puolet afrikkalaisista on muslimeja, ja heistä puolet puhuu muuta kuin arabiaa. Islam levisi Pohjois-Afrikkaan valloituksen seurauksena, mutta siitä eteenpäin kauppiaitten, etenkin orjakauppiaitten avulla, mitä seurasi yläluokan kääntyminen ja uuden uskonnon leviäminen myös maaseudulle. Islam sai Afrikassa afrikkalaisia erityispiirteitä, missä sen opit sulautuivat luonnonuskontojen antamalle pohjalle. Islam levisi etenkin paimentolaisvyöhykkeelle, mutta pysähtyi keskisen Afrikan sademetsäalueelle. Kristittyjä on myös Etiopiassa ja Egyptissä, ja Itä-Afrikan rannikolla on muslimeja. Saharan eteläpuolella harjoitetaan myös erilaisia perinteisiä uskontoja, joilla on yhteisiä piirteitä. Kielet Afrikan kielet jaetaan usein neljään kielikuntaan: afroaasialaisiin kieliin, nilosaharalaisiin kieliin, nigeriläis-kongolaisiin kieliin ja khoisankieliin. Niiden lisäksi Madagaskarin saarella puhutaan austronesialaista kieltä malagassia, ja eri puolilla Afrikkaa puhutaan indoeurooppalaisia kieliä, jotka tulivat maanosaan eurooppalaisen kolonialismin mukana. Afrikassa puhutaan yhteensä noin kahta tuhatta kieltä. Taide ja muu kulttuuri Saharan eteläpuolisen Afrikan taiteen eri muodot, tarkoitukset ja käytännöt ovat niin monimuotoisia, ettei voida helposti puhua mistään yleisafrikkalaisesta taiteesta. Joitain afrikkalaisen taiteen yleispiirteitä ovat pyrkimys uudistumiseen ja luovuuteen, visuaalinen abstrahointi ja konventionaalisuus, tasapainoisen sommittelun ja asymmetrian yhdistely, kuvanveiston tärkeä asema, ihmiskehon muuttaminen ja koristelu, sekä merkitysten monilukuisuus. Afrikan perinteisen taiteen perusosia ovat esiintyminen ja kokoontuminen, joihin yhdistyy dynaamisesti ja merkityksellisesti musiikki, tanssi, pukeutuminen ja kehonkoristelu, maskit ja kuvanveisto. Talous Maatalous Yli puolet Afrikan väestöstä saa elantonsa maanviljelyksestä. Omavaraistalous on yleistä. Vientitulot saadaan usein plantaasituotteista. Riisiä, maissia ja vehnää viljellään sateisilla ja keinokastelluilla alueilla. Muita suuria viljelytuotteita ovat esimerkiksi hedelmät, tee, kahvi, maapähkinät ja tupakka. Trooppisista metsistä saadaan arvopuita, kuten mahonkia. Teollisuus Afrikassa ei ole varsinaisia teollisuusmaita. Maanosa on luonnonvaroiltaan rikas, mutta louhitut mineraalit päätyvät lähes kokonaisuudessaan jalostamatta vientiin. Useat Afrikan valtiot saavat yli puolet vientituloistaan yhdestä kauppatavarasta. Suurimmat öljyntuottajat ovat Algeria, Libya ja Nigeria. Maakaasun tuottajia ovat Algeria, Libya ja Egypti. Keski-Afrikasta eteläiseen Afrikkaan ulottuu rikas malmiesiintymä, josta saadaan kuparia, sinkkiä, lyijyä ja rautamalmia. Etelä-Afrikka tuottaa lisäksi kultaa ja platinaa, ja eteläisen Afrikan alueelta louhitaan timantteja. Keski-Afrikan tasavalta tuottaa uraania. Jalostusteollisuutta on Etelä-Afrikassa, Egyptissä ja Keniassa. Köyhyys Afrikka on kokonaisuutena tarkastellen maailman asutetuista mantereista selvästi köyhin ja oli vuonna 2007 keskimääräisesti köyhempi kuin 30 vuotta aiemmin. Vuonna 2018 Inhimillisen kehitteneisyyden indeksillä mitattuna maailman kymmenen vähiten kehittynyttä valtiota olivat kaikki Afrikassa. Erot Afrikan maiden välillä ovat kuitenkin suuria, Afrikan kehittyneimpiä valtioita indeksillä mitaten olivat Seychellit, Algeria, Tunisia, Botswana, Libya ja Gabon, jotka sijoittuivat korkean inhimillisen kehittyneisyyden luokkaan ja kaikki esimerkiksi eurooppalaisen Moldovan edelle. Afrikan nykyisen köyhyyden juuret ovat paikoin historiassa. Afrikan heikon taloudellisen tilanteen merkittävimpiä syitä ovat olleet epävakaa siirtyminen pois kolonialismista, kylmä sota, poliittisen korruption kasvu ja despotismi sekä protektionismi. Afrikan talouskehitys on polkenut paikallaan verrattuna Kiinan, Intian ja Etelä-Amerikan nopeaan talouskasvuun, joka on nostanut miljoonia ihmisiä köyhyysrajan yläpuolelle. Afrikan talous on jopa taantunut ulkomaankaupalla, investoinneilla ja BKT:lla mitattuna. Köyhyydellä on kauaskantoisia vaikutuksia, kuten alhainen elinikä, väkivalta ja epävakaus. Vuosikymmenten aikana Afrikan taloutta on yritetty useasti kasvattaa, mutta huonolla menestyksellä. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Ateena (, ) on Kreikan pääkaupunki ja samalla maan suurin kaupunki. Se on myös Attikan alueen pääkaupunki. Varsinainen Ateenan kaupunki muodostaa samannimisen kunnan (Δήμος Αθηναίων, Dímos Athinaíon) ja on Keski-Ateenan alueyksikön hallinnollinen keskus. Kunnan pinta-ala on 38,964 neliökilometriä ja väkiluku 664 046. Ateenan metropolialue koostuu lisäksi neljästä muusta alueyksiköstä, Pohjois-Ateenan, Etelä-Ateenan, Länsi-Ateenan ja Pireuksen alueyksiköistä, ja siihen voidaan lukea myös suuri osa Itä-Attikan ja Länsi-Attikan alueyksiköiden kunnista, yhteensä noin 60 kuntaa. Koko metropolialueen pinta-ala on 2 928,717 ja väkiluku 3 737 550 (vuonna 2011). Lisäksi alueella asuu noin 500 000 maahanmuuttajaa, joiden status ei ole pysyvä. Ateenan varsinainen kaupunki on erittäin tiheään asuttu, sen väestötiheys on noin 20 000 asukasta/km2. Ateenan metropoli on kasvamassa ja levittäytymässä sekä pohjoiseen että itään päin. Ateena on Kreikan politiikan, talouden, yritysmaailman, teollisuuden ja kulttuurin keskus. Antiikin aikaan Ateena hallitsi muuta Attikaa ja oli yksi Kreikan johtavista kaupunkivaltioista. Kaupungista ovat lähtöisin niin länsimainen demokratia-käsite kuin filosofiakin. Ateenan nimi pohjautuu kreikkalaisen jumaltaruston Pallas Athene -nimiseen viisauden jumalattareen. Nimen merkitys Tarun mukaan Ateenan nimi on peräisin kreikkalaisten jumalten Athenen ja Poseidonin kilpailusta. Poseidon ja Athene kilpailivat siitä, kumpi saisi toimia kaupungin suojelusjumalana. He päättivät, että se kumpi antaisi kaupungille parhaimman lahjan voittaisi. Poseidon puhkaisi lähteen Akropoliille ja Athene loi oliivipuun, jonka öljyä voitiin käyttää moniin eri tarkoituksiin, kuten valaistukseen. Öljy oli kansalaisille arvokas lahja, joten Athene voitti ja kaupunki nimettiin hänen kunniakseen Ateenaksi. Kaupungin muinaiskreikkalainen nimi on monikossa ("Ateenat"), kuten monet muutkin antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten kaupunkien nimet. Tämä näkyy edelleen monien kielien nimissä Ateenalle, esimerkiksi latinaksi Athenae, espanjaksi Atenas ja englanniksi Athens. Monikollisuus saattaa johtua esimerkiksi siitä, että Ateena on syntynyt useiden kylien yhdistyessä. Maantiede Ateena sijaitsee manner-Kreikassa Attikan niemimaan eteläreunalla. Kaupunki levittäytyy Attikan tasangolle, jonka itäpuolella kohoaa Ymittós- eli Hymettosvuori, koillispuolella Pentéli- eli Pentelikonvuori, pohjoispuolella Párnitha- eli Parnesvuori ja länsipuolella Aigáleo- ja Poíkilo-vuoret. Lounaassa kaupunkialue ulottuu Saroninlahdelle. Tasangolla kaupungin alueella sijaitsee useita kukkuloita, joista tunnetuin on Akropolis, muinaisen Ateenan linnavuori. Muita kukkuloita ovat Akropoliin viereiset Areiopagi, Filopáppou (Filopappos) ja Pnyks sekä Akropoliista koilliseen sijaitseva Lykavittós (Lykabettos). Ilisós- ja Kifisós-jokien laaksot sijaitsevat Ateenan länsiosissa. Ateenan vanha keskusta, nykyinen Plákan vanhakaupunki ja Monastirákin alue, sijaitsee Akropoliin itä-, koillis- ja pohjoispuolella. Ateenan tultua Kreikan pääkaupungiksi kaupungille suunniteltiin uusi asemakaava, jonka keskeiseksi piirteeksi tuli vanhan keskustan pohjoispuolella sijaitseva kolmion muotoinen alue, jota rajaavat Stadíou-, Peiraiós- ja Ermoú-kadut. Sen sisäpuolella on Psyrín kaupunginosa. Kolmion itäisen sivun kulmissa ovat keskusaukiot Sýntagma ja Omónoia. Tämän vanhan keskustan ympärillä ovat muun muassa kaupunginosat Thiseío, Makrygiánni, Akadimía, Exárcheia, Kolonáki ja Mets sekä Kansallispuutarhan ja Záppeion puiston alueet. Nykyään Suur-Ateena on levinnyt koko tasangon alueelle, mikä vaikeuttaa kaupungin tulevaa laajenemista. Kaupungin nopea kasvu 1900-luvulla ja siihen liittynyt teollisuuden ja autoliikenteen lisääntyminen ovat aiheuttaneet vakavia ympäristöongelmia, muun muassa savusumua ja vesistöjen saastumista. Kaupunginosat Varsinainen Ateenan kunta (dímos) on jaettu seitsemään suuralueeseen (dimotikí koinótita, ”kunnallisyhdyskunta”). Suuralueet sekä niissä sijaitsevat kaupunginosat ja muut alueet ovat: Suur-Ateena ja Ateenan metropolialue Ateenan kaupunkialueeseen kuuluvat varsinaisen Ateenan kaupungin ja kunnan lisäksi Keski-Ateenan, Pohjois-Ateenan, Etelä-Ateenan ja Länsi-Ateenan alueyksiköiden kunnat. Nämä neljä alueyksikköä muodostavat Suur-Ateenan alueen. Aiemmin alue muodosti Ateenan prefektuurin, joka lakkautettiin vuoden 2011 alussa. Alueen väkiluku on 2 640 701 (vuonna 2011). Suur-Ateenaan kuuluvat seuraavat 35 kuntaa: Ateenan taajaan asuttuun kaupunkialueeseen voidaan lukea Suur-Ateenan lisäksi Suur-Pireus eli Pireuksen alueyksikön viisi kuntaa. Ne ovat Pireus, Keratsíni-Drapetsóna, Korydallós, Níkaia-Ágios Ioánnis Rénti ja Pérama. Näin laskettuna koko Ateenan suurkaupunkialueen väkiluku on 3 089 698. Ateenan metropolialueeseen voidaan lukea mainittujen viiden alueyksikön lisäksi myös suuri osa niitä ympäröivien Itä-Attikan ja Länsi-Attikan alueyksiköiden kunnista. Koko metropolialueen väkiluku on noin 3 737 550. Ilmasto Historia Varhaisvaiheet Varhaisimmat jäänteet asutuksesta Ateenassa ovat neoliittiselta kaudelta noin 4000–3000 eaa. Tuolloin asutus keskittyi Akropolis-kukkulalle, mutta viimeistään keskisellä pronssikaudella 2000–1600 eaa. asutus oli levinnyt myös kukkulaa ympäröivälle tasangolle muun muassa myöhemmän Agoran alueelle. Varsinaisena kaupunkina Ateenasta voidaan kuitenkin puhua vasta mykeneläisellä ajalla 1500-luvulta eaa. lähtien, jolloin Athene-jumalatar voitti tarun mukaan kaupungin herruuden meren jumala Poseidonilta. Samoihin aikoihin sijoittuu myös tradition mukaan kaupungin perustaminen, joka tapahtui Kekropsin hallituskaudella vuonna 1581 eaa. Todennäköisenä pidetään, että Ateena on useimpien muiden Kreikan kaupunkivaltioiden tavoin ollut alkujaan kuningaskunta. Akropoliilla oli kuninkaanpalatsi noin 1400–1100 eaa. Antiikin lähteissä mainitut Ateenan kuninkaat ovat kuitenkin, joitakin myöhäisimpiä mahdollisesti lukuun ottamatta, ilmeisesti taruhenkilöitä. Mykeneläisen ajan päättymisestä Ateena vaikuttaa selvinneen muita keskuksia rauhallisemmin. Se ei tuhoutunut doorilaisvalloituksissa muiden mykeneläisten keskusten tavoin, mutta koki silti kulttuurisen muutoksen niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen aikana. Arkaainen ja klassinen aika Viimeistään 600-luvulla eaa. Ateenan hallintoa johtivat arkontit, eikä kuningasta enää ollut. Mainitun vuosisadan arkonteista tunnetuin on Drakon, joka myös sääti Ateenan vanhimmat tunnetut lait. Viimeistään arkaaisella ajalla 500-luvulla Akropoliilla oli varhaisia temppelirakennuksia. Solon uudisti kaupungin hallintoa, lakeja ja taloutta noin 594 eaa. Uudistuksia voidaan pitää eräänä Ateenan demokratian alkupisteistä. Hieman myöhemmin Peisistratos kuitenkin nousi kaupungin tyranniksi. Peisistratoksen suvun tyrannia kesti vuodet 561–555 ja 546–528 eaa. Pysyvästi demokratian vakiinnutti vasta Kleistheneen valtiosääntöuudistus vuonna 510 eaa. Uudessa järjestelmässä Ateenan köyhimmätkin vapaat miespuoliset kansalaiset saivat olla mukana päättämässä valtion asioista, sitä vastoin eivät edelleenkään naiset, orjat eivätkä kansalaisoikeutta vailla olevat maahanmuuttajat. Kansalaiset kokoontuivat kansankokouksessa eli ekklesiassa. Jo 500-luvulla Ateena valtasi koko Attikan maakunnan. Kun Vähän-Aasian joonialaiskaupungit kapinoivat Persian valtakuntaa vastaan, Ateena lähetti joukkoja heidän tuekseen. Tämä sai persialaiset lähettämään kaksi retkikuntaa Kreikkaan (niin kutsutut persialaissodat). Dareios I:n aloittama sotaretki päätyi Ateenan voittoon Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa. Kymmenen vuotta myöhemmin Dareioksen poika Kserkses I aikoi vallata koko Kreikan. Tässä yrityksessä, vuonna 480 eaa., persialaiset hävittivät Ateenan kaupungin, mutta Ateenan ja muiden kaupunkivaltioiden laivastot löivät persialaisten laivaston pian tämän jälkeen Salamiin taistelussa. Persialaiset lyötiin lopullisesti Plataiain taistelussa 479 eaa. Sen jälkeen Ateena jälleenrakennettiin. Klassisen antiikin aikana Ateena oli merkittävin kreikkalainen kaupunki ja koko kreikkalaisen maailman kulttuurin ja kaupankäynnin keskus. Kaupunkiin rakennettiin myös suuri kaupunginmuuri, Themistokleen muuri, sekä myöhemmin Pireuksen satamakaupunkiin ulottuvat niin kutsutut Pitkät muurit. Ateena perusti niin sanotun Deloksen meriliiton, johon kuului suurin osa Egeanmeren saarista. Seuraavien vuosikymmenien aikana liitosta muodostui Ateenan imperiumi ja muista liiton jäsenistä tuli Ateenan alamaisia. Tuon ajan merkittävin johtaja oli Perikles. Akropoliin suuret rakennushankkeet, mukaan lukien Parthenon, toteutettiin 447–425 eaa. Ateenan kasvava valta sai Spartan aloittamaan peloponnesolaissodan vuonna 431 eaa. Sota loppui Ateenan tappioon vuonna 404 eaa. Spartalaiset asettivat Ateenan johtoon niin sanotut kolmekymmentä tyrannia, mutta demokratia saatiin palautettua jo seuraavana vuonna. 300-luvulla eaa. Ateena sai osittain jälleenrakennettua vanhan imperiuminsa, mutta Makedonian kuningas Filippos II kukisti Ateenan ja Theban joukot vuonna 338 eaa. Hellenistinen ja roomalainen aika Hellenistisellä ajalla Ateena ei enää ollut itsenäinen vaan Makedonian vallan alla. Vuonna 146 eaa. se joutui Rooman valtakunnan vallan alle. Rooman valtakunnan osana Ateena kuului aluksi Macedonian provinssin alueeseen, mutta vuodesta 27 eaa. eteenpäin uuteen Achaean provinssiin, johon kuuluivat Kreikka, Thessalia ja Epeiros. Vuonna 86 eaa. Sulla hävitti ja ryösti Ateenaa, sillä se oli asettunut Pontoksen kuninkaan Mithridates VI:n puolelle roomalaisia vastaan. Myös Pompeiuksen ja Caesarin välisessä taistelussa sekä Brutuksen taistelussa Octavianusta ja Antoniusta vastaan kaupunki oli asettunut väärälle puolelle, mutta voittajat kohtelivat kaupunkia kuitenkin lempeästi. Roomalaisen ylemmän luokan nuorukaisen koulutukseen kuului useimmiten opiskelu Ateenan filosofikouluissa. Rikkaat roomalaiset suosivat kaupunkia myös tekemällä sille lahjoituksia, ja varsinkin keisari Hadrianus (117–138) piti kaupungista erityistä huolta. Hän muun muassa rakennutti sinne yhden kokonaan uuden kaupunginosan ja restauroi useita vanhoja rakennuksia. Vuonna 267 gootteihin kuulunut herulien heimo tuhosi kaupunkia, mikä tarkoitti käytännössä klassisen kaupungin loppua. Väestö vetäytyi pienelle alueelle Akropoliin pohjoispuolelle. Sata vuotta myöhemmin, vuonna 396 länsigootit ryöstivät kaupunkia Alarikin johdolla. Kaupunki kuitenkin rakennettiin uudelleen näiden hyökkäysten jälkeen. Antiikin aikana klassiselta ajalta aina roomalaisajalle kaupungissa toimi useita filosofikouluja, joista tunnetuimmat olivat Platonin Akatemia ja Aristoteleen perustama Lykeionin peripateettinen koulu. Kyyninen koulukunta sai nimensä Kynosargeen gymnasionista, stoalainen koulukunta puolestaan Stoa poikilesta. Ateena säilyi tärkeänä opiskelukaupunkina vuoteen 529, jolloin sen viimeisetkin filosofikoulut lakkautettiin. Kaupungin pakanallisia temppeleitä muutettiin kirkoiksi jo 400-luvulta lähtien. Bysanttilainen aika Rooman valtakunnan jakautuessa Ateenasta tuli osa Itä-Roomaa, myöhempää Bysantin valtakuntaa. Ateenasta tuli arkkipiispanistuin noin vuonna 850. 1000- ja 1100-lukuja kutsutaan Ateenan bysanttilaisen taiteen kultakaudeksi. Tuolloin kaupunki vaurastui saippuan ja väriaineiden tuottajana ja sinne rakennettiin lukuisia bysanttilaisia kirkkoja ja luostareita. Ateena säilyi Bysantin osana 1200-luvun alkuun. Vuonna 1205 italialais- ja frankkiristiretkeilijät valtasivat kaupungin. 1200–1400-luvut Ateena oli osa erilaisia ristiretkeläisvaltioita, kuten Ateenan herttuakuntaa vuodesta 1259. Osmanivallan aika Osmaanien valtakunnan sulttaani Mehmed II valloitti kaupungin vuonna 1458. Sulttaani ihastui kaupunkiin ja kielsi tuhoamasta sen raunioita kuoleman uhalla. Parthenon muutettiin moskeijaksi. Osmaniajalla kaupungin väkiluku laski ja muutoinkin kaupunki taantui muun valtakunnan mukana 1600-luvulla. Ajan myötä antiikin rakennuksista ei enää pidetty huolta, ja Parthenonkin päätyi ammusvarastoksi venetsialaisten hyökkäyksen aikana 1687. Temppeliin osui taistelujen aikana tykinlaukaus, mikä aiheutti sille suurta tuhoa. Propylaia oli vaurioitunut ruutivaraston räjähdyksessä jo 1656. Kaupunki oli venetsialaisten vallassa 1687–1688 ja sen jälkeen tyhjillään kaksi vuotta. Kreikkalaiset ja turkkilaiset palasivat kaupunkiin 1690. Kaupungin antiikin aikaiset muistomerkit olivat 1800-luvulle tultaessa rappeutuneen niin pahoin, että usein ajateltiin niiden säilymisen kannalta olevan parasta viedä ne pois maasta. Tunnetuimpana tapauksena ovat Lordi Elginin Parthenonista irrottamat marmorit (niin kutsutut Elginin marmorit), jotka vietiin Lontooseen. Kreikan itsenäisyyssodan (1821–1831) aikana kaupunki oli vuoroin osmaanien, vuoroin itsenäisyystaistelijoiden hallinnassa. Ateenalaiset piirittivät Akropoliilla olleita turkkilaisia 1821–1822 ja tämän jälkeen karkottivat nämä. Kaupunki oli kreikkalaisten valvonnassa vuoteen 1826, jolloin turkkilaiset puolestaan piirittivät Akropoliilla olleita kreikkalaisia. Ateena antautui turkkilaisille 1827 ja nämä pitivät Akropoliin hallussaan vuoteen 1833. Tuona aikana taisteluissa pahoja vaurioita kärsinyt muu osa kaupungista oli pari vuotta tyhjillään, mutta 1831 kreikkalaiset alkoivat jo rakentaa uutta Ateenaa Akropoliin ympärille. 31. maaliskuuta 1833 turkkilaiset lopulta antautuivat ja Ateenasta tuli osa Kreikkaa. Kreikan itsenäisyyden aika Ateenasta tuli vastasyntyneen Kreikan kuningaskunnan pääkaupunki 18. syyskuuta 1834. Perusteluna valinnalle oli lähinnä kaupungin loistava menneisyys. Tuolloin kaupungissa oli asukkaita vain noin 8 000. Kuningas ja hovi muuttivat Ateenaan Náfpliosta. Ateenaa alettiin rakentaa maan pääkaupungiksi. Valtionhallinto toimi aluksi kirkoissa ja moskeijoissa. Ateena kasvoi huomattavasti seuranneina vuosikymmeninä. Kaupungista rakennettiin moderni kaupunki uusklassiseen tyyliin. Samaan aikaan sai alkunsa kaupungin arkeologinen tutkimus sekä antiikin monumenttien aktiivinen suojelu. Kaupungissa järjestettiin vuoden 1896 kesäolympialaiset, jotka olivat ensimmäiset modernit olympialaiset. Uudemman kerran Ateena alkoi laajeta voimakkaasti 1920-luvulla, kun siihen liitettiin useita esikaupunkialueita, jotta saataisiin tilaa Vähästä-Aasiasta Kreikan ja Turkin väestönvaihdon seurauksena tulleille pakolaisille. Kaupunkiin syntyi useita kaupunginosia, joiden nimet viittasivat Vähä-Aasian entisiin kreikkalaisalueisiin. Pireus kasvoi käytännössä yhteen Ateenan kanssa. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä toukokuusta 1941 lähtien. Kaupunki kärsi suuresta nälänhädästä vuosina 1941–1942. Ateena ja Kreikka vapautettiin 12. lokakuuta 1944. Sodan jälkeen kaupunki jatkoi kasvuaan kiivaaseen tahtiin ja lähes hallitsemattomasti aina noin vuoteen 1980. Väkiluvun nousu johti saasteongelmiin, joita on 1990-luvulla pyritty ratkaisemaan muun muassa rajoittamalla autoliikennettä keskustassa ja parantamalla julkista liikennettä. Toimet ovat tehonneet, ja varsinkin smogin aiheuttamat ongelmat pienenneet huomattavasti. Nähtävyydet Antiikin rauniot Antiikin aikana kaupunki levittäytyi Ateenan linnavuoren Akropoliin ympärille. Muinaisen kaupungin rakennuksista on jäljellä jonkin verran raunioita eri puolilla keskustaa. Persialaissotien aikana vuonna 480 eaa. Akropoliin koko siihenastinen rakennuskanta hävitettiin, mutta pian sen jälkeen alueelle rakennettiin entistä komeampia rakennuksia, joista osa on säilynyt nykyaikaan saakka. Kuuluisin on Athene-jumalattarelle omistettu Parthenonin temppeli, jota on kunnostettu pitkään. Akropoliilla sijaitsi myös muita temppeleitä, muun muassa Erekhtheion, joka on tunnettu naishahmoisista pylväistään eli karyatideista, sekä pieni Nikelle eli voiton jumalattarelle omistettu temppeli kukkulan länsireunalla. Ainoa sisääntuloreitti kukkulalle oli antiikin aikaan, kuten nykyäänkin, sen länsireunalla, jossa edelleen kohoaa mahtava porttirakennelma, Propylaia. Akropoliin länsipuolella sijaitsee Areiopagin kukkula. Siellä toimi antiikin aikana Ateenan korkein tuomioistuin, jonka tehtävät tosin eri aikoina vaihtelivat. Areiopagi on tullut tunnetuksi myös apostoli Paavalin siellä Raamatun (Ap.t. 17:19-34) mukaan pitämästä puheesta, jonka vaikutuksesta syntyi Ateenan ensimmäinen kristillinen seurakunta. Puhe on nykyisin kaiverrettuna myös paikalle kiinnitettyyn metallilaattaan. Antiikin aikaisen kaupungin keskusta sijaitsi Agoralla eli torilla Akropoliin luoteispuolella. Alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia 1930-luvulta lähtien, ja löytöihin kuuluu muun muassa useita stoia eli pylväshalleja (esim. Kuninkaallinen stoa ja Stoa poikile), roomalaisaikainen Agrippan odeion, temppeleitä ja hallintorakennuksia (esim. bulen eli neuvoston kokoontumispaikka Buleuterion). Alueen näyttävimpiä rakennuksia ovat Hefaistoksen temppeli, jota kutsuttiin aiemmin virheellisesti Theseuksen temppeliksi, sekä 1950-luvulla uudelleen rakennettu Attaloksen stoa. Klassisen Ateenan maamerkkejä olivat myös Akropoliin etelärinteellä sijainnut Dionysoksen teatteri, jolla useimmat meille säilyneistä antiikin kreikkalaisista näytelmistä on kantaesitetty. Akropoliin etärinteessä sijaitsevat myös Asklepioksen kulttipaikka Asklepieion, Eumeneen stoa ja hyvin säilynyt Herodes Atticuksen odeion, jossa järjestetään edelleen näytelmä- ja musiikkiesityksiä. Roomalaisaikana kaupungin painopiste siirtyi agoralta hieman itään, minne muodostui uusi torialue, Roomalainen agora. Se sijaitsee nykyisen Monastiráki-aukion lähellä. Roomalaisajan innokkaimpia kaupungin uudistajia oli keisari Hadrianus 100-luvulla jaa. Hän rakennutti muun muassa suuren kirjastorakennuksen, niin kutsutun Hadrianuksen kirjaston, roomalaisen agoran tuntumaan, sekä saattoi loppuun noin 650 vuotta aiemmin aloitetun Zeus Olympioksen temppelin (Olympieion) rakentamisen noin puoli kilometriä Akropoliista kaakkoon sijaitsevalla alueella, jossa on tehty myös muita arkeologisia löytöjä. Kyseinen temppeli on suurin antiikin kreikkalaisista temppeleistä. Agoran luoteispuolella sijaitsi antiikin aikana Kerameikoksen kaupunginosa. Se tunnettiin erityisesti savenvalajien kaupunginosana, ja sen nimikin on samaa alkuperää kuin sana keramiikka. Kaupungin muuri jakoi Kerameikoksen sisempään ja ulompaan Kerameikokseen. Muurin ulkopuolella sijaitsi myös Kerameikoksen hautausmaa, sillä hautaaminen muurien sisäpuolelle oli antiikin aikana kielletty. Alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia. Hautakivien lisäksi sieltä on löydetty myös jäänteitä kaupungin muureista ja Dipylon-portista. Muita antiikin raunioita kaupungissa ovat muun muassa Pnyks-kukkulalla säilyneet jäänteet kansankokouspaikasta (muun muassa puhujan koroke) sekä Lysikrateen muistomerkki Plákassa. Platonin Akatemiasta on säilynyt joitakin jäänteitä sen mukaan nimetyssä Akadimía Plátonoksen kaupunginosassa noin 1,5 kilometriä Dipylon-portilta luoteeseen. Lykeionin osia on arveltu löydetyn Rigíllis-kadun varrelta Kolonákista. Uudempi Ateena Elävän Ateenan suosituimpia ja idyllisimpiä alueita on vanha kaupunki Pláka, jonka kadut säästyivät 1960- ja 1970-luvulla suurimmassa osassa kaupunkia tapahtuneelta uudelleenrakentamiselta. Alueen kadut ovat kapeita ja sokkeloisia ja vanhoissa taloissa toimii paljon ravintoloita, kauppoja ja hotelleja. Plákan alueeseen voidaan lukea myös Monastiráki sekä Akropoliin koillisrinteessä sijaitseva pieni Anafiótikan alue, joka muistuttaa rakennustyyliltään perinteistä kykladista saaristokylää. Plákan alueella sijaitsevat myös useat Ateenan lukuisista bysanttilaisista kirkoista. Niistä vanhimpia on Panagía Kapnikaréan kirkko, joka sijaitsee Plákan pohjoislaidalla keskellä Ermoú-katua. Toinen tunnettu bysanttilaisaikainen kirkko on Ateenan entinen piispankirkko Pikku-Mitrópolis eli Panagía Gorgoepíkooksen kirkko, joka on rakennettu 1100–1200-luvulla ja jossa on upeat seinämaalaukset. Pikkuruinen kirkko sijaitsee aivan Ateenan arkkihiippakunnan nykyisen katedraalin eli Neitsyt Marian ilmestyksen katedraalin (”Suuren Mitrópoliksen”) kyljessä Plateía Mitropóleos -aukiolla. Modernin Ateenan keskusaukio on Sýntagma eli Perustuslain aukio. Sen laidalla sijaitsee muun muassa entinen kuninkaallinen palatsi eli nykyinen Kreikan parlamenttitalo, Tuntemattoman sotilaan hauta sekä joitakin kaupungin kalleimmista hotelleista, kuten kaupungin ensimmäinen hotelli Grande Bretagne. Aukio on myös tärkeä liikenteen solmukohta: kaksi Ateenan kolmesta metrolinjasta kulkee sen ali ja lisäksi sieltä lähtee useita linja-autolinjoja. Sýntagmalta länteen kulkee Ermoú-katu, joka on kaupungin keskeisimpiä ostoskatuja. Parlamenttitalon takana levittäytyy Kansallispuutarha, joka on vihreä keidas kaupungin keskellä. Muutoin Ateenassa on kokoonsa nähden suhteellisen vähän puistoja. Kansallispuutarhan läheisyydessä sijaitsee Panathinaïkó-stadion. Se rakennettiin 1800-luvun lopulla kaupungin antiikin aikaisen stadionin paikalle ja sen mallin mukaan ensimmäisiä nykyaikaisia olympialaisia varten. Stadion tunnetaan myös nimellä Kallimarmaron eli ”Kauniin marmorinen”, sillä se on maailman ainoa stadion, joka on rakennettu kokonaisuudessaan valkoisesta marmorista. 1800-luvun uusklassisen tyylin parhaita esimerkkejä kaupungissa ovat Panepistimíou-kadulla sijaitsevat Ateenan yliopisto, Ateenan akatemia ja Kreikan kansalliskirjasto. Kaikki kokonaisuuden kolme rakennusta ovat kööpenhaminalaisten Hansenin veljesten suunnittelemia. Ensimmäisenä valmistui Christian Hansenin suunnittelema yliopisto 1841, sitten Theofil Hansenin suunnittelemat akatemia 1885 ja kansalliskirjasto 1891. Merkittäviin uusklassisiin rakennuksiin kuuluu myös Theofil Hansenin suunnittelema Zappeion. Museot Ateenassa toimii lukuisia museoita. Osa niistä on valtion, osa yksityisten tahojen ylläpitämiä. Tärkeimmät museot ovat: Akropolis-museo Antiikin Agoran museo Benaki-museo Bysanttilainen ja kristillinen museo Epigrafinen museo Islamilaisen taiteen museo Kansallinen arkeologinen museo Kansallinen historiallinen museo Kansallisgalleria Kerameikóksen arkeologinen museo Kykladisen taiteen museo Numismaattinen museo Sotamuseo Väestö Asukasmäärän kehitys Liikenne Ateenan julkisen liikenteen muodostavat linja-auto-, raitiovaunu- sekä metroliikenne. Raideliikenne Ateenan metro koostuu kolmesta linjasta, Linja 1, Linja 2 ja Linja 3. Linja 1 vihittiin alun perin käyttöön 27. helmikuuta 1869 höyryjunayhteytenä Ateenan ja Pireuksen välillä. Linja sähköistettiin vuonna 1904. Nykyään metrolinja 1 kulkee Pireuksesta Kifisián esikaupunkialueelle, ja se tunnetaan myös vihreänä linjana. Se on edelleen pääosin maanpäällinen. Varsinaisten metrolinjojen 2 ja 3 rakentaminen alkoi marraskuussa 1991. Metrolinjojen lisäämisellä tavoiteltiin liikenneruuhkien pienentämistä ja Ateenan yllä leijuvan savusumun vähentämistä. Linjat vihittiin käyttöön vuonna 2000. Metrolinja 2, josta käytetään myös nimitystä punainen linja, kulkee Ellinikósta Peristérin Anthoúpoliin. Metrolinja 3, joka tunnetaan sinisenä linjana, kulkee Pireuksesta Ateenan kansainväliselle lentoasemalle. Metron keskeisimmät risteysasemat ovat keskustan Sýntagma, Monastiráki ja Omónoia sekä Pireus. Ateenan rautatieasema sijaitsee kaupungin keskustan luoteispuolella, ja sinne kulkee metron Linja 2. Asemalta kulkee kaukojunia muun muassa Thessalonikiin, josta pääsee edelleen muun muassa Sofiaan, Skopjeen ja Belgradiin. Ateenan paikallisjunaliikenteen junista käytetään nimitystä proastiakós. Myös paikallisjunalinjoja on kolme, Linja 1, Linja 2 ja Linja 3. Junia kulkee muun muassa lentoasemalle sekä Áno Liósiaan, Kiátoon ja Chalkídaan. Ateenan raitiotieliikenne aloitettiin uudestaan vuonna 2004. Linjasto koostuu kolmesta linjasta. Lentoliikenne Ateenan kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungista noin 20 kilometriä itään pääosin Spáta-Artémidan kunnan alueella. Kenttä aloitti toimintansa vuonna 2001 ja korvasi vanhan vuonna 1938 rakennetun Ellinikón kansainvälisen lentoaseman, joka suljettiin uuden lentoaseman valmistuttua. Lentokenttä on Kreikan tärkein ja vilkkain, ja sille laskeutuu noin 500 lentokonetta päivässä. Koulutus ja tutkimus Ateenassa toimii kuusi yliopistoa. Nämä ovat Ateenan yliopisto, Ateenan kansallinen teknillinen korkeakoulu, Ateenan kauppakorkeakoulu, Ateenan maatalousyliopisto, Ateenan taidekorkeakoulu ja Charokópeio-yliopisto. Lisäksi siellä toimii osa Länsi-Attikan yliopistosta, jonka pääpaikka on Aigáleossa. Ateenan metropolialueella sijaitsevat lisäksi Kallithéassa toimiva Panteion-yliopisto sekä Pireuksessa toimiva Pireuksen yliopisto. Ateenassa toimii useita ulkomaisia arkeologisia instituutteja. Eräs niistä on Suomen Ateenan-instituutti, jonka rakennus sijaitsee Makrygiánnin kaupunginosassa Akropoliin eteläpuolella. Pohjoismaisia instituutteja palvelee yhteinen Pohjoismainen kirjasto. Urheilu Olympialaiset Ensimmäiset nykyaikaiset olympialaiset olivat Ateenassa järjestetyt vuoden 1896 kesäolympialaiset. Ateena on ollut olympialaisten isäntäkaupunki myös vuoden 1906 kesäolympialaisissa (niin kutsutut välikisat) sekä vuoden 2004 kesäolympialaisissa. Urheiluseuroja Ateenasta ovat kotoisin urheiluseurat AEK, Panathinaikos ja Panionios. AEK:lla on toimintaa muun muassa jalka- ja koripallossa, Panathinaikosilla jalka-, kori- ja lentopallossa sekä Panioniosilla jalka- ja koripallossa. Ystävyyskaupungit Ateenalla on 34 ystävyyskaupunkia: Kirjallisuutta Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Δήμος Αθηναίων. Ateenan kaupungin ja kunnan verkkosivut. Historiallinen Ateena Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Arto Tapio Paasilinna (20. huhtikuuta 1942 Kittilä – 15. lokakuuta 2018 Espoo) oli suomalainen kirjailija. Paasilinna julkaisi uransa aikana kolmekymmentäviisi romaania ja lukuisia muita teoksia. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa lukeutuvat romaanit Jäniksen vuosi, Ulvova mylläri ja Hurmaava joukkoitsemurha. Hänen teoksiaan on käännetty yli 40 kielelle ja niitä on myyty maailmanlaajuisesti yli kahdeksan miljoonaa kappaletta. Erityisen suosittu Paasilinna on ollut Ranskassa. Nuoruus Arto Tapio Paasilinna syntyi 20. huhtikuuta 1942 Kittilän Alakylässä. Hänen vanhempansa olivat poliisikonstaapeli ja asioitsija Väinö Paasilinna (ent. Gullstén) ja emäntä Hilda-Maria "Maija" Paasilinna (o.s. Niva). Myös hänen veljensä Erno, Reino ja Mauri Paasilinna ovat kirjailijoita. Paasilinnat olivat kotoisin Petsamon Salmijärveltä. Talvisodan sytyttyä vuonna 1939 perhe pakeni Norjaan. He palasivat Suomeen seuraavana keväänä ja asuivat eri puolilla Lappia. Perheen viides lapsi Arto syntyi Mäkivaara-nimisessä autiotalossa, jonka vanhemmat olivat vuokranneet Kittilästä. Arton ollessa 1,5-vuotias Paasilinnat jättivät Kittilän taakseen. He asuivat useilla paikkakunnilla, ennen kuin asettuivat Tervolaan Kuikeron asutustilalle syksyllä 1948. Sota ja pitkä evakkotaival olivat suistaneet perheen köyhyyteen. Väinö Paasilinna hoiti asioitsijan töitä, mutta asiakkailla ei aina ollut varaa maksaa palkkioita. Tilannetta pahensi hänen sairastamansa tuberkuloosi. Väinö-isä kuoli maaliskuussa 1950. Paasilinnan perheessä arvostettiin kirjasivistystä, ja Arto osasi lukea ja kirjoittaa jo ennen kouluun menoa. Koulumatkoillaan hän viihdytti usein nuorempia sisaruksiaan Sirpaa ja Mauria kertomalla tarinoita. Paasilinnan ensimmäiset kirjoitukset julkaistiin Pohjolan Sanomien nuortensivuilla. Paasilinna suoritti asepalveluksen Pohjan prikaatissa Oulussa ja pääsi siviiliin helmikuussa 1960 sotamiehenä. Ura Toimittajana Paasilinna opiskeli Lapin kansankorkeakoulussa vuosina 1962–1963. Hän työskenteli 1960- ja 1970-luvulla toimittajana useissa lehdissä. Hän aloitti Lapin Kansan toimitusharjoittelijana vuonna 1963. Vuosina 1963–1964 Paasilinna oli Warkauden Lehden uutistoimittaja, 1964–1965 Koillissanomien toimitussihteeri, 1965–1966 Kainuun Sanomien erikoistoimittaja, 1966–1968 Pohjolan Työn päätoimittaja, 1968–1970 Apu-lehden toimittaja ja vuosina 1964–1968 ja 1970–1974 Suomen Kuvalehden vakituinen avustaja. Vuosina 1973–1974 hän oli Nuoren Voiman ja vuosina 1974–1975 Viikkosanomien päätoimittaja. Paasilinna toimi Avun kolumnistina vuodet 1975–1988 ja teki 1970-luvulta alkaen lehtiartikkeleiden ja pakinoiden lisäksi myös radio- ja televisiotyötä. Kirjailijana Paasilinna julkaisi esikoisteoksensa Karhunkaataja Ikä-Alpi vuonna 1964 ja ensimmäisen romaaninsa Operaatio Finlandia vuonna 1972. Vapaaksi kirjailijaksi hän ryhtyi vuonna 1975. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Kirjallisuuden vientikeskus Filin tilastojen mukaan Arto Paasilinnan käännetyimmät teokset olivat Jäniksen vuosi (käännetty 26 kielelle) ja Ulvova mylläri (24 kielelle). Kaikkiaan Paasilinnan kirjoja oli Filin mukaan käännetty 35 kielelle. Teoksia on filmattu sekä Suomessa että Ranskassa Jäniksen vuosi ja Ulvova mylläri, Saksassa Suloinen myrkynkeittäjä. Suomessa on tehty elokuviksi myös Ere Kokkosen ohjaamina Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä, Hurmaava joukkoitsemurha ja Kymmenen riivinrautaa sekä televisiosarjaksi Suloinen myrkynkeittäjä. Muita elokuvia ovat Hannu Kahakorven ohjaama Onnellinen mies ja Jouko Suikkarin ohjaus Hirtettyjen kettujen metsä. Paasilinnan kirjoista on myös Suomessa tehty kymmeniä näytelmiä sekä ammatti- että harrastajanäyttämöille. Painettuja romaaneja Suomessa ja ulkomailla on arviolta 4–6 miljoonaa nidettä. Paasilinnan teoksista on elokuva- ja näytelmäsovituksien lisäksi tehty myös sarjakuvasovituksia. Hannu Lukkarinen on piirtänyt kaksi Paasilinnan romaaneihin perustuvaa sarjakuvateosta. Vuonna 2002 ilmestyi Ronkoteus-sarjakuva, joka perustuu Paasilinnan romaaniin Lentävä kirvesmies. Karvainen kamaripalvelija ilmestyi vuonna 2006, ja se perustuu Rovasti Huuskosen petomainen miespalvelija -romaaniin. Ranskalaisen L'Express-lehden kriitikko on verrannut Arto Paasilinnaa Marcel Ayméhen. Viimeiset vuodet Paasilinna tuomittiin maaliskuussa 2009 liikenneturvallisuuden vaarantamisesta, vammantuottamuksesta ja liikennepaosta 80 päiväsakkoon sekä maksamaan korvauksia hänen kolaroituaan toisen auton kanssa moottoritiellä. Paasilinna ajoi kiellettyyn ajosuuntaan. Vuonna 2012 tämän arveltiin johtuneen Paasilinnan aiemmin kärsimien epileptisten kohtausten aiheuttamasta näkökentän kapenemisesta. Paasilinna sai lokakuussa 2009 aivoinfarktin ja samalla aivoverenvuodon, ja huhtikuussa 2010 hänet siirrettiin hoitokotiin. Keväällä 2011 Paasilinnan vointi koheni, mutta entiselleen hänen ei enää odotettu palaavan. Hän asui sairaalahoidon jälkeen hoivakodissa. Huhtikuussa 2012 kerrottiin Paasilinnan toipuneen niin hyvin, että hän oli pystynyt kirjoittamaan ja oli tehnyt hoitokodissa 80-sivuisen luonnoksen uudesta kirjasta. Arto Paasilinna kuoli 15. lokakuuta 2018 espoolaisessa hoitokodissa 76-vuotiaana. Teokset Romaanit 36 romaania: Muut teokset Kootut teokset Elokuvat Listassa ovat elokuvat ja tv-sarjat, jotka pohjautuvat Arto Paasilinnan romaaneihin. Lisäksi itse kirjailijasta on tehty dokumentteja, jotka eivät ole tässä listassa. Jäniksen vuosi (1977, Risto Jarva) Onnellinen mies (1979, Hannu Kahakorpi, tv-elokuva) Natalia (1979, Matti Kassila) Ulvova mylläri (1982, Jaakko Pakkasvirta) Hirtettyjen kettujen metsä (1986, Jouko Suikkari, tv-elokuva) Suloinen myrkynkeittäjä (1995, tv-sarja, Ere Kokkonen) Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä (1996, Ere Kokkonen) Hurmaava joukkoitsemurha (2000, Ere Kokkonen) Kymmenen riivinrautaa (2002, Ere Kokkonen) Le lièvre de Vatanen (2006, Marc Rivière) Neitosten karkuretki (2012, Hannu Peltomaa) Kuunnelmat Isoisää etsimässä : 5-osainen kuunnelma, ohjaus: Arto Paasilinna ja Rauni Ranta (1978) Juttukaveri : kuunnelma, ohjaus: Tuija Rovamo (1980) Hirtettyjen kettujen metsä : 6-osainen kuunnelma, ohjaus: Rauni Ranta (1985) Radioteatteri esitti vuonna 2012 Arto Paasilinnan 70-vuotissyntymäpäivän kunniaksi kuunnelmasovitukset teoksista Onnellinen mies ja Operaatio Finlandia. Palkinnot Jussi-palkinto 1978, käsikirjoitus A. P., Kullervo Kukkasjärvi, Risto Jarva (Jäniksen vuosi) Kirjaviisas-veistos vuonna 1988 Air Inter -kirjallisuuspalkinto vuonna 1989 (Jäniksen vuosi) Pro Finlandia -mitali vuonna 1993 kirjasta Jäniksen vuosi Giuseppe Acerbi -kirjallisuuspalkinto vuonna 1994 (Jäniksen vuosi) Koivu ja tähti -henkilö vuonna 1999 Pro Tapiola -palkinto vuonna 2002 Yksityiselämä Paasilinna oli vuodesta 1972 naimisissa Terttu Annikki Paasilinnan (o.s. Kasper) kanssa. Hänellä on kaksi poikaa aiemmasta avioliitosta (1963–1967) Hilkka Onerva Nousun kanssa. Lähteet Jouni K. Kemppainen: Onnellinen mies – kirjailija Arto Paasilinnan elämä. Espoo: Paasilinna, 2012 Viitteet Aiheesta muualla Suomalaiset kirjailijat Pro Finlandia -palkitut Jussi-palkinnon saajat Suomalaiset päätoimittajat Suomalaiset kolumnistit Vuonna 1942 syntyneet Vuonna 2018 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Aino Alina Räsänen (o.s. Heikkinen; 23. lokakuuta 1910 Nakkila – 14. syyskuuta 1995 Siilinjärvi) oli suomalainen kirjailija. Räsäsen 1940-luvulta 1970-luvun lopulle kirjoittamista Helena-kirjoista on otettu toistakymmentä painosta, sarjan ensimmäisestä romaanista Soita minulle, Helena peräti 26 painosta. Sarjan 12 romaania painettiin yhteensä yli miljoona kappaletta. Räsänen kirjoitti kirjojen lisäksi myös lehtikirjoituksia ja pakinoita. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli opettaja: hän valmistui Jyväskylän seminaarista vuonna 1931 ja toimi opettajana vuoteen 1941 asti. Hän oli vuodesta 1934 naimisissa maanviljelijä Toivo Räsäsen kanssa ja asui suurimman osan elämästään Maaningalla. Kirjat Soita minulle, Helena! (1945) (Elokuvasovitus Soita minulle, Helena! 1948. Ohj. Hannu Leminen.) Olen odottanut sinua (1947) Onnen kanssa piilosilla (1948) ...ja Helena soittaa. Junkkerin perheen vaiheita (1950) (Elokuva ... ja Helena soittaa 1952. Ohj. Lasse Pöysti.) Kartano odottaa isäntää (1951) Näkemiin, Helena (1953) (Elokuva Näkemiin Helena 1955. Ohj. Lasse Pöysti) Pää pystyyn, Helena (1955) (Elokuva Pää pystyyn Helena 1957. Ohj. Esko Töyri) Päivi, Helenan tytär (1957) Tuulenpesä (1958) Helena ja Etelän tyttö (1959) Tyttö ja länsimyrsky (1960) Tuuli vei, tuuli toi (1962) Nuotio palaa (1963) Helena ei tottele (1964) Katariina ja Anu-Riikka (1965) Leikki leikkinä ja henki pois (1966) Helenan suku (1967) Muuttolintu (1968) Helenan terveiset (1969) Annika tulee kaupunkiin' (1971) Kartanon musta majuri (1972) Helenan askeleissa (1974) Kohti suurta seikkailua (1974) (Kuvitus: Helga Sjöstedt) Eevastiina (1976) Helenan muisto (1978) Sirpale onnea'' (1980) Lähteet Aiheesta muualla Aino Räsäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. Aino Räsänen: Näkemiin, Helena! – Koe nuoren sukupolven kaukokaipuu Yle 101 Kirjaa Yle.fi: Helena-elokuvista kiitetyimmät syntyivät Pöystin ohjauksessa Suomalaiset kirjailijat Pakinoitsijat Vuonna 1910 syntyneet Vuonna 1995 kuolleet


text: Arabia (arabiaksi اللغة العربية) on seemiläinen kieli, jota puhuu äidinkielenään yli 300 miljoonaa ihmistä etenkin Arabian niemimaalla ja muualla Lähi-idässä sekä Pohjois-Afrikassa. Se on maailman viidenneksi tai neljänneksi puhutuin kieli. Lisäksi arabiaa käyttää lähes kaksi miljardia muslimia päivittäisissä rukouksissaan. Arabia jakautuu standardiarabiaan ja lukuisiin alueellisiin kieliin, joista osa poikkeaa toisistaan huomattavan paljon. Standardiarabiaa käytetään kirjallisuudessa ja virallisissa yhteyksissä, mutta kukaan ei puhu sitä. Arabiaa kirjoitetaan 28 perusmerkistä koostuvalla aakkostolla oikealta vasemmalle. Asema Arabiaa puhuu äidinkielenään maailmassa yli 300 miljoonaa ihmistä. Arabimaiden lisäksi se on enemmistökieli Afrikan Tšadissa sekä vähemmistökieli esimerkiksi Afganistanissa, Israelissa, Iranissa ja Nigeriassa. Lisäksi yli puolitoista miljardia muslimia käyttää arabiaa päivittäisissä rukouksissaan. Arabiasta tuli vuonna 1974 Yhdistyneiden kansakuntien kuudes virallinen kieli. Suomessa oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden 2020 lopussa 34 282 henkilöä, joiden äidinkieleksi oli rekisteröity arabia. Vuonna 2020 arabia oli Suomen kolmanneksi puhutuin vieras kieli venäjän ja viron jälkeen. Vuonna 2016 arabia nousi kolmanneksi suurimmaksi vieraskieleksi somalin ja englannin ohi. Arabian puhujia oli Suomessa vuonna 2016 21 783. Virallinen asema maittain Historia Arabia kuuluu afroaasialaisen kielikunnan seemiläisiin kieliin yhdessä esimerkiksi heprean kanssa. Vanhin säilynyt arabiankielinen kirjoitus on 300-luvulta jaa. peräisin oleva kaiverrus Syyrian aavikolta. Arabit alkoivat kirjoittaa rikasta suullista perinnettään muistiin järjestelmällisesti kuitenkin vasta 800-luvulla. Arabiasta tuli islamin leviämisen myötä pyhä kieli ja Koraanin arabiasta tyylikkään arabian malli myös muille kuin arabeille. Arabien ekspansion seurauksena arabian kieli levisi laajoille alueille Pohjois-Afrikkaan ja Lähi-itään ja syrjäytti entiset valtakielet kuten aramean, koptin kielen ja kreikan. Espanja ja Persia säilyttivät omat kielensä arabivallasta huolimatta, mutta näissäkin maissa kieliin lainattiin arabiankielisiä sanoja etenkin hallinnon ja tieteen aloilla. Nykyarabian katsotaan syntyneen 1800-luvulla. Kirjakieli ja useat puhekielet [[Kuva:Arabic Varieties Map.svg|thumb|upright=1.35|Kartta arabian murteista. Yhden ainoan kielen sijaan arabia on kattotermi useille paikallismurteille, jotka poikkeavat niin paljon toisistaan, että eri alueiden puhujat eivät aina ymmärrä toisiaan. Eroja on sekä sanastossa, ääntämisessä että kieliopissa. Puhekielen murteista käytetään nimitystä ammiya (puhekieli). Fusha eli moderni standardiarabia kehittyi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Fushaa käytetään kautta arabimaailman yhteisenä kirjoitettuna kielenä. Standardiarabian ja puhekielen ero on johtanut siihen, että arabit elävät diglossiassa eli käyttävät saman kielen eri muotoja eri yhteyksissä. Murteita käytetään puhekielenä, mutta kirjoitetussa viestinnässä käytetään fushaa. Sitä käytetään kirjoitettuna ja osin myös puhuttuna yleiskielenä tiedotusvälineissä, kouluissa, kirjallisuudessa, lainsäädännössä ja tieteessä. Koska standardiarabia ei ole kenenkään äidinkieli, arabiaa puhuvat ovat joutuneet tilanteeseen, jossa esimerkiksi kirjallisuutta on niukasti saatavilla varsinaisesti omana pidetyllä kielellä eli puhutulla murteella. Jos arabi käyttäisi fushaa puheessa, se herättäisi ihmetystä. Sen sijaan on luonnollista, että henkilö puhuu fushaa, jos arabia ei ole hänen äidinkielensä. Länsimaissa katsotaan, että on vielä kolmas arabian kielen tyyppi, nimittäin Koraanissa esiintyvä klassinen arabia. Arabimaailmassa tätä eroa ei tehdä. Siellä katsotaan, että fusha on sama asia kuin Koraanin kieli tai muodostaa ainakin sen kanssa jatkumon. Todellisuudessa eroja on paljon sekä sanastossa että kieliopissa, joka fushassa on yksinkertaisempi. Syntyperäiset arabian puhujat eivät enää täysin ymmärrä Koraanin kieltä. Lännessä onkin arveltu, että fushan rinnastaminen klassiseen arabiaan on ollut keino siirtää Koraanin kielen arvostusta myös standardiarabiaan. Neljäskin kielimuoto on olemassa, sillä koulutetut arabit voivat käyttää yhteisenä puhekielenään fushan ja tavallisen puhekielen sekoitusta. Kirjakielen lisäksi Egyptin murteella on merkitystä arabien yhteisenä kommunikaatiovälineenä. Tämä johtuu Egyptin merkittävästä asemasta koko arabimaailman populaarikulttuurituotannossa – esimerkiksi egyptiläisiä elokuvia katsotaan laajalti maan rajojen ulkopuolella. Egyptissä myös puhekielisellä teatterilla on pitkät perinteet, vaikka kaunokirjallisuus laaditaankin arabialaisella kielialueella lähes yksinomaan kirja-arabiaksi. Kirjoitusjärjestelmä Arabiaa kirjoitetaan arabialaisen kirjaimistoon perustuvalla 28 merkistä koostuvalla arabian aakkostolla. Aakkosilla on neljä eri kirjoitusmuotoa: itsenäinen muoto, aloitusmuoto, keskimuoto ja lopetusmuoto, joita käytetään riippuen siitä, missä kohden sanaa ne esiintyvät. Kirjoitussuunta on oikealta vasemmalle ja ylhäältä alas. Kirjoituksessa merkitään konsonantit, puolivokaalit ja pitkät vokaalit. Lyhyet vokaalit merkitään vain poikkeustapauksissa, kuten oppikirjoissa, lastenkirjoissa ja Koraanissa. Lyhyiden vokaalien ääntämys vaihteleekin suuresti murteesta toiseen, ja egyptinarabian murteissa konsonattien ج sekä ق ja غ ääntämys vaihtelee. Kirjaimia on tapana jakaa aurinko- ja kuukirjaimiksi ääntämiskohdan mukaan. Aurinkokirjaimet ääntyvät suun etuosassa. Näillä on merkitys äänteiden assimilaation kannalta. Isoja ja pieniä kirjaimia ei arabiassa ole erikseen. Luettelo kirjaimista Luettelo modernin standardiarabian kirjaimista itsenäisinä. Sanan alussa, keskellä tai lopussa ne ovat erimuotoisia. Arabiankielisen tekstin translitterointi latinalaisiin kirjaimiin on vakiintumatonta. STT on antanut ohjeita sanojen siirtämisestä englannin kielestä suomen kieleen. Wikipediassa on myös annettu ohjeita sanojen transkriboinnista. Diakriiteistä fatḥatan, kasratan ja ḍammatan esiintyvät vain sanan lopussa ja toimivat ainoastaan akkusatiivin, nominatiivin ja genetiivin sijapäätteinä. Alif-aakkosella () ei ole täysin itsenäistä äännearvoa, vaan se vaihtelee riippuen muista asioista kuten ylimääräisistä merkeistä. Vokaalimerkkinä se merkitsee pitkää /a:/-vokaalia. Sanan alussa se merkitsee sanan alkamista vokaalilla. Alifin yläpuolella oleva hamza () tarkoittaa vokaalin olevan tai , alapuolella oleva hamza () taas . Jos sananalkuisessa alifissa ei ole hamzaa, vokaali voi olla mikä tahansa, mutta se elidoituu pois, kun edeltävä sana päättyy vokaaliin; tätä voidaan joskus merkitä erityisellä alif waslalla (). Sananalkuista pitkää vokaalia merkitään alif maddalla (). Lyhyitä vokaaleja ei tavallisessa kirjoituksessa merkitä lainkaan, ellei se ymmärtämisen kannalta ole merkittävää. Pitkät vokaalit kuitenkin merkitään: alifilla (), yaalla () ja wāwilla (). Hamzaa () ei aina pidetä aakkosena lainkaan. Diakriitit Perusaakkoston lisäksi käytetään eri murteissa ja ortografioissa vaihtelevasti lisämerkkejä eri tarkoituksiin. Hamza äännetään glottaaliklusiilina. Se voi esiintyä yksinään (), wāwin tai pisteettömän yān yläpuolella tai alifin ylä- tai alapuolella. Välimerkit Klassinen arabia ei tunne välimerkkejä, mutta niitä on nykykielessä käytössä, ja pitkälti ne ovat eurooppalaisista kielistä muunneltuina lainattuja. Sanojen muodostus Arabian sanat muodostetaan seemiläisille kielille tyypillisesti yleisimmin kolmesta juurikonsonantista, jotka määrittävät sanan yleisemmän merkityksen, sekä vokaaleista koostuvasta osasta, joka antaa sanalle kieliopillisen merkityksen. Esimerkiksi sanajuuri k-t-b yhdistettynä vokaaleihin i-ā tuottaa sanan kitāb, 'kirja', ja sama sanajuuri yhdistettynä vokaaleihin ā-i tuottaa sanan kātib, 'kirjoittaja' eli 'kirjuri'. Äännerakenne Puhuttua standardiarabiaa käytetään lähinnä uutislähetyksissä ja puheissa sekä muissa muodollisissa yhteyksissä. Muissa tilanteissa arabian puhujat käyttävät lähes yksinomaan omia murteitaan. Vokaalit Standardiarabiassa on kolme vokaalia, , jotka voivat esiintyä pitkinä tai lyhyinä. Näiden lisäksi on kaksi diftongia, . Vokaaleissa esiintyy murteesta toiseen hyvin suurta vaihtelua, ja standardiarabiassakin niiden tarkka äännearvo vaihtelee ympäröivien konsonanttien perusteella. ääntyy takaisempana emfaattisten konsonanttien sekä konsonanttien läheisyydessä; eräissä murteissa myös konsonanttien läheisyydessä. Useimpien muiden konsonanttien läheisyydessä se ääntyy etisempänä . Konsonantit Emfaattisiksi kutsutut konsonantit ääntyvät faryngaalistuneina eli kieli lähempänä nielua. Marginaalifoneemi esiintyy ainoastaan sanassa ’Jumala’; jos sitä edeltää vokaali , se ääntyy kuitenkin , esimerkiksi ’Jumalan nimeen’. Kielioppi Lauseet Arabian kielessä lauseet jakantuvat nominaalilauseisiin ja verbaalilauseisiin. Nominaalilauseet ovat sellaisia, joissa ei ole verbiä. Näiden käännöksissä vastaavasti käytetään olla-verbiä, jota arabiassa ei yleisesti ottaen käytetä. Verbaalilauseet alkavat jollain verbillä. Verbit Arabian verbit taipuvat säännöllisesti. Aikamuotoja on kaksi: perfekti ja imperfekti. Perfekti muodostetaan jälkiliitteillä, ja sillä ilmaistaan mennyttä aikaa. Imperfekti muodostetaan etuliitteillä, ja sillä ilmaistaan nykyhetkeä tai tulevaisuutta. Muita verbimuotoja ovat käskytavat, aktiivin ja passiivin partisiipit sekä verbisubstantiivi. Verbien moduksia on varsinaisesti neljä: indikatiivi, imperatiivi, subjunktiivi ja jussiivi. Verbit taipuvat kolmessa persoonassa, kolmessa luvussa (yksikkö, kaksikko ja monikko) ja kahdessa suvussa. Klassisessa arabiassa ensimmäisen persoonan sukua tai kaksikkoa ei ole, ja nykymurteista kaksikko on kadonnut. Klassisessa arabiassa on myös passiivimuotoja. Nominit Klassisessa arabiassa substantiivien sijamuotoja ovat nominatiivi, genetiivi ja akkusatiivi. Nykymurteissa substantiiveja ei enää taivuteta sijamuodoissa. Pronominit esiintyvät sekä jälkiliitteinä että itsenäisesti. Substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Näihin liittyvät adjektiivit noudattavat pääsanan sukua ja lukua. Feminiiniin viittaavat äännetty a-pääte sekä kahdella pisteellä merkitty ha-kirjain sanan lopussa. Substantiiveilla on sekä epämääräinen että määrätty muoto, joista jälkimmäistä käytetään arabiassa enemmän kuin esimerkiksi indoeurooppalaisissa kielissä. Epämääräisen muodon tunnus on nunaatio eli n-äänteen lisääminen sanan loppuun. Määrätyssä muodossa on yleensä al-etuliite. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Wikipedian ohje transkriboinnista Hannu Reime: Viikon kieli: Arabia. Ylen 10.2.2006. Aishi Zidan: Arabian kieli siivitti kansannousuja. Helsingin Sanomat 1.5.2011. Seulonnan keskeiset artikkelit


text: AC () on formaattiradioihin liittyvä käsite, jolla tarkoitetaan pop- ja rockmusiikkia ”aikuiseen makuun”; ei kovaa rockia. Hot AC on genre, joka sisältää nopeatempoisia aikuishittejä uutuuksista kymmenen vuotta vanhoihin kappaleisiin. Formaattikuvailu ja musiikki ovat paljon lähempänä AC:tä kuin CHR:ää. MOR (middle of the road) on ei-rock-tyylisiä pophittejä, jotka ovat yleensä 15–45 vuotta vanhoja. Sisältää jotain soft AC -musiikkia; eli yleisesti sanoen tämä on ”aikuisstandardi”. Populaarimusiikki


text: Anni Kyllikki Polva (oik. Polviander, o.s. Heinonen; ) oli suomalainen kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti Tiina-kirjoista, jotka ilmestyivät vuosina 1956–1986. Varhainen elämä Polva syntyi Pietarissa Venäjällä, mutta asui lapsuutensa, nuoruutensa ja opiskeluaikansa Tampereella. Hän työskenteli kirjanpitäjänä, tarjoilijana ja kutojana. Avioiduttuaan Unto Polvianderin kanssa vuonna 1938 hän muutti Turkuun, missä asui kuolemaansa saakka. Omaelämäkerrallinen teos Elettiin kotirintamalla kertoo kirjailijan muutosta Turkuun ja sotavuosista. Ura Polva kirjoitti niin lasten, nuorten kuin aikuistenkin kirjoja. Hän kirjoitti urallaan 106 kirjaa. Hänen kirjojaan on myyty lähes kolme miljoonaa kappaletta, joista Tiina-kirjojen osuus on yli miljoona kappaletta. Vuonna 2000 Polva sai Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinnon. Lisäksi hän sai Tiina-kirjoistaan kolme Plättä-palkintoa. Polva oli ensimmäinen, jolle palkinto myönnettiin. Vaikka Polva saikin tunnustusta monelta taholta, hän arvosti korkeimmalle juuri Plättä-palkinnon, koska sen olivat kirjastoa käyttävät lapset hänelle äänestäneet. Lounais-Suomen kirjailijat ry on jakanut vuodesta 2007 joka toinen vuosi Anni Polva -palkintoa kirjasarjassa ilmestyneelle lasten- tai nuortenkirjalle. Tuotanto Tiina-sarja Tiina (1956) Tiina aloittaa oppikoulun (1957) Tiina kesälaitumilla (1958) Tiina toimii (1959) Tiina ei pelkää (1960) Tiinalla on hyvä sydän (1961) Tiina epäilee Juhaa (1962) Tiina seikkailee (1963) Tiina on aina Tiina (1964) Tiinan uusi ystävä (1965) Tiina saa ehdot (1966) Tiinastako näyttelijä (1967) Tiinaa harmittaa (1968) Tiinalla on hauskaa (1969) Tiinaa ei ymmärretä (1970) Tiinan ampiaiskesä (1971) Tiinaa tarvitaan (1972) Tiina joutuu sairaalaan (1973) Tiinakin ratsastaa (1974) Tiina ottaa vastuun (1976) Tiinalle otetaan pikkusisko (1978) Tiina ei löydä Tinttamaria (1979) Tiina saa suukon (1980) Tiina eksyy (1981) Tiina etsii juuriaan (1982) Älä itke, Tiina (1983) Tiina ja vieras poika (1984) Tiina vauhdissa (1985) Taitaa olla rakkautta, Tiina (1986) Muut lasten- ja nuortenkirjat Me tytöt (1946) Kaatunut penkki (1951) Maija panee tuulemaan (1954) Leena ja kaksoset (1962) Marjuli (1965) Mikko ja Mökö (1971) Juppe nuuski (1971) Ei, sanoi Hantti (1972) Minttu tahtoo koiran (1973) Pimpe karkaa (1974) Varokaa pojat, Kaisa tulee (1975) Sami löytää taikasolmun (1975) Samin satukynä (1976) Kaisa tykkää Rikasta (1976) Kaisa kiipeää katolle (1977) Inkku ja varpunen (1977) Saarallakin on taikasolmu (1978) Kivoja kavereita. Lue ja kirjoita (1978) Pata päässä (1979) Minna, Jonne ja Vinku (1979) Satusaappaat ja Nappi (1980) Timppa ja hännätön kissa (1981) Nopeasti karkuun, Kalle (1981) Sammakko nieli herhiläisen (1982) Joni saa oman Ransun (1984) Ransusta tulee sankari (1986) Hanna-Leena (1987) Uskallat kai, Hanna-Leena (1989) Sotkua kerrakseen, Hanna-Leena (1990) Taidat uhota, Hanna-Leena (1992) Aikuisten romaanit Rakasta minua hiukan (1945) Anna suukko, kultaseni (1946) Tuletko aviomiehekseni (1947) Oletko sinäkin lemmensairas (1948) Sinä olet minun (1949) Kelpaanko sinulle (1950) Varo rakkautta (1951) Otan sinut, äkäpussi (1952) Minäkö muka mustasukkainen (1953) Vihaan hameväkeä (1954) Rakkaus rasittaa (1955) Mieheni on uskoton (1956) Etsin miestä itselleni (1957) Sinäkö se olitkin (1958) Kumman teistä otan (1959) Et edes huomaa minua (1960) Rakkautta ja kaalintaimia (1961) Voi noita miehiä (1962) Päävoittona mies (1963) Otan sinut vaikka väkisin (1964) Rakkaus ajaa ojaan (1965) En rakastu kiusallakaan (1966) Älä leiki lemmellä (1967) Älähän pyristele, kultaseni (1968) Odotahan mokoma (1969) Vanha suola janottaa (1970) Isoa miestä lapsettaa (1971) Olen saanut tarpeekseni (1972) Vihellä minulle, Viki (1973) Minulla ei ketään (nimellä Kyllikki Heino, 1973) Tule ja puserra (1974) Ne rakkaat miehet (1975) Kumpi vei sydämeni (1976) Anna mun kaikki kestää (1977) Taisin erehtyä ovesta (1978) Nyt lähden minä (1979) Penni ajatuksistasi (1980) Älähän änkee (1981) Elettiin kotirintamalla (1981) Aina sattuu ja tapahtuu (1982) Kun olin pieni (1986) Joulumuisto (Gummerus) (1986) Hyvästi lapsuus (1987) Antaa soittaa (1988) Ota minut mukaasi (1993) Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Suomalaiset kirjailijat Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat Vuonna 1915 syntyneet Vuonna 2003 kuolleet


text: Antiikki eli vanha aika on aikakausi erityisesti kreikkalaisessa ja roomalaisessa historiassa, noin 800 eaa. – 500 jaa. Antiikin ajaksi kutsutaan muinaisen Kreikan ja Rooman suuruuden aikaa. Ajanjaksoa on pidetty merkittävänä, koska on katsottu, että länsimainen sivistys ja yhteiskunta juontavat juurensa tuosta ajasta. Muun muassa monet keksinnöt, tavat, arvostukset ja tyylit ovat joko antiikin kreikkalaisten tai roomalaisten luomia tai heidän kauttaan länsimaiseen kulttuuriin omaksuttuja. Antiikista ovat peräisin myös latinalaiset aakkoset – foinikialaisilta peräisin oleva kirjaimisto kehittyi kreikkalaisten ja roomalaisten muokkaamana niin sanotuksi latinalaiseksi kirjaimistoksi, joka on käytössä useimmissa länsimaissa, myös Suomessa. Klassisella tai klassillisella kulttuurilla tarkoitetaan yleensä erityisesti antiikin ajan kulttuuria. Antiikintutkimus on poikkitieteellinen antiikkia tutkiva tieteenala, johon kuuluvat muun muassa klassillinen filologia ja klassillinen arkeologia. Kreikkalainen antiikki Antiikin Kreikkaa on pidetty eurooppalaisen sivistyksen kehtona. Kreikkalainen kulttuuri perustui monilta osin aikaisempien korkeakulttuurien, esimerkiksi egyptiläisten ja foinikialaisten luomalle perinnölle. Roomalainen antiikki Rooman valtakunta alkoi laajentuessaan dominoida antiikin maailmaa. Se paitsi loi omia kulttuurimuotojaan (muun muassa kristinusko, roomalainen laki), myös välitti antiikin kreikkalaista kulttuuria edelleen keskiajalle ja uudelle ajalle. Aihepiireittäin Filosofia Klassinen kreikkalainen filosofia suuntautui ennen kaikkea inhimilliseen järkeen, hyveisiin, kyselemällä tehtyyn tutkimukseen ja asioiden perusteiden etsintään. Se perustui kreikkalaisiin ihanteisiin, joissa tärkeintä oli hyveen kehittäminen ja hyvä elämä kreikkalaisessa kaupunkivaltiossa, poliksessa. Kreikkalainen filosofia laski pohjan modernille tieteelle ja filosofialle monilla tavoilla. Varhaisesta kreikkalaisesta filosofiasta kulkevat selkeät katkeamattomat linjat varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, keskiajan filosofiaan, renessanssiin, valistusaikaan ja nykyajan kriittisiin tieteisiin. Kirjallisuus Antiikin kirjallisuuden alkuvaihetta aina hellenistisen kauden alkuun saakka kuvaa vahva suullinen perinne ja se, että kirjallisuus oli tarkoitettu pitkälti esitettäväksi. Antiikin varhaisinta kirjallisuutta ja samoin länsimaisen kirjallisuuden alkua edustavat Homeroksen runoelmat, jotka kirjoitettiin ylös suhteellisen varhain kreikkalaisen kirjaimiston kehittämisen jälkeen, todennäköisesti 700-luvulla eaa. Kreikan klassisella ajalla (noin 508–323 eaa.) ja Rooman klassisella ajalla (noin 80 eaa. – 14 jaa.) syntyivät monet suuret teokset, jotka ovat edelleen homeerisen kirjallisuuden ohella länsimaisen kirjallisen kulttuurin ytimessä. Kreikkalainen kirjallisuus vaikutti merkittävästi roomalaisen kirjallisuuden syntyyn. Musiikki Musiikilla oli kreikkalaisessa kulttuurissa keskeinen asema ja joitain katkelmia kreikkalaisesta musiikista nuottikirjoituksena on säilynyt nykyaikaan asti. Musiikilla oli keskeinen osa kreikkalaisessa koulutuksessa ja pojille opetettiin musiikkia kuudesta ikävuodesta eteenpäin. Antiikin pääsävellyslajit olivat doorinen, fryyginen ja lyydinen. Doorinen oli vakavahko asteikko, lyydinen pehmeä ja nautinnollinen, fryyginen intohimoinen. Asteikot soitettiin ylhäältä alas. Tiede Antiikin tieteen historia liittyy läheisesti antiikin filosofian historiaan, koska useimmat tieteet eivät olleet vielä tuolloin erkaantuneet filosofiasta, vaan ne luettiin sen osaksi. Antiikin tieteen tunnuspiirteitä ovat instituutiomaisuus, teoreettisuus yhdistettynä filosofiseen pohdiskeluun uskonnoista ja mytologioista riippumatta. Urheilu Antiikin kulttuurissa urheilulla oli merkittävä rooli. Urheileminen oli kreikkalaisille itsestäänselvyys ja hyve. Liikkumattomuutta pidettiin sivistyksen puutteena ja sopusuhtainen lihaksikas keho oli osa kreikkalaista kauneusihannetta. Urheilulla oli myös tärkeä osa sotaväen kunnon ylläpitämisessä. Urheilu oli kreikkalaisia yhdistävä tekijä sen uskonnollisen ulottuvuuden kautta. Urheillessaan kreikkalainen palveli jumalia ja teki heille kunniaa, ja suurimmat urheilukisat pidettiinkin tärkeimpien uskonnollisten juhlien yhteydessä. Kirjallisuutta Lähteet Aiheesta muualla Antiikin historiaa vanhojen opetuskuvataulujen kertomana Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Auto-Tune on Antares Audio Technologiesin valmistama, äänitysstudioissa käytettävä, pääasiassa laulussa esiintyvien sävelkorkeuden epätarkkuuksien korjaamiseen tarkoitettu tietokoneohjelma. Auto-Tune pystyy prosessoimaan muutakin materiaalia kuin laulua, mutta kuitenkin vain yksiäänistä signaalia, jonka sävelkorkeus on helposti tunnistettavissa digitaalisesti. Auto-Tune virittää käsiteltävän signaalin käyttäjän määrittelemän sävelasteikon mukaisesti. Käyttäjän on myös mahdollista piirtää haluamansa sävelkulku, johon käsiteltävä materiaali viritetään. Muita säädettäviä parametreja ovat muun muassa herkkyys, reagointinopeus ja vibrato. Auto-Tune on saatavana myös erillisenä, ilman tietokonetta toimivana laitteena, käytettäväksi esimerkiksi live-esiintymisten yhteydessä. Myös monet muut valmistajat ovat kehittäneet erilaisia virekorjaukseen tarkoitettuja ohjelmia ja laitteita. Näistä esimerkiksi Melodyne osaa korjata ja manipuloida myös moniäänisen signaalin virettä ja sävelkorkeutta. Englanninkielinen yleisnimitys tämänkaltaisille sovelluksille on "pitch corrector", ja niiden käyttämästä tekniikasta käytetään yleisnimitystä "pitch correction". Puhekielessä termiä "autotune" käytetään usein viittaamaan virekorjaukseen huolimatta siitä, millä ohjelmistolla tai laitteella efekti on toteutettu. Normaaliasetuksille säädetyn Auto-Tunen käyttöä on vaikeaa havaita valmiista musiikkikappaleesta, kunhan korjauksen määrä pysyy kohtuullisena. Tarpeeksi vahva virekorjaus voi tehdä laulusta steriilin ja konemaisen. Virekorjausta hyödynnetään toisinaan myös efektiluonteisesti, jolloin ääriasetuksilla saavutetaan luonnottoman nopeat ja tarkat siirtymät eri sävelkorkeuksien välillä. Ensimmäinen edellä kuvattua efektitekniikkaa hyödyntänyt suuren yleisön tietoisuuteen noussut kappale oli Cherin vuonna 1998 julkaistu kappale "Believe". Lähteet Aiheesta muualla Antares Audio Technologiesin kotisivu Mari Koppinen: Lähes kaikkea musiikkia korjataan nykyään Auto-Tunella. Helsingin Sanomat 23.1.2012. Musiikkiohjelmistot Musiikkilaitteet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Algoritmi on yksityiskohtainen kuvaus tai ohje siitä, miten tehtävä tai prosessi suoritetaan; jota seuraamalla voidaan ratkaista tietty ongelma. J.G. Brookshearin määritelmän mukaan algoritmi koostuu järjestyksessä olevista, yksiselitteisistä toiminnoista jotka voidaan suorittaa ja jotka määrittelevät lopputulokseen johtavan prosessin. Algoritmin käsite ja historia Algoritmien tutkimus alkoi matematiikan aiheena ja algoritmit ovat tietojenkäsittelytieteessä keskeinen käsite. Epämuodollisesti algoritmi on joukko askeleita, joka määrittää miten tehtävä suoritetaan. Esimerkiksi on olemassa algoritmeja ruuanlaittoon (reseptejä), ohjeet paikan löytämiseen kaupungissa (suuntaohjeet), pesukoneen käyttöön (käyttöohjeet), musiikin soittamiseen (nuottikirjoitus) ja taikatemppujen suorittamiseen. Algoritmeja ovat jo nekin koulun alaluokilla opetetut menetelmät (allekkain kertomisesta ja jakokulmassa jakamisesta), joilla mitkä tahansa luvut voidaan kertoa tai jakaa keskenään, mutta toisinaan termillä on tarkoitettu nimenomaan Eukleideen algoritmia kahden kokonaisluvun suurimman yhteisen tekijän etsimiseksi. Nykyisin algoritmin käsite kuitenkin liittyy ennen kaikkea tietokoneiden ohjelmointiin ja tietojenkäsittelytieteeseen, joissa niillä on erityisen suuri merkitys etenkin tietorakenteiden yhteydessä. Universaalia Turingin konetta on käytetty määrittelemään mitä on mahdollista ratkaista laskennallisesti: kun jokin ongelma ei ole ratkaistavissa universaalilla koneella se ei ole ratkaistavissa laskennallisesti lainkaan. Churchin–Turingin teesi ehdottaa, että algoritmi on vastaava kuin Turingin kone. On väitetty, että Churchin–Turingin teesi oli vain askel ymmärtämään algoritmeja, mutta että se ei ratkaissut ongelmaa mikä algoritmi on. Algoritmeissa sekä tietokoneilla että ilman tietokonetta informaation käsittelyyn liittyy abstraktio todellisesta maailmasta: tietokoneelle valittu data on ongelman ratkaisun kannalta olennainen osa, jotta voidaan saada haluttu lopputulos. Sana algoritmi tulee persialaisen matemaatikon ja tähtitieteilijän Muhammed ibn-Musa al-Khwarizmin nimestä. Al-Khwarizmi kirjoitti kirjan Kitab al jabr wa'l-muqābala, josta on peräisin sana "algebra". Sana "algoritmi" ilmestyi vuonna 1957 Webster's New World Dictionary -sanakirjassa. Ada Lovelace julkaisi vuonna 1843 kuvauksen ("Note G") askeleittain tehtävästä toimintojen sarjasta matemaattisen ongelman ratkaisemiseen, jota on kutsuttu ensimmäiseksi julkaistuksi algoritmiksi tietokoneelle. Algoritminen periaate Esimerkkinä algoritmista voidaan käyttää Eukleideen algoritmia suurimman yhteisen nimittäjän löytämiseen kahdelle luvulle. Kahdelle positiiviselle kokonaisluvulle m ja n voidaan löytää suurin yhteinen nimittäjä seuraavasti: (etsi jakojäännös) Jaa m luvulla n ja aseta r jakojäännökseksi. (Tällöin 0 ≤ r < n). (onko jakojäännös nolla?) Jos r on yhtä kuin nolla (r = 0), algoritmi päättyy; n on vastaus. (vähennä) Aseta m arvoksi n (m ← n) ja n arvoksi r (n ← r) ja palaa ensimmäiseen askeleeseen. Eukleides ei esittänyt algoritmiaan tässä muodossa, mutta tätä voidaan käyttää esimerkkinä algoritmien esitystavasta. Algoritmin käsitteen määrittelyyn liittyy viisi ominaisuutta: Äärellisyys: algoritmin on aina päätyttävä äärellisellä määrällä askeleita. Määrä voi olla suuri, mutta kuitenkin rajallinen. Tarkkarajaisuus: algoritmin jokainen askel on oltava täsmällisesti määritelty. Toiminnot on kuvattava ilman monia tulkintoja jokaiselle tapaukselle. Syötteet: algoritmilla on nolla tai useampia syötteitä eli alkuarvoja tai arvot päätellään dynaamisesti suorituksen aikana. Tulosteet: algoritmilla on yksi tai useampi lopputuloste eli arvoja, jotka liittyvät syötteisiin. Tehokkuus: algoritmin odotetaan olevan tehokas siten, että sen toiminnot ovat yksinkertaisia ja periaatteessa suoritettavissa rajallisella määrällä aikaa käyttäen kynää ja paperia. Algoritmit riippuvat tietorakenteiden suunnittelusta ja tietyt algoritmit ja rakenteet ovat toisia tehokkaampia samaan tarkoitukseen. Kun algoritmin kuvauksen pitää olla riittävän tarkka ihmisen ymmärrettäväksi niin tietokoneohjelman pitää olla sopiva tietokoneen suoritettavaksi. Tietokone tarvitsee lisää informaatiota formaalilla kielellä, jolloin algoritmi toteutetaan jollakin ohjelmointikielellä. Algoritmien analyysi Algoritmien analyysi koskee pääasiassa algoritmin muisti- (tila) ja aikavaatimuksia (kompleksisuus). Muistivaatimuksien määrittelyyn käytettävät tekniikat ovat alijoukko aikavaatimuksen määrittelyyn käytettävistä. Algoritmin aikavaatimus määritetään ratkottavan ongelmajoukon koon funktiona. Perinteisesti algoritmien analyysi koskee operaatioiden ja vaiheiden määrän laskemiseen, joka oli perusteltu tapa aikana, jolloin tietokone käytti enemmän aikaa operaation suorittamisee kuin muistihakuun. Nykyään suorituksen kustannus on merkittävästi pienempi kuin tiedon muistista hakemisen kustannus ja tämän seurauksena monien algoritmien suoritusaikaa hallitsee muistiviittausten määrä sekä välimuistihutien määrä. Tästä johtuen algoritmien suunnittelussa on otettava huomioon muistilatenssi. Analyysissa voi usein keskittyä heikoimpaan suoritusaikaan eli pisimpään suoritusaikaan millä tahansa syötteellä. Heikoin suoritusaika on antaa ylärajan suoritusajalle. Tietyille algoritmeille heikoin tapaus tapahtuu usein. "Keskivertotapaus" voi olla karkeasti ottaen yhtä huono kuin heikoin. Myös suoritusajan kasvutahti on merkittävä. Algoritmien suunnittelu Algoritmi on menetelmä tietyn tehtävän suorittamiseen ja ollakseen hyödyllinen algoritmin on ratkaistava yleinen täsmällisesti määritelty ongelma. Algoritminen ongelma määritellään kuvaamalla tapaukset (instanssit), joissa sen on toimittava ja sen tuloste jonkin tapauksen suorittamisen jälkeen. Erottelu yleiseen ongelmaan ja ongelman tapaukseen on olennainen. Yleisen tapauksen tunnistaminen on ensimmäinen askel ratkaisemiseen. Hyvällä algoritmilla on kolme haluttavaa ominaisuutta: oikeellisuus, tehokkuus sekä toteutuksen helppous. Kaikki ominaisuudet eivät ole aina yhtä aikaa saavutettavia. Tietorakenteen vaihtaminen ei vaikuta oikeellisuuteen, mutta se voi tarjota vaihtoehtoja ja vaikuttaa operaatioiden tehokkuuteen, jolloin suorituskyky voi parantua dramaattisesti. Haastavimmat ongelmat algoritmeissa liittyvät optimointiin, jolloin etsitään ratkaisua, joka maksimoi tai minimoi funktion. Lakiasiat Ohjelmistopatenttien käsittely on kiistanalaista, mutta patenttien laajentaminen algoritmeihin on tyrmätty. "Matemaattisia algoritmeja" ei ole voinut patentoida, mutta eräät ihmiset sijoittavat tietokoneohjelman toteuttaman algoritmin eri kategoriaan pohtiessaan patentoivuutta. Muutamia algoritmeja Hakualgoritmit Lajittelualgoritmit Valinta-algoritmit Kryptografiset tiivistealgoritmit Hajautusalgoritmit Pakkausalgoritmit Merkkijonohakualgoritmit A*-algoritmi FFT, nopea Fourier'n muunnos Bresenhamin algoritmi Dijkstran algoritmi Myös äänen- ja kuvanpakkaukseen liittyvät koodekit käyttävät erilaisia algoritmeja. Matemaattisia algoritmeja: Eukleideen algoritmi Eratostheneen seula Neliöjuurialgoritmit Newtonin menetelmä Katso myös Luettelo algoritmeista Online-algoritmi Kvanttialgoritmi Asymptoottinen suoritusaika Tiedonpakkaus Videonpakkaus Äänenpakkaus Puheen pakkaaminen Ultranopea kaupankäynti Algoritmit viestinnässä Koneoppiminen Lähteet Kirjallisuutta Brookshear, J. Glenn (1989). Theory of Computation: Formal Languages, Automata, and Complexity. Redwood City, California: Benjamin/Cummings Publish Company, Inc. ISBN 0-8053-0143-7. Aiheesta muualla Algorithm Encyclopedia of Mathematics Seulonnan keskeiset artikkelit