text: Typpihappo (aiemmin sievesi eli salpietarihappo) eli HNO3 on väritön, voimakkaasti syövyttävä happo. Typpihappo on myös vahva hapetin. Joissakin tilanteissa typpihaposta voidaan käyttää nimitystä aqua fortis eli ”voimavesi”. Typpihappoa käytetään paljon lannoitteiden, räjähdysaineiden, väriaineiden ja lääkkeiden valmistamiseen. Typpihapon muodostamia suoloja kutsutaan nitraateiksi (NO3− on nitraatti-ioni). Nitraatit ovat vesiliukoisia. Valmistus Väitetään, että ensimmäisenä typpihapon synteesin kirjasi ylös arabialainen filosofi ja alkemisti Jabir ibn Hayyan noin vuonna 800. Monet asiat, jotka ovat menneet Jabir ibn Hayyanin nimiin ovat kuitenkin todellisuudessa peräisin Espanjassa 1300-luvulla eläneeltä henkilöltä, joka otti käyttöönsä Jabarin latinisoidun nimen Geber saadakseen ajatuksilleen enemmän arvovaltaa. William Newman arvelee, että Geber oli Paulus Tarentolainen, italialainen fransiskaanimunkki. Nykyään typpihappoa valmistetaan polttamalla ammoniakkia sopivan katalyytin läsnä ollessa. Kun reaktiossa syntyneisiin typen oksideihin sumutetaan vettä, oksidit liukenevat muodostaen typpihappoa. Reaktioyhtälöksi saadaan: 2NH3 + 3O2 → 2HNO3 + 2H2 Valmistus tapahtuu kahdessa vaiheessa. Ensin ammoniakki poltetaan (hapetetaan) kuumentamalla sitä hapen kanssa. Katalyyttinä reaktiossa käytetään platinaa ja rodiumia. Reaktiossa muodostuu typpioksidia ja vettä. Reaktio on erittäin eksoterminen, eli siinä vapautuu paljon lämpöä (ΔH = −950 kJ). 4 NH3(g) + 5 O2(g) → 4 NO(g) + 6 H2O(g) Toisessa vaiheessa syntynyttä typpioksidia hapetetaan edelleen typpidioksidiksi: 2 NO(g) + O2(g) → 2 NO2(g) Tämän jälkeen saatu typpidioksidi sekoitetaan veteen, jolloin muodostuu typpihappoa. Sivutuotteena syntyvä typpioksidi kierrätetään ja siitä valmistetaan taas typpidioksidia: 3 NO2(g) + H2O(l) → 2 HNO3(aq) + NO(g) Vaihtoehtoisesti, jos reaktio toteutetaan ilmassa, typpioksidi laitetaan reagoimaan hapen ja veden kanssa: 4NO2(g) + O2(g) + 2 H2O(l) → 4 HNO3(aq) Kemialliset reaktiot Typpihappo on vahva happo ja myös voimakas hapetin. Sen pKa on −1,4, joten laimeissa vesiliuoksissa se on lähes kokonaan protolysoituneena nitraatti-ioneiksi: HNO3 + H2O → NO3− + H3O+ Typpihappo on vahvasti syövyttävä aine. Se liuottaa hapettamalla kaikki metallit kultaa ja eräitä platinametalleja lukuun ottamatta. Muista hapoista poiketen ei typpihapon reagoidessa metallin kanssa vapaudu vetyä, sillä varsinaisena hapettimena ei toimi protolyysissä vapautunut vetyioni vaan nitraatti-ioni, joka on vetyionia vahvempi hapetin. Tämän vuoksi se pystyy hapettamaan useita sellaisiakin metalleja, jotka ovat metallien jännitesarjassa vedyn jäljessä. Esimerkiksi kupari reagoi väkevässä typpihapon liuoksessa seuraavasti: Cu + 2 NO3− → Cu2+ + 2 NO2 + 2 H2O Nitraatti-ionissa oleva typpi pelkistyy siis tällöin hapetusasteelta +V hapetusasteelle +III. Laimeassa liuoksessa tai voimakkaammin pelkistävän metallin ollessa kyseessä se saattaa pelkistyä pidemmällekin, jolloin voi syntyä typpioksidia, dityppioksidia tai jopa ammoniumioneja. Esimerkiksi sinkki reagoi hyvin laimeassa liuoksessa seuraavasti: 4 Zn + 10 HNO3 → 4 Zn(NO3)2 + NH4NO3 + 3 H2O Typpihapon ja suolahapon seos, kuningasvesi, hapettaa ja liuottaa myös kullan ja platinan. Typpihappo hapettaa myös useat epämetallit kuten rikin, fosforin ja jodin. Esimerkiksi rikin reagoidessa typpihapon kanssa syntyy rikkihappoa, typpidioksidia ja vettä: S + 6 HNO3 → H2SO4 + 6 NO2 + 2 H2O Typpihapolla on myös taipumus sitoa itseensä proteiineja, jolloin esimerkiksi iho värjäytyy keltaiseksi jouduttuaan kontaktiin typpihapon kanssa. Lähteet Aiheesta muualla OVA-ohje Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Typpihappo PubChem: Nitric Acid KEGG: Nitric acid ChemBlink: Nitric acid Epäorgaaniset hapot Nitraatit Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: ThinkPad on alun perin IBM:n valmistama ja markkinoima kannettavien tietokoneiden sarja. Vuonna 2005 IBM myi henkilökohtaisten tietokoneiden valmistuksensa kiinalaiselle Lenovolle. ThinkPadeissä on perinteisesti ollut TrackPoint-tappihiiri. Useimmat mallit ovat mustan värisiä, mutta joitakin malleja on saatavilla muun muassa punaisen ja sinisen värisenä. ThinkPadin nimi tuli nahkaisista taskumuistikirjoista, joita jaetaan kaikille IBM:n työntekijöille. Niiden kannessa oli yhtiön motto, eli "Think" (ajattele). IBM:n nimitiimi alusta lähtien vastusti nimeä, sillä siihen asti kaikki IBM-tietokoneet oli tunnettu mallinumeroilla nimien sijaan, mutta vaihtoi mielipidettä kun huomattiin miten tunnetuksi ThinkPad tuli mediassa. Suunnittelutyön ensimmäisille ThinkPadeille teki IBM:n japanilainen Yamato-suunnittelukeskus. ThinkPadien puhtaat mustat linjat on ilmeisesti otettu perinteisestä japanilaisesta shoukadou bentou -lounaslaatikosta. Kuvia Lähteet Aiheesta muualla Lenovo – ThinkPad ThinkPad Wiki Kannettavat tietokoneet IBM:n tietokoneet Tietotekniikan tuotemerkit


text: Theodore Roosevelt (27. lokakuuta 1858 – 6. tammikuuta 1919) oli Yhdysvaltain 26. presidentti vuosina 1901–1909. Hänet tunnetaan myös nimellä T.R. ja Teddy. Roosevelt toimi presidentti William McKinleyn varapresidenttinä kunnes tämä murhattiin, ja 42-vuotiaana hänestä tuli Yhdysvaltain nuorin presidentti. Roosevelt oli republikaanipuolueen uudistaja, joka muutti puolueensa konservatiivisia ajatuksia 1900-luvun mukaisiksi. Roosevelt oli ensimmäinen yhdysvaltalainen Nobel-palkinnon vastaanottaja: hän sai rauhanpalkinnon vuonna 1906 Venäjän–Japanin sodan menestyksellisestä rauhanneuvottelutyöstä. Nuoruus Roosevelt syntyi 27. lokakuuta 1858 varakkaaseen perheeseen New Yorkissa. Hän oli vanhempiensa, Theodore vanhemman ja Marthan, neljästä lapsesta toinen. Theodore Roosevelt matkusteli lapsuudessaan pitkiä aikoja vanhempiensa kanssa Euroopassa ja Lähi-idässä. Hänen varhaiskasvatuksensa perustui yksityisten opettajien antamaan kotiopetukseen. Theodore Roosevelt kärsi lapsena astmasta, minkä vuoksi hän sairasteli usein. Teini-ikäisenä Roosevelt alkoi kuitenkin harrastamaan aktiivisesti liikuntaa ja jatkoi liikuntaharrastustaan koko elämänsä ajan. Liikuntaharrastuksen ansiosta Roosevelt oli fyysisesti vahva. Vuonna 1876 Roosevelt aloitti opiskelun Harvardin yliopistossa. Harvardissa ollessaan Roosevelt opiskeli laajasti erilaisia oppiaineita aina saksasta luonnonhistoriaan. Harvardissa ollessaan Roosevelt tapasi varakkaaseen pankkiiriperheeseen kuuluneen Alice Hathaway Leen ja avioitui tämän kanssa lokakuussa 1880. Avioitumisen jälkeen Roosevelt alkoi opiskella lakia Columbian yliopistossa, mutta lopetti opiskelut jo vuoden päästä lähteäkseen mukaan politiikkaan. Poliittisen uran alku ja pako länteen Roosevelt valittiin vuonna 1882 New Yorkin osavaltion lainsäädäntöelimeen, jossa hän toimi kahden kauden ajan vuoteen 1884 asti. 12. helmikuuta 1884 Alice Lee synnytti pariskunnan esikoistytön, joka sai saman nimen kuin äitinsä. Kaksi päivää synnytyksen jälkeen Theodore Rooseveltin oma äiti kuitenkin kuoli lavantautiin. Vain muutamaa tuntia tämän jälkeen Rooseveltin vaimo Alice menehtyi munuaisongelmien vuoksi. Kahden läheisen ihmisen menettäminen järkytti Rooseveltia syvästi ja hän pakeni seuraavien kuukausien ajaksi surua työhönsä politiikan parissa. Roosevelt päätti lopulta luopua työstään ja lähteä länteen Dakotan territorioon. Roosevelt jätti tyttärensä siskonsa hoidettavaksi ja muutti asumaan Dakotan erämaihin. Dakotassa Roosevelt osti itselleen kaksi karjatilaa ja tuhatpäisen karjalauman. Roosevelt vietti aikaansa ratsastaen, metsästäen, hoitaen karjaansa ja jahdaten sheriffinä Dakotan lainsuojattomia. Roosevelt muutti takaisin itään vuonna 1886, mutta vieraili tämänkin jälkeen useita kertoja Dakotan erämaissa. Takaisinmuuttoon vaikutti suuresti se, että Roosevelt oli tutustunut uudelleen Edith Kermit Carowiin, johon Roosevelt oli ollut nuorempana ihastunut. Pari meni naimisiin Lontoossa joulukuussa 1886 ja muutti asumaan New Yorkin Oyster Bayhyn. Pariskunta sai yhteensä viisi omaa lasta, joiden lisäksi he huolehtivat Rooseveltin esikoistyttärestä Alice Leesta. New Yorkissa Roosevelt alkoi kirjoittaa ahkerasti kirjoja. Hän kirjoitti useita teoksia muun muassa merisodankäynnistä, Thomas Hart Bentonista ja Gouverneur Morrisista. Paluu politiikkaan ja sota Espanjaa vastaan Roosevelt palasi politiikkaan vuonna 1886, kun hän pyrki New Yorkin kaupungin pormestariksi. Roosevelt ei kuitenkaan voittanut vaaleja. Kaksi vuotta myöhemmin Roosevelt kampanjoi republikaanien Benjamin Harrisonin puolesta presidentinvaaleissa. Harrison voitti vaalit ja nimitti Rooseveltin henkilöstökomissioon (United States Civil Service Commission), jossa hän jatkoi vielä seuraavan presidentin, demokraattien Grover Clevelandin alaisuudessa vuoteen 1895. Tuolloin Rooseveltistä tuli New Yorkin kaupungin poliisikomission (New York City Police Board) johtaja. Poliisikomissiossa Roosevelt muun muassa kitki korruptiota poliisilaitoksesta ja kielsi viinan myymisen sapattina. Republikaanipresidentti William McKinley nimitti Rooseveltin laivaston varaministeriksi vuonna 1897. Vuonna 1898 Yhdysvaltain laivaston alus USS Maine räjähti Havannan satamassa vieden mukanaan 266 yhdysvaltalaissotilasta ja Roosevelt asetti Yhdysvaltain laivaston täyteen hälytystilaan. Yhdysvaltalaisessa mediassa Espanjaa syytettiin laivan upottamisesta, vaikka todellisuudessa Espanjalla ei ollut mitään osuutta asiaan. Mediassa velloneiden syytösten vuoksi Roosevelt alkoi kuitenkin valmistaa laivastoa sotaan Espanjaa vastaan. Kun sota Espanjaa vastaan lopulta alkoi, niin Roosevelt erosi laivastoministeriöstä ja järjesti eversti Leonard Woodin kanssa ensimmäisen vapaaehtoisen ratsuväkirykmentin, jolle lehdistö antoi nimen ”Rough riders”. Roosevelt johti rykmenttiä yhdessä Santiagon taistelun hyökkäyksistä, minkä seurauksena hänestä tuli sodan jälkeen suuri sotasankari. Sodasta palattuaan Rooseveltia pyydettiin republikaanien ehdokkaaksi New Yorkin kuvernöörinvaaleihin demokraattien ja Tammany Hallin suosittua Judge Augustus van Wyckia vastaan. Republikaanien puoluekoneiston ja erityisesti republikaanipuolueessa merkittävässä asemassa olleen Thomas C. Plattin voimakkaan tuen ansiosta Roosevelt voitti vaalit täpärästi. Kuvernööriksi noustuaan Roosevelt kuitenkin toimi usein juuri päinvastoin kuin republikaaninen puolue olisi toivonut: Roosevelt muun muassa kieltäytyi nimittämästä Plattin haluamia puolueaktiiveja tiettyihin julkisiin virkoihin ja tuki julkista infrastruktuuria pyörittäneiden yritysten verotuksen kiristämistä. Tämän seurauksena Rooseveltin ja Plattin välit tulehtuivat. Platt ei halunnut Rooseveltin pyrkivän enää toiselle kuvernöörikaudelle, minkä vuoksi hän päätti vuonna 1900 ehdottaa Rooseveltia istuvan presidentin William McKinleyn varapresidenttiehdokkaaksi seuraaviin vaaleihin. Roosevelt suostui ehdotukseen, koska hän ajatteli sen tarjoavan väylän lähteä presidenttiehdokkaaksi vuoden 1904 vaaleissa. Presidentinvaalit 1901 ja McKinleyn murha Demokraatit asettivat vuoden 1900 presidentinvaaleissa McKinleyn ja Rooseveltin vastaehdokkaiksi William Jennings Bryanin ja Adlai E. Stevensonin. Roosevelt kampanjoi ahkerasti ja kiersi kampanjansa aikana puhumassa yli 500 eri kaupungissa. Vaaleissa McKinley ja Roosevelt löivät vastaehdokkaansa selvästi saaden yli 860 000 ääntä enemmän ja vieden valitsijamiehet äänin 292–155. McKinleyn presidenttikausi jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä anarkisti Leon Czolgosz ampui McKinleytä 6. syyskuuta 1901, ja tämä kuoli viikkoa myöhemmin. Roosevelt vannoi virkavalansa 14. syyskuuta 1901 Näin 43-vuotiaasta Rooseveltista tuli maan historian nuorin presidentti. Presidenttinä Roosevelt toimi presidenttinä lopulta vajaan kahden kauden ajan. Vuoden 1904 presidentinvaaleissa Roosevelt voitti demokraattiehdokkaan Alton B. Parkerin selvästi valitsijamiesäänin 336–140. Sisäpolitiikka Presidentiksi noustuaan Roosevelt lupasi leikata trustien valtaa Yhdysvalloissa. Roosevelt nosti kahden presidenttikautensa aikana yhteensä 44 syytettä suuryrityksiä vastaan, mistä hän sai lempinimen ”trust-busteriksi”. Trustien vastainen Sherman Antitrust Act oli säädetty jo vuonna 1890, mutta sitä ei ollut ennen Rooseveltin presidenttikautta juurikaan käytetty. Vuonna 1902 Yhdysvaltain oikeusministeriö kuitenkin haastoi John Pierpont Morganin johtaman The Northern Security Company -rautatieyhtiön oikeuteen. Yhtiö oli fuusioiden kautta saanut itselleen monopoliaseman, minkä vuoksi Yhdysvaltain korkein oikeus määräsi sen vuonna 1904 purettavaksi. Lisäksi Rooseveltin presidenttikaudella hyväksyttiin useita yritysten toimintaa sääteleviä uusia lakeja: Hepburn Act määritteli 1906 suurimmat lippujen hinnat rautateillä. Pure Food and Drug Act ja Meat Inspection Act määräsivät elintarvikkeiden tarkastamisesta sekä tehtaiden hygieniasta. Trustien purkamisen lisäksi Roosevelt otti aktiivisen roolin työtaistelujen selvittämisessä, vaikka hänellä ei ollutkaan muodollista valtaa sopia työtaisteluja. Toukokuussa 1902 hiilityöläiset ryhtyivät lakkoon, mikä uhkasi monien amerikkalaisten lämmöntuotantoa. Roosevelt kutsui työnantajien ja -tekijöiden edustajat neuvottelemaan Valkoiseen taloon. Lisäksi hän uhkasi ottaa kaivokset liittovaltion hallintaan armeijan avulla ja sopi suurten investointiyritysten kanssa, että nämä lopettaisivat hiiliyhtiöiden rahoittamisen, jos lakkoa ei saataisi päätökseen. Uhkailu tehosi ja osapuolet pääsivät sopimukseen, joka lopetti lakon. Roosevelt antoi tälle taktiikalle nimen "square deal", jonka hän myös otti vuoden 1904 presidentinvaaleissa kampanjasloganikseen. Roosevelt puhui myös aktiivisesti luonnonsuojelun puolesta. Rooseveltin presidenttikaudella Yhdysvaltoihin luotiin viisi uutta kansallispuistoa ja suojeltujen luontoalueiden määrä maassa vähintään nelinkertaistui. Roosevelt myös kasvatti liittovaltion metsistä huolehtivan Forest Servicen vaikutusvaltaa. Rooseveltin suhtautuminen afroamerikkalaisiin oli kaksijakoinen. Roosevelt uskoi joidenkin yksittäisten afroamerikkalaisten olevan lahjakkaampia kuin yksittäiset valkoihoiset ja halusi tarjota näille mahdollisuuden todistaa omat kykynsä, mutta toisaalta hän piti afroamerikkalaisia yleensä valkoihoisia heikompana rotuna. Presidenttikautensa alussa Roosevelt sai etelävaltioiden median vihat niskoilleen, kun hän kutsui tummaihoisen Booker T. Washingtonin keskustelemaan Valkoiseen taloon etelävaltioiden poliittisista virkanimityksistä. Vuonna 1906 Roosevelt taas erotti kunniattomasti ("dishonorable discharge") kolmen komppanian verran tummaihoisia sotilaita Yhdysvaltain armeijasta ilman oikeudenkäyntiä, koska pieni osa miehistä oli osallistunut yhden valkoihoisen miehen surmaan, eikä kukaan sotilaista tunnustanut syyllisyyttään. Ulkopolitiikka Rooseveltin omasta mielestä hänen koko presidenttikautensa tärkein saavutus oli Yhdysvalloille strategisesti hyvin merkittävän Panaman kanavan rakennustöiden aloittaminen. Koska Panama tuolloin kuului Kolumbialle, Yhdysvallat tuki Panaman itsenäisyyttä ajaneita vallankumouksellisia – kolumbialaisille sotilaille muun muassa tarjottiin 50 dollaria taistelusta luopumisesta. Panaman itsenäistyttyä Yhdysvallat ja Panama allekirjoittivat vuonna 1903 Hay-Bunau-Varillan sopimuksen, jossa Yhdysvallat maksoi Panamalle kanavasta 10 miljoonan dollarin kertamaksun ja 250 000 dollarin vuosittaisen korvauksen. Roosevelt lisäsi merkittävästi laivaston kokoa. Kuudentoista taistelulaivan ”Great White Fleet” kiersi maailmaa 1907–1909 esittelykierroksella. Roosevelt lisäsi Monroen oppiin ”Rooseveltin korollaarin”, jonka mukaan Yhdysvaltain piti avustaa Karibiaa, jos maiden hallitusten asioiden hoito tekisi asian välttämättömäksi. Roosevelt keräsi kansainvälistä tunnustusta neuvottelemalla Venäjän–Japanin sotaan rauhan, mistä hän sai Nobelin rauhanpalkinnon. Myöhemmin hän selvitteli Ranskan ja Saksan välejä Marokon kriisin yhteydessä. ”Ted-setä” antoi suostumuksensa Eleanor Rooseveltin ja viidennen serkkunsa, Franklin D. Rooseveltin, avioliitolle New Yorkissa maaliskuussa 1905. Presidenttiyden jälkeen Afrikan safari Pian kautensa jälkeen Roosevelt matkusti yli vuodeksi safarille Afrikkaan metsästämään suurriistaa ja keräämään eläinnäytteitä uuteen luonnontieteelliseen museoon ja eläintarhaan. Matkan olivat rahoittaneet Smithsonian Institute ja National Geographic Society. Matka sai maailmanlaajuista huomiota, sillä sen aikana tapettiin tai vangittiin 23 151 eläintä. Progressiivipuolueen presidenttiehdokkaana vuonna 1912 Vuoden 1912 presidentinvaaleissa Roosevelt sai 4,1 miljoonaa (27 prosenttia) ja Taft 3,5 miljoonaa ääntä. Presidentinvaalit voitti kuitenkin Wilson 6,3 miljoonalla äänellä. Jos republikaanien äänet eivät olisi jakaantuneet Taftin ja Rooseveltin kesken, Wilson olisi hävinnyt vaalit. Seuraavana vuonna Roosevelt teki tutkimusmatkan Etelä-Amerikkaan. Hän kuvaa matkaansa vuonna 1913 ilmestyneessä suositussa kirjassa Through the Brasilia Wilderness. Ensimmäinen maailmansota Roosevelt pettyi presidentti Woodrow Wilsonin ulkopolitiikkaan. Hän hyväksyi Ison-Britannian, Ranskan ja muiden ympärysvaltojen toiminnan taistelussa sivilisaation puolesta. Hän päätti koota sotaan oman vapaaehtoisdivisioonan, mutta silloinen presidentti Wilson hylkäsi hankkeen. Rooseveltin terveys oli huonontunut trooppisten sairauksien vuoksi, ja hän kuoli 60-vuotiaana 6. tammikuuta 1919 Oyster Bayssa. Lähteet Aiheesta muualla Theodore Rooseveltin teoksia Gutenberg-projektissa Kuinka Roosevelt sai Teddy-nimensä. Artikkeli ”Tuotteistettu karhu” teoksesta Robert E. Bieder: Pieni karhukirja. Ajatus Kirjat, 2008. New Yorkin kuvernöörit Nobelin rauhanpalkinnon saajat Yhdysvaltain presidentit Yhdysvaltain varapresidentit Yhdysvaltalaiset ornitologit Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot Yhdysvaltalaiset sotilaat Vammaiset poliitikot Amerikanirlantilaiset Vuonna 1858 syntyneet Vuonna 1919 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Trivial Pursuit on tietokilpailulautapeli, jonka kehittivät joulukuussa 1979 Chris Haney ja Scott Abbott Montrealissa, Quebecin osavaltiossa Kanadassa. Varsinaisesti peli julkaistiin vuonna 1981. Trivial Pursuitin suosion siivittämänä siitä on tehty useita muunnelmia. Normaali painos on nimeltään Genus-painos. Trivial Pursuit -tavaramerkin omistaa ja -pelejä valmistaa Hasbro. Pelin kulku Pelin perusajatuksena on edetä pelilaudalla nopan heittojen mukaan kunkin pelaajan osalta niin kauan, kuin pelaaja osaa vastata värillisiä peliruutuja vastaaviin tietokilpailukysymyksiin. Pelaajat lähtevät laudan keskeltä, ja yrittävät myös palata sinne kerättyään kuusi värillistä lohkoa omaan pelinappulaansa. Lohkot saa vastaamalla oikein kutakin lohkoa vastaavassa ruudussa laudan kehällä. Perinteisen Trivial Pursuitin lohkoja ja peliruutuja vastaavat kysymysten aihealueet ovat maantiede, viihde, historia ja yhteiskunta, kirjallisuus ja taide, luonto ja tiede sekä urheilu ja vapaa-aika. Historia Pelin julkaisemisen aikaan idea lukuisia kysymyksiä sisältävästä koteihin tarkoitetusta tietokilpailupelistä oli uusi. Pelin julkaisuun alun perin liittyneet vaikeudet juontuivat esimerkiksi pelissä tarvittavien kysymyskorttien painamiseen. Trivial Pursuitin suosion siivittämänä siitä on tehty useita muunnelmia. Normaali painos on nimeltään Genus-painos. Vuonna 1984 Fred L. Worth haastoi pelin julkaisijat oikeuteen, koska katsoi, että suuri osa alkuperäisen pelin trivia-kysymyksistä perustui hänen julkaisemansa kirjan The Complete Unabridged Super Trivia Encyclopedian sisältöön. Peliin oli otettu myös Worthin tarkoituksellisesti kirjaan lisäämä virheellinen trivia-fakta. Worthin tekijänoikeudet eivät kuitenkaan koske kirjassa mainittuja faktoja, vaan niiden esitystapaa. Tekijät myönsivät käyttäneensä faktoja Worthin teoksesta, mutta Worth hävisi oikeudenkäynnin, koska oikeus katsoi, että kysymysmuotoinen peli ei ollut tarpeeksi samankaltainen trivia-faktoja luetelleen kirjan kanssa, että tekijänoikeuksia olisi loukattu. Pelin luojat perustivat pelin markkinointia varten Horn Abbot -nimisen yrityksen. Trivial Pursuit kasvoi nopeasti suureksi menestykseksi. Vuonna 1984 peliä myytiin Yhdysvalloissa 24 miljoonaa kappaletta. Vuonna 1988 Parker Brothers alkoi valmistaa peliä lisenssillä. Yrityskauppojen myötä Parker Brothers päätyi Hasbron omistukseen vuonna 1991. Valmistettuaan peliä lisenssillä usean vuoden ajan Hasbro osti vuonna 2008 täydet oikeudet Trivial Pursuittiin Horn Abbot Internationalilta 80 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Versiot Trivial Pursuitista on julkaistu useita erilaisia painoksia useilla eri kielillä. Seuraavalla listalla on lähinnä versioita, jotka on julkaistu myös suomeksi. Lapsille on tehty oma painos, jossa on helpompia kysymyksiä. Perhepainoksessa on eri kysymykset aikuisille ja lapsille. 1980-luvun puolivälin jälkeen julkaistiin suuri lisäkysymyspakkaus Genus II sekä erillinen lisäkysymyssarja viihteestä. Vuosituhannen vaihteessa julkaistiin Millennium-painos ja vuonna 2003 eri maanosiin liittyviin kysymyksiin keskittynyt Globetrotter-painos. Vuonna 2005 julkaistiin pieniä sarjoja lisäkysymyksiä, joista erikoisimpana julkkiskysymyksiä sisältävä 100 kortin kysymyssarja. Vuonna 2011 julkaistiin Trivial Pursuit Master. Uutena pelissä on ajastin, joka rajoittaa vastausaikaa. Viimeisin versio sisältää DVD:n, jossa on osa pelin kysymyksistä. Vuonna 2017 julkaistiin Classic Edition joka sisältää 2 400 uutta kysymystä. Trivial Pursuitin suomenkieliset versiot ovat Genus, Mestari Genus- Peruspainos 1900, Junior ja Classic (2017) Lisäosat: Genus 2, julkaistu vuonna 1987 – sisältää 6 000 lisäkysymystä, sekä Kansallispainos julkaistu vuonna 1991 – sisältää 1 500 lisäkysymystä. Lähteet Aiheesta muualla Arvostelu pelistä Lautapelaaja.net-sivuilla Tietokilpailulautapelit


text: Annuiteettilainalla tarkoitetaan lainaa, jossa jokainen takaisinmaksuerä on alkutilanteessa yhtä suuri. Maksuerään sisältyy sekä lyhennys että korko. Annuiteettilaina eroaa tasaerälainasta eli kiinteästä tasaerälainasta siten, että koron muuttuessa myös maksuerä muuttuu, mutta laina-aika pysyy samana. Tasaerälainassa laina-aika lyhenee koron laskiessa ja pitenee koron noustessa, mutta maksuerä pysyy koko ajan samana. Mikäli lainan korko on sovittu kiinteäksi, maksuerä on samankokoinen riippumatta siitä, onko kyseessä annuiteetti- vai tasaerälaina. Laina-ajan alussa suuri osa maksuerästä kuluu korkoihin, kun taas lainan pääoma lyhenee hitaasti. Ajan kuluessa koron osuus maksuerästä pienenee ja vastaavasti lyhennyksen osuus kasvaa. Annuiteettilaina on yleisesti käytetty lainan lyhennystapa: esimerkiksi Nordeasta otetuista lainoista jopa yli 80 prosenttia on annuiteettilainoja. Nordnetin osakestrategi Jukka Oksaharju suosittelee valitsemaan lyhennystavaksi joko annuiteetin tai kiinteän tasaerän. Annuiteettilaina on hyvä vaihtoehto silloin, kun lainan ottaja haluaa tietää tarkan laina-ajan etukäteen ja hänen maksukykynsä kestää mahdollisen koron nousun. Eri lyhennystapojen eroja pohtiessa syntyy helposti sekaannuksia, koska lyhennystapojen nimitykset ja kuvaukset muistuttavat toisiaan. Lisäksi eri pankkien käyttämät termit ovat ristiriitaisia. Esimerkiksi annuiteettilainoja kutsutaan myös tasaerälainoiksi, vaikka joissakin pankeissa kiinteää tasaerääkin nimitetään lyhyesti vain tasaeräksi. Kaavoja ja esimerkkejä Maksuerä voidaan laskea kaavalla missä on lainasumma, korkokanta prosentteina ja maksuerien määrä. Esimerkki Pankin asiakas ottaa 20 000 euron kulutusluoton. Maksuaika on kuusi vuotta ja vuosikorko kiinteä 4,9 prosenttia. Laina maksetaan takaisin kuukausittaisin tasaerin. Tällöin , ja . Takaisinmaksettava summa on näin ollen ja kokonaiskorko Korko voidaan laskea kaavalla missä on jäljellä oleva pääoma, vuotuinen korkokanta prosentteina ja aika vuosina. Näin ollen ensimmäisestä maksuerästä korkoa on ja lyhennystä Katso myös Tasaerälaina Tasalyhennyslaina Korkolaskenta Lähteet Pankkitoimi


text: Tasalyhennyslainassa maksuerä koostuu kiinteästä lyhennysosasta sekä kertyneestä korosta. Tämä tarkoittaa sitä, että lainan alussa kuukausittaiset maksuerät (lyhennysosa + korko-osa) ovat suuria. Jos korkotaso pysyy samana, jokainen maksuerä on edellistä pienempi, koska koron osuus pienenee. Lähteet Katso myös Tasaerälaina Pankkitoimi


text: Tippukivi on puikkomainen muodostuma kalkkikiviainesta. Erityisen tippukiviluolan kattoon syntyneistä puikkomaisista muodostumista käytetään nimitystä stalaktiitti, kun taas niiden alapuolelle luolan pohjalle muodostuvista muodostumista käytetään nimitystä stalagmiitti. Stalagmiitti voi lopulta kasvaa kiinni stalaktiittiin, joten niistä voi muodostua yhtenäinen kivipylväs. Tippukivien muodostuminen voi kestää tuhansia vuosia ja ne voivat kasvaa jopa 20-metrisiksi. Tippukiviluolia esiintyy erityisesti seuduilla, missä kallioperä on kalkkikiveä. Kalkkikivi koostuu enimmäkseen kalsiitista. Tippukivet muodostuvat, kun luolan katosta tippuu kalsiittipitoista vettä. Kiviaines voi saostua kattoon puikkomaiseksi muodostumaksi, joka muistuttaa muodoltaan monille tutumpaa jääpuikkoa. Tippukivien muodostumisprosessi käynnistyy, kun sadevesi reagoi maaperän hiilidioksidin kanssa, jolloin muodostuu hiilihappoa. Pieneliöiden aineenvaihdunnan seurauksena maaperässä on noin 30 kertaa enemmän hiilidioksidia kuin ilmassa. Hiilihappo liuottaa kalkkikiveä, ja kalkkikivestä vapautuvat kalkki- ja bikarbonaatti-ionit kulkeutuvat syvemmälle maahan. Osa niistä päätyy luolien kattoon. Veden haihtuessa ionit reagoivat luolassa olevan ilman kanssa. Tällöin ne alkavat saostua ja kalsiumkarbonaatti jähmettyy uudestaan kalkkikiveksi, josta muodostuu aluksi pillimäinen tappi, minkä jälkeen se alkaa kasvattaa kokoaan puikoksi. Kun alun pillimäisen muodostuman suuaukko tukkeutuu, vesi alkaa kulkea muodostuman ulkoreunoilla ja stalaktiitin muoto muuttuu porkkanamaiseksi. Lähteet Tieteen Kuvalehti 14/2006 Luolageologia Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Tislaus on toisiinsa liuenneiden aineiden erottamiseksi käytetty menetelmä, joka perustuu seoksessa olevien aineiden eri haihtuvuuksiin. Tislaus on kemiantekniikassa yksikköoperaatio eli siinä ei tapahdu kemiallista reaktiota. Tislaamalla saadaan erotetuksi toisiinsa liuenneet nestemäiset aineet sekä haihtumattomat aineet haihtuvista aineista. Tislauksen tuotetta kutsutaan tisleeksi ja haihtumatonta osaa pohjatuotteeksi tai jatkuvatoimisessa tislaimessa alitteeksi. Tislaus on monimutkaisempi versio haihduttamisesta, jossa haihtumattomat aineet erotetaan haihtuvista. Tislaus on energiaa runsaasti kuluttava prosessi, mutta siitä huolimatta tislausta käytetään paljon teollisuudessa. Öljyteollisuudessa raakaöljy tislataan jakeiksi, joilla on kullakin omat ominaisuutensa ja käyttötarkoituksensa. Nesteytettyä ilmaa tislataan hapen, typen, argonin ja muiden kaasujen erottamiseksi. Kemianteollisuudessa aineita puhdistetaan käyttöön raaka-aineista sekä fermentointi- tai reaktioseoksista. Tislattuja alkoholijuomia valmistetaan tislaamalla fermentointiseoksesta. Muita prosesseja Haihdutus on yksinkertaisempi prosessi, jossa rikastetaan haihtumattoman aineen ja haihtuvan aineen seosta. Tislauksella voidaan erottaa myös useita haihtuvia aineita toisistaan. Kuivatislaus eli pyrolyysi ei nimestään huolimatta ole tislaus eikä yksikköoperaatio, vaan pelkistysreaktio, jossa kiinteää orgaanista ainetta kuumennetaan pelkistävässä atmosfäärissä ja siitä vapautuvat reaktiotuotteet otetaan talteen. Puun kaasutus, häkäpönttö, tervan poltto ja biodieselin valmistus käyttävät pyrolyysia. Ali-ilmamäärällä tai hapettomassa tilassa kuumennettu orgaaninen aine reagoi hiileksi ja vedyksi, joita voidaan saattaa esimerkiksi katalyytillä halutuiksi hiilivedyiksi. Tätä käytetään metanolin valmistuksessa, jossa höyryreformaatiota(SMR) voidaan hyödyntää hiilimonoksidin muodostamisessa. Historia Islamin saavutuksia esittelevä näyttely "1001 Inventions" kertoo, että islamilainen tiedemies Jabir ibn Hayyan keksi tislaamisen vuoden 800 tienoilla, muutti alkemian kemiaksi ja löysi monia kemiallisia perusasioita, jotka ovat edelleen käytössä. Todellisuudessa tislaaminen ilmeisesti tunnettiin jo Babyloniassa 1 200 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tislauksen tunsivat myös Aleksandrian alkemistit ajanlaskumme ensimmäisillä vuosisadoilla. Monet asiat, jotka ovat menneet Jabir ibn Hayyanin nimiin ovat todellisuudessa peräisin Espanjassa 1300-luvulla eläneeltä tiedemieheltä, joka otti käyttöönsä Jabarin latinisoidun nimen Geber saadakseen kirjoilleen enemmän arvovaltaa. Geberin työt heijastelevat siten 1300-luvun eurooppalaista kemian tutkimusta. William Newman arvelee, että Geber oli Paulus Tarentolainen, italialainen fransiskaanimunkki. Joidenkin kirjoittajien mukaan tislaaminen liittyy etenkin alkoholiin, jonka nimi tulee arabian sanoista al-kohol. Arabialainen sana tarkoittaa kuitenkin hienojakoisia aineita yleensä. A.J. Liebmann katsoo, että kun legendat jätetään sivuun, alkoholin tislaamista eivät keksineet arabit, vaan löytö tehtiin Etelä-Italiassa 1000–1100-luvuilla. Tällöin tislaustaito kehittyi siten, että viinistä pystyttiin tislaamaan niin väkevää alkoholia, että se paloi. Arabien väitetään tislanneen ensimmäisinä raakaöljyn. Teoria Tislaus perustuu aineiden eri haihtuvuuksiin. Eri aineilla on erilainen höyrynpaine eri lämpötiloissa. Koska kahden erilaisen aineen mooliosuudet ovat ideaalisesti samoja kuin niiden osapaineet samoissa lämpötiloissa, aineet voidaan erottaa fraktioimalla eli jakamalla ne höyrynpaineen mukaan. Tislauksessa seosta keitetään, jotta saataisiin aikaan mahdollisimman paljon haihtumista. Tislaus ei perustu aineiden eri kiehumispisteisiin, kuten yleensä luullaan. Aineseoksella on oma kiehumispisteensä, joka riippuu sen koostumuksesta enemmän kuin yksittäisten komponenttien kiehumispisteistä puhtaana. Aineseos kiehuu tässä lämpötilassa, mutta tuotetussa höyryssä haihtuvampi komponentti on rikastuneena. Panostislauksessa tämä havaitaan niin, että seoksen kiehumispiste nousee jatkuvasti, kun höyry vie mukanaan enemmän kevyempää komponenttia ja jättää nesteeseen enemmän raskaampaa komponenttia. Kaikissa seoksissa haihtumisnopeudet eivät ole erilaisia eri aineille: näitä seoksia sanotaan atseotroopeiksi. Esimerkiksi 96 % etanoli-vesi-seos (väkiviina) on atseotrooppi, jota haihduttamalla saadaan 96-prosenttista etanolihöyryä, eikä rikastumista tapahdu. Molekulaarisella tasolla tämä käytös voidaan selittää sillä, että vahvasti poolisena liuottimena vesi sitoutuu vetysidoksilla ensinnäkin etanoliin, mutta myös koheesiona itseensä. Laimeissa etanoliliuoksissa vesi siis ajaa etanolin pois höyrynä, koska veden koheesio on vahvempi, mutta toisaalta vahvoissa liuoksissa etanoli taas imee vettä, koska etanolikin on jonkin verran poolinen liuotin. Erittäin puhtaita aineita voidaan erottaa monikomponenttitislauksella. Siinä tislataan samanaikaisesti kolmea tai useampaa eri nestettä, joiden atseotroopeilla on erilaiset höyrynpaineet. Näin voidaan esimerkiksi valmistaa vedetöntä (absoluuttista) etanolia. Absoluuttisen alkoholin valmistuksessa käytetään kolmantena komponenttina bentseeniä, joka syrjäyttää tislauksessa veden, ja vesi-bentseenhöyryseos kiehuu atseotrooppina. Näin saadaan yli 99% etanolipitoisuuksia. Etanoliin jää kuitenkin tällöin muutama miljoonasosa bentseeniä, joka on myrkyllistä, joten tätä etanolia ei voi juoda tai käyttää muuhun kuin teknisiin tarkoituksiin. Tislaus on aineensiirron yksikköoperaatio, ja siinä voidaan käyttää samoja fysiikan lakeja ja kaavoja kuin muissakin aineensiirron yksikköoperaatioissa, kuten uutossa. Tislauskolonni voidaan suunnitella samojen periaatteiden pohjalta kuin uuttokolonnikin. Laitteisto Tislauslaitteiston peruskokoonpano on kiehutin, kolonni ja lauhdutin. Neste lämmitetään lämmittimessä höyryfaasiin, josta se nousee kolonniin, jossa tapahtuu erottuminen. Herkemmin haihtuva faasi nousee edelleen jäähdyttimeen, jossa se tiivistyy takaisin nesteeksi vaikeammin haihtuvan faasin vajotessa takaisin lämmittimeen. Kolonnin huipulta kerättävää fraktiota kutsutaan tisleeksi ja pohjalta kerättävää alitteeksi. Mikäli laitteistossa ei ole kolonnia, kuten tislattaessa esimerkiksi viskiä tai konjakkia, laitteistoa kutsutaan retortiksi. Pontikkapannu on yksinkertainen ja alkeellinen retortti. Lämmitin voi olla joko kolonnin pohjalla oleva säiliö, jota lämmitetään, tai kantajafaasi voidaan johtaa erillisestä lämmittimestä suoraan kolonniin käyttöviivan mukaan määritetylle ideaalipohjalle. Kolonneja on kahta päätyyppiä: pohja- ja täytekappalekolonnit. Pohjakolonnissa on tietty määrä seula- tai nousuputkipohjia, kun taas täytekappalekolonnissa on onton putken sisällä täytekappalekerros, jonka korkeus on määritelty niin, että lopputuotteesta saadaan haluttu konsentraatio. Laboratorioissa käytetään myös usein Vigreux-kolonnia, jossa lasisen kolonnin sisäpinnalla on ulokkeita niin, että kolonnin sisäpinta-ala kasvaa. Jäähdytin on lämmönsiirrin, jonka tehtävänä on tiivistää tisle takaisin nesteeksi. Yleisimmin käytetty jäähdytin on Liebig-jäähdytin, joka koostuu kahdesta sisäkkäisestä putkesta, joiden välin muodostuvassa annuluksessa on vesivaippa. Sisemmästä putkesta sisään tuleva höyry jäähtyy ja tiivistyy nesteeksi. Lopputuotteen tislaaminen haluttuun väkevyyteen tehdään ideaaliaskelina. Jokainen ideaaliaskel vastaa yhtä uudelleentislausta (arkikielessä ”kirkastamista”). Haluttuun väkevyyteen pääseminen voidaan määrittää Raoultin lain mukaisesta tasapainokäyrästä ja konsentraatioiden mukaan piirretystä kolonnin käyttöviivasta McCabe–Thiele-menetelmällä, tai se voidaan laskea konsentraatioiden sekä tasapainokäyrän päätepisteiden logaritmien kautta. Kun ideaaliaskelet jaetaan kolonnin kokonaishyötysuhteella, saadaan tarvittavien reaaliaskelten määrä. Näin voidaan määrittää kolonnissa tarvittavien pohjien lukumäärä tai integroida täytekappalekerroksen korkeus. Yleisimmin täytekappaleina käytetään Raschig-renkaita, Pall-renkaita, Berl-satuloita tai Intalox-satuloita. Muita yleisesti käytettyjä täytekappalemateriaaleja ovat ruostumattomasta teräksestä valmistetut mutterit tai jousialuslevyt, lasimurska, lasikuulat tai teräsvilla. Täytemateriaalilla on oltava suuri pinta-ala, mutta sen halutaan myös olevan suurimmaksi osaksi tyhjää, koska tisle virtaa siinä tyhjässä tilassa. Piirroksessa on kuvattu yksinkertainen laboratorioissa käytettävä tislauslaitteisto. Siinä lämmin höyry nousee kolvissa ylöspäin ja joutuu jäähdyttimeen, jossa jäähtymisen vuoksi kaasumaisessa olomuodossa oleva aine tiivistyy takaisin nesteeksi. Laboratoriossa liuottimien talteenottoon tislaamalla voidaan käyttää vakuumipyöröhaihdutinta. Siinä viistossa kulmassa oleva haihdutuskolvi on laakeroitu niin, että se pääsee pyörimään vapaasti akselinsa ympäri. Laitteisto pyörittää kolvia, jolloin tislattava neste tarttuu kolvin sisäpinnalle kalvoksi, jolla on suuri haihtumispinta-ala. Laitteistoon synnytetään alipaine, jolloin nesteen kiehumispiste laskee ja höyrystyminen tapahtuu alhaisemmassa lämpötilassa. Höyry johdetaan jäähdyttimeen, jossa se lauhtuu nesteeksi ja valuu keruukolviin. Katso myös Jakotislaus Tyhjötislaus Vesihöyrytislaus Lähteet Aiheesta muualla TKK Laboratorio-opas: Mitä on tislaus? Tislaus Yksikköoperaatiot Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Tietokoneen kotelo on kotelo, johon asennetaan tietokoneen sisäiset osat, kuten emolevy, laajennuskortit, massamuistit (kiintolevy, optinen asema) ja virtalähde. Tietokoneen kotelon rakennusmateriaalina käytetään yleensä terästä tai alumiinia, mutta epätavallisempia materiaaleja kuten puuta ja jopa Lego-palikoita on nähty käytettävän kotitekoisissa koteloissa. Standardit IBM PC -yhteensopivien tietokoneiden yleistyessä useiden eri valmistajien välisen yhteensopivuuden vuoksi kotelot ja virransyöttö on standardoitu. Varhaisin "standardi" oli ns. AT-kotelo. AT-nimellä nimitettiin aluksi IBM PC/AT -tietokonetta ja sen klooneja. AT-standardia ei ilmeisesti ole kirjoitetussa muodossa ja se lienee syntynyt muiden valmistajien kopioidessa IBM:n ratkaisut. Täysikokoinen AT-emolevy on kooltaan 12" × 13,8". Ns. Baby-AT on kooltaan 8,57" × 13,04", eli samankokoinen kuin IBM PC/XT:n emolevy, mutta sen ruuvinreiät ovat eri paikoissa, jotta emolevyn voi kiinnittää AT-koteloon. Tehontarpeen kasvaessa virransyötön ja lämmönhallinnan merkitys on kasvanut, joka on vaikuttanut uudempien koteloiden ratkaisuihin. Vuonna 1995 otettiin käyttöön standardoidut ATX-kotelot, jossa virransyöttöä parannettiin ja emolevyn liittimet siirrettiin kustannusten vähentämiseksi näkymään suoraan kotelon takareunasta ulos. Uusin kotelon ja virransyötön määrittely on BTX (Balanced Technology Extended), jota suunniteltiin ATX:n korvaajaksi vuosien 2004 ja 2005 aikana. BTX voi käyttää samaa virtalähdettä kuin ATX, mutta sen lämmönhallintaan on kehitetty erityistä huomiota. BTX-koteloiden myyminen kuluttajille on lopetettu ja arkkitehtuuri on käynyt tarpeettomaksi uusien vähävirtaisten 64-bittisten suorittimien myötä. Kuitenkin esimerkiksi Applen Mac Prossa on BTX-kotelo. Sekä ATX- että BTX-määrittelyn on tehnyt Intel. Räkkiasennusta varten kotelon ulkoiset mitat ovat määritelty räkkiyksikkönä. Räkkiä käytetään erityisesti palvelinkoneille. Sommittelu Tietokoneen kotelossa on yleensä metallilevystä rakennetut paikat virtalähteelle ja levyasemille, kuten myös takapaneeli, johon kiinnitetään emolevyn lisälaiteliittimet ja laajennuskortit. Useimmissa koteloissa on virtanappi tai -kytkin, reset-nappi ja kovalevy- ja verkkoaktiivisuutta ilmaisevat LED-valot. Myös tietokoneen virtatilaa ilmaiseva LED on tavallinen. Joidenkin koteloiden etupaneelissa on sisäänrakennettuja I/O-portteja, kuten USB- ja kuulokeliitäntöjä, jotka kiinnitetään johdoilla emolevyyn. Pääkomponenttien sijainti Emolevy on yleensä ruuvattu kiinni kotelon suurimpaan tahkoon, joka on kotelon kokoluokasta ja asennosta riippuen joko pohjalla tai sivulla. Kokoluokissa kuten ATX takapaneeliin on leikattu reiät emolevyyn integroituja oheislaitteita ja laajennuskortteja varten. Virtalähde sijaitsee usein ylhäällä tai alhaalla koneen takaosassa. Yleensä se kiinnitetään paikalleen neljällä ruuvilla. Levyasemien paikat ovat useimmiten kotelon etuosassa. Tyypillisessä kotelossa napit ja LEDit sijaitsevat etuosassa; joissain koteloissa on I/O-portteja ja lämpötilaa ja/tai prosessorin kellotaajuutta ilmaisevia näyttöjä samoilla alueilla. Tuuletusaukot sijaitsevat usein edessä, takana ja joskus kotelon sivussa. Joissain koteloissa on myös tuuletinpaikkoja alhaalla ja ylhäällä. Ulkonäkö 1990-luvulla useimmat kotelot olivat vaalean kellanruskeita suorakaiteen muotoisia laatikoita. Tällaisia koteloita käytetään nykyään useissa edullisissa tietokoneissa, jotka on koottu tavanomaisista komponenteista. 2000-luvulla tunnetut valmistajat ovat siirtyneet perinteisistä vaalean kellanruskeasta värisistä tyypillisesti mustiin, tummanharmaisiin ja hopeanvärisiin koteloihin. Kotelon modaus on toimenpide, jonka tarkoituksena on tehdä tietokoneen kotelosta ulkoisesti hienomman näköinen ja usein myös kiinnittää huomiota korkeatasoisten tai epätavallisten osien käyttöön. 2000-luvulta lähtien joissain koteloissa on ollut läpinäkyviä paneeleita tai akryyli-ikkunoita jotta käyttäjä voi katsoa kotelon sisälle tietokoneen ollessa käytössä. Modatuissa koteloissa voi myös olla sisäinen valaistus ja paranneltu jäähdytys. Myös kotelon maalaaminen on yleistä. Jotkut harrastajat rakentavat kotelon itse käyttämällä raaka-aineina esim. alumiinia, terästä, akryyliä tai puuta. Katso myös Kokoluokka (tietotekniikka) Tietokonetekniikka


text: Urheilu on liikuntamuoto, jota harjoitetaan fyysisen kunnon ylläpitämiseksi, virkistykseksi tai sääntöjen mukaisena kilpailuna. Siihen kuuluvat myös huvi- tai kilpailumielessä harrastetut suoritukset, joissa mekaanisten laitteiden tai eläinten osuus on merkittävä. Kilpaurheilun näkyvin osa on huippu-urheilu. Kilpaurheilulle tyypillistä on yksilön tai joukkueen taidoissa tai ylivertaisuudessa kilpaileminen. Urheilu voidaan jakaa tulos- ja sääntöurheiluun: tulosurheilussa tärkeintä on saavutetun tuloksen suuruus, kun taas sääntöurheilussa pyrkimyksenä on suorituksen muodon sääntöjen mahdollisimman tarkka noudattaminen kuten voimistelussa, tanssissa tai uimahypyissä. Urheilulajeja on runsaasti, ja ihmiset käyttävät niihin nykyään merkittävän osan ajastaan, rahastaan ja huomiostaan joko harrastajina, kilpailijoina tai katsojina eli ”penkkiurheilijoina”. Urheilu on myös merkittävä mediaviihteen muoto. Maailman seuratuimpia urheilutapahtumia ovat jalkapallon, kriketin ja rugbyn maailmanmestaruuskilpailut, jalkapallon Mestarien liiga ja Maanosaliittojen Cup, kesäolympialaiset, Aasian kisat ja pyöräilykilpailu Ranskan ympäriajo. Etymologia Suomen kielen sana urheilu perustuu joko adjektiiviin urhea tai tämän kantasanaan urho. Se vakiintui laajaan käyttöön 1800-luvun lopulla sen jälkeen, kun Kotikielen Seura oli suositellut sitä vuonna 1886. Aikaisemmin puhuttiin kilvasta ja kilvoituksesta. Jo Mikael Agricola käytti sanaa kilpa, mutta siitä johdettu verbi kilpailla tuli käyttöön vasta 1800-luvulla. Monissa muissa kielissä käytetään sanaa sport, jonka taustalla on vanha ranskankielinen sana desport. Määrittely Urheilu määritellään suppeammin kilpailulliseksi liikuntamuodoksi, jossa voidaan myös käyttää erilaisia laitteita kuten moottoriajoneuvoja tai aseita, taikka eläimiä, kuten hevosia tai koiria. Laajemmin urheiluun voidaan lukea myös elektroninen urheilu, jota harjoitetaan pelaamalla videopeliä. Urheilupiireissä monet eivät kuitenkaan pidä elektronista urheilua oikeana urheiluna sillä perusteella, että siinä ei juurikaan liikuta. Kansainvälisen olympiakomitean vuonna 2017 antaman linjauksen mukaan elektroninen urheilu voidaan kuitenkin laskea "oikeaksi urheiluksi". Myös älypelien kuten shakin asema urheiluna on kiistanalainen. Shakki on Kansainvälisen olympiakomitean tunnustama urheilulaji, mutta olympialajiksi sitä ei ole otettu, koska siitä puuttuu fyysinen elementti. Historia Urheilulajit Muinaiset sivilisaatiot Monia urheilulajeja on harjoitettu tuhansien vuosien ajan. Kolmannella ja toisella vuosituhannella eaa. urheilua harrastettiin jo Egyptissä: seinämaalauksissa ja reliefeissä on kuvauksia voimistelusta, painista, painonnostosta ja pallopeleistä, sekä jousiammunnasta, ratsastuksesta ja purjehduksesta. Kreetalta minolaisen kulttuurin ajalta on löydetty sinettikiviä, jotka kuvaavat voimistelijoita ja härkähyppääjiä. Myös nyrkkeily ja paini olivat minolaisten suosiossa. Heitä seuranneet mykeneläiset harrastivat lisäksi juoksukilpailuja ja hevosajoja jo ennen vuotta 1000 eaa. Homeroksen 700-luvulla eaa. luomat eepokset Ilias ja Odysseia mainitsevat urheilun ensimmäisinä kirjallisina lähteinä. Iliaassa on hautajaiskohtaus, jonka yhteydessä järjestetään kahdeksan lajin kilpailut: hevosvaljakkoajoissa, nyrkkeilyssä, painissa, juoksussa, asetaistelussa, kiekonheitossa, jousiammunnassa ja keihäänheitossa. Odysseia puolestaan huipentuu jousiammuntakilpailuun. Varhaiset urheilulajit ovat usein liittyneet valmentautumiseen taisteluihin, mutta monissa kulttuureissa urheilulla on ollut myös uskonnollinen elementti: urheilua jumalan tai jumalten kunniaksi. Antiikin Kreikassa tunnettuja urheilulajeja olivat nyrkkeily, paini, juoksu, ratsastus, kilpa-ajo hevosella ja viisiottelu, jonka lajeja olivat kiekko, keihäs, pituushyppy, juoksu ja paini. Rooman valtakunnan suosituin urheilu oli vaunukilpa-ajot. Roomalaiset korostivat suuresti urheilun sotilaallista merkitystä ja harjoittivat myös nyrkkeilyä, painia, keihäänheittoa ja juoksua. Keskiaika Keskiajan Euroopassa suosittua oli erilainen markkinoilla harjoitettu voimailu kuten kivien tai säkkien nostelu. Kylien välillä järjestettiin niittyjen yli käytyjä jalkapallo-otteluita, jotka saattoivat olla hyvin väkivaltaisia. Porvaristo kilpaili muun muassa jousiammunnassa ja ritarit turnajaisissa. Myös Euroopan ulkopuolella kehittyi monenlaisia omaperäisiä urheilulajeja, kuten Itä-Aasian lukuisat taistelulajit ja japanilainen sumo. Afrikassa suosittua oli etenkin paini eri muodoissaan, kuten myös juoksu. Uusi aika Nykyaikainen urheilu syntyi ja kehittyi paljolti Englannissa 1600-luvulta 1800-luvulle. Englannissa tai Skotlannissa keksittyjä tai siellä nykymuotoonsa kehitettyjä urheilulajeja ovat esimerkiksi jalkapallo, sulkapallo, tennis, pöytätennis, golf, kriketti, rugby, curling ja squash. Englannissa kehitettiin myös lähes kaikki yleisurheilun kenttälajit sekä aitajuoksu ja estejuoksu. Lisäksi englantilaiset määrittivät juoksumatkojen, uinnin, soudun ja hevosurheilun kilpailumatkojen pituudet sekä monet muut urheilussa käytettävät mitat, painot ja materiaalit. Englantilaiset valmistivat ensimmäiset kilpapurjeveneet ja -sotuveneet, jalkapallomaalit, nyrkkeilyhanskat, sekuntikellot ja useimmat muutkin urheilussa käytettävät välineet. Englannissa laadittiin myös lähes kaikkien joukkuepelien kirjalliset säännöt sekä keksittiin monet urheiluun liittyvät käsitteet, kuten tasoitukset, vedonlyöntikertoimet, amatööriurheilun käsite, reilun pelin käsite sekä ennätykset. Yhdysvalloissa 1800-luvulla kehitettyjä lajeja ovat baseball, softball, koripallo, lentopallo ja amerikkalainen jalkapallo. Jääkiekko kehitettiin Kanadassa 1800-luvulla, telinevoimistelu kehitettiin Saksassa 1700-luvulla, ja urheilumiekkailu kehitettiin Ranskassa 1800-luvulla. Näiden lajien lisäksi etenkin 1800-luvulla ryhdyttiin kilpailemaan myös monessa ikivanhassa liikuntamuodossa, kuten soudussa, uinnissa ja hiihdossa. Monet urheilumuodot levisivät 1900-luvulla maailmanlaajuisiksi, ja nykyisin niitä harjoittavat kaikki kansat ja yhteiskunnalliset ryhmät. Usean lajin suosio on silti säilynyt vain paikallisena. Kilpailut Kreikassa järjestettiin satojen vuosien ajan Olympian kisat neljän vuoden välein aina vuoteen 393 asti, jolloin ne lakkautettiin. Skotlannissa on järjestetty jo 1000-luvulta alkaen Ylämaan kisoja, joissa miehet mittelevät voimiaan. Englantilainen kapteeni Dover järjesti 1600-luvulla vuotuiset urheilukilpailut nimeltään Cotswold Olympick Games, ja muutkin englantilaiset kaupungit alkoivat järjestää omia vastaavia kisojaan. Ruotsissa järjestettiin vuosina 1834 ja 1836 Jeux Olympiques Scandinaves -kilpailut, Kreikassa vuosien 1859–1870 välillä Zappaan olympialaiset, ja Englannissa vuodesta 1850 alkaen Wenlockin olympialaiset kisat. Palloilusarjat ja maaottelut alkoivat englanninkielisissä maissa 1800-luvulla. Nykyaikaiset olympialaiset perustuvat useita vuosisatoja Kreikassa jatkuneiden antiikin olympiakisojen perinteeseen. Nykyaikaiset olympialaiset järjestettiin ensimmäisen kerran Ateenassa vuonna 1896. Vuodesta 1924 alkaen kisat on jaettu erillisiin kesä- ja talviolympialaisiin ja vuoteen 1992 saakka kesä- ja talvikisat järjestettiin samana vuonna. Tämän jälkeen rytmiä muutettiin siten, että seuraavat talvikisat olivat 1994 ja siitä lähtien neljän vuoden välein. Suomen varhainen urheiluhistoria on liittynyt sotilaskoulutukseen. Ensimmäiset urheiluseurat ovat olleet purjehdusseuroja; vanhimpana niistä Poriin perustettu Segelföreningen i Björneborg vuodelta 1856. Metsästysseura järjesti ampumakilpailut vuonna 1868. Voimistelu oli alusta asti koulujen opetusohjelmassa ja ensimmäinen voimisteluseura perustettiin vuonna 1875. Jaottelu Urheilu jakaantuu useisiin urheilumuotoihin ja lajiryhmiin, joissa puolestaan on useita urheilulajeja. Kilpailujen osanotto-oikeus voidaan rajata monin eri tavoin, esimerkiksi osanottajien kansallisuuden, sukupuolen, iän tai menestyksen mukaan. Kansallisissa sarjoissa järjestetään kansallisia mestaruuskilpailuja. Kansainvälisistä kilpailuista suurimpia ovat maailmanmestaruuskilpailut ja olympialaiset, joihin urheilijat voivat lajista riippuen osallistua yksilöinä tai oman maansa edustajina. Osanottajien henkilökohtaisten ominaisuuksien mukaan rajattuja kilpailusarjoja ovat esimerkiksi naisten urheilu, junioriurheilu, veteraaniurheilu, vammaisurheilu ja opiskelijaurheilu. Kansallisissa palloilusarjoissa on yleistä jakaa joukkueet sarjatasoihin. Ammattilaisurheilija ansaitsee urheilusta elantonsa. Suurimmissa ammattilaissarjoissa kaikki kilpailijat saattavat olla ammattilaisurheilijoita, mutta alemmilla tasoilla kilpailijat ovat yleensä amatöörejä. Olympialaiset olivat pitkään vain amatööriurheilijoille, mutta nykyisin niihin voivat osallistua myös ammattilaisurheilijat. Sponsorointi ja kaupallisuus Huippu-urheilun kaupallisuus on laajennut 1980-luvulta alkaen. Huippu-urheilijoiden palkkiot ovat kasvaneet huimasti ja yritysten harjoittama sponsorointi on laajentunut urheiluliiketoiminnaksi. Suomessa urheilusponsorointiin käytettiin 100 miljoonaa euroa vuonna 2010, siis 5 % mainonnasta (Ruotsissa 15 % ja Norjassa 16 %). Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee liikuntaa 130 miljoonalla eurolla (2010), josta 19 miljoonaa euroa on huippu-urheiluun käytettäviä veikkausvoittovaroja. Lieveilmiöitä Teollisen vallankumouksen jälkeen perustettiin työväen urheiluseuroja, ja urheilun kahtiajako työväen urheiluun ja porvareiden urheiluun säilyi pitkään. Kylmän sodan aikana Neuvostoliiton valtapiiri kilpaili omissa kisoissaan, Spartakiadeissa. Olympialaisiin on liittynyt useita näyttäviä boikotteja poliittisista syistä. 28 Afrikan maata boikotoi vuoden 1976 olympialaisia protestina Etelä-Afrikan osallistumista vastaan. Vuoden 1980 kisoja Moskovassa boikotoitiin laajasti protestina Neuvostoliiton Afganistanin-sotaa vastaan. Neuvostoliitto liittolaisineen boikotoi vastaavasti vuoden 1984 olympialaisia Los Angelesissa. Doping ja vedonlyöntiin liittyvä kilpailumanipulaatio näyttävät muodostuneen pysyviksi lieveilmiöiksi. Ympäristövaikutukset Liikunnan ja urheilun ympäristövaikutukset voidaan jakaa liikuntasuoritukseen liittyviin vaikutuksiin (muun muassa maaston kuluminen ja päästöt ilmaan), liikuntapaikkojen rakentamisen ja ylläpidon aiheuttamiin vaikutuksiin (muun muassa maankäytön vaikutukset ja energiankulutus) sekä liikunnan harrastamiseen liittyvien toimintojen aiheuttamiin vaikutuksiin (muun muassa liikenteen päästöt ja tapahtumissa syntyvät jätteet). Tiettyjä urheilumuotoja on arvosteltu siitä, että ne vaativat kalliita välineitä, tuhlaavat luonnonvaroja ja saastuttavat ympäristöä. Kestävän kehityksen näkökulmasta liikuntaharrastuksen eri muotoja ei voi suoraan jakaa suositeltaviin tai ei-suositeltaviin. Toiminta, joka koetaan jollakin alueella uhaksi, voi olla mahdollista toisaalla kestävän kehityksen vaarantumatta. Suurimmat ympäristövaikutukset aiheuttaa lajien harrastamiseen liittyvä liikenne. Suuressa mittakaavassa tarkasteltuna suomalaisen liikunnan ja urheilun ympäristövaikutukset ovat vähäisiä. Euroopan neuvoston urheilun peruskirjaan on Suomen aloitteesta kirjattu tarve kestävän kehityksen esille nostamiseen urheilussa. Artikla edellyttää, että urheilukulttuurin tulee olla sopusoinnussa kestävän kehityksen periaatteiden kanssa. Tämä tarkoittaa luonnon ja ympäristöarvojen ottamista huomioon urheilupaikkoja suunnittelussa, urheilujärjestöjen kestävän kehityksen mukaisen toiminnan tukemista ja ihmisten tietoisuuden lisäämistä urheilun ja kestävän kehityksen välisestä suhteesta. Katso myös Erotuomari Kuntoilu Suomen Liikunta ja Urheilu Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Suomen urheiluhistoriallinen seura YLE Elävä arkisto – Urheilu Seulonnan keskeiset artikkelit