text: Reykjavík (, isl. ) on Islannin pääkaupunki ja maan ylivoimaisesti suurin kaupunki, jossa asuu noin 129 000 asukasta ja koko suur-Reykjavíkin alueella 228 231 asukasta. Se on maailman pohjoisin itsenäisen valtion pääkaupunki. Kesällä kaupungissa on valoisaa ympäri vuorokauden, mutta talvipäivänseisauksena aurinko paistaa vain neljä tuntia päivässä. Maantiede ja ilmasto Reykjavík sijaitsee Islannin lounaisosassa. Kaupungin läpi virtaa useita puroja ja jokia, joista suurin on Elliðaár. Jokilaakso on suosittua virkistysaluetta, ja joen vartta seurailevat kävely- ja pyörätiet. Kaupungin keskusta on Seltjarnarnesin niemellä, mutta sen lähiöt ulottuvat kauas itään ja etelään. Moderni keskusta koostuu paljolti betonirakennuksista, mutta omakotitalot on usein päällystetty maalatulla aaltopellillä. Monet taloista lämmitetään geotermisen lämmön avulla, samoin kaupungin suosittu ulkoilma-maauimala, jossa on useita eri lämpöisiä altaita, joiden vesi tulee kuumista lähteistä. Keskustan tärkein ostoskatu on nimeltään Laugavegur. Suurimmista ostoskeskuksista Kringlan sijaitsee itse kaupungissa, Smáralind hiukan kaupungin ulkopuolella. Koska Islanti on meren ympäröimä saari, Reykjavíkin lämpötila pysyy varsin tasaisena ympäri vuoden. Lämpimimpiä kuukausia ovat heinä- ja elokuu, jolloin päivän keskimääräinen ylin lämpötila on 13 °C. Tammikuu on kylmin kuukausi ja keskimääräinen alin lämpötila on silloin −3 °C. Pakkasia esiintyy tyypillisesti marraskuusta maaliskuuhun. Talvella sataa enemmän kuin kesällä. Nähtävyyksiä Hallgrímskirkja – Islannin suurin kirkko Árbæjarsafn – ulkoilmamuseo Reykjavík 871 – viikinkiaikainen kaivauspaikka Islannin kansallismuseo Reykjavíkin taidemuseo Historia Nimi Reykjavík tarkoittaa savujen lahtea ja juontaa juurensa ensimmäisistä asukkaista, joiden väitettiin nähneen savua nousevan lahdesta. Todennäköisesti kyse on ollut vulkaanisesta aktiivisuudesta. Ensimmäisen pysyvän asutuksen Islantiin perusti Landnámabókin eli asutuskirjan mukaan Ingólfur Arnarson noin vuonna 870 Reykjavíkin tienoille. Reykjavíkin alueen merkitys oli vähäinen keskiajalla, mutta alkoi kasvaa 1700-luvulla, kun Islannissa kasvatettiin lampaita ja seudulla käsiteltiin villaa. Tanskan kruunu myönsi vuonna 1786 Reykjavíkille viiden muun Islannin yhteisön ohella erityiset kauppaoikeudet. Reykjavíkin satama kasvoi nopeasti seuraavina vuosikymmeninä, ja kun maan parlamentti Alþingi alkoi jälleen kokoontua 1800-luvun puolivälissä, se siirtyi Reykjavikiin. Ensimmäisen maailmansodan aikana villakauppa toi vaurautta Reykjavíkiin ja koko Islantiin. 10. toukokuuta 1940 Reykjavíkin satamaan rantautui neljä sotalaivaa, ja muutaman tunnin päästä liittoutuneet olivat miehittäneet kaupungin. Toisen maailmansodan loppuvuosina britit ja myöhemmin amerikkalaiset rakensivat tukikohtia kaupunkiin ja siellä olleiden ulkomaalaisten joukkojen määrä kasvoi suunnilleen kaupungin asukasluvun tasolle. Reykjavík kasvoi sodan jälkeen voimakkaasti maan elinkeinorakenteen muuttuessa ja maaseudun asukkaiden muuttaessa kaupunkiin. Reykjavíkissa on järjestetty merkittäviä kansainvälisiä kokouksia, esimerkiksi vuoden 1986 Reykjavíkin kokous Ronald Reaganin ja Mihail Gorbatšovin kesken. Aluejako Reykjavikissa on kymmenen kaupunginosaa: Vesturbær (Kartalla 1) Miðborg (2) Hlíðar (3) Laugardalur (4) Háaleiti og Bústaðir (5) Breiðholt (6) Árbær (7) Grafarvogur (8) Kjalarnes (9) (pohjoisessa) Grafarholt og Úlfarsárdalur (10) Liikenne Sodan aikana britit rakensivat lähinnä kotimaan lentojen käytössä yhä olevan Reykjavíkin lentoaseman ja amerikkalaiset Keflavíkin lentoaseman 50 kilometrin päähän Reykjavíkista, josta on myöhemmin tullut Islannin kansainvälinen lentokenttä. Reykjavíkin sekä muun pääkaupunkiseudun sisäinen julkinen liikenne perustuu linja-autoliikenteeseen, jota ylläpitää alueen kuntien omistama Strætó bs. Kaupungissa on kaksi satamaa: keskustan vanha satama on lähinnä risteilyalusten ja kalastusalusten käytössä, kun taas Sundahöfn kaupungin itäpuolella on maan tärkein rahtisatama. Pyöräilyinfrastruktuuria kehitetään tavoitteena saada kaupungista pyöräily-ystävällinen vuoteen 2025 mennessä. Sähköpotkulaudat ovat nykyisin hyvin suosittuja. Väestö Vuonna 2019 Reykjavíkin asukasluku oli 128 793. Vuonna 2019 asukkaista miehiä oli 65 535 ja naisia 63 258. Suur-Reykjavíkin alueen asukasmäärä vuonna 2019 oli 228 231. Suur-Reykjavíkin alueeseen kuuluu Reykjavíkin lisäksi viisi kuntaa, jotka ovat: Garðabær: 16 299 Hafnarfjörður: 29 799 Kópavogur: 36 975 Mosfellsbær: 11 463 Seltjarnarnes: 4 664 Asukasmäärän kehitys Kulttuuri Reykjavikin kulttuurikohteisiin kuuluvat Islannin kansallis- ja yliopistokirjasto, Islannin sinfoniaorkesteri sekä Islannin kansallsigalleria. Árni Magnússon -instituutti toimii yliopiston yhteydessä, ja sen perustana on Árni Magnússonin käsikirjoituskokoelma. Reykjavíkin taidemuseolla on tiloja kolmessa rakennuksessa. Urheilu Laugardalsvöllurin jalkapallo- ja yleisurheilustadion on Islannin kansallisstadion ja pääsarjaseura Fram Reykjavíkin kotikenttä. Knattspyrnufélag Reykjavíkur on Framia vanhempi ja menestyneempi jalkapalloseura. Skautafélag Reykjavíkur hallitsee maan jääkiekkoliigaa. ÍR Reykjavík on urheilun yleisseura. Muuta Vuonna 1972 Reykjavíkissa järjestettiin shakin maailmanmestaruusottelu, jossa kohtasivat Bobby Fischer ja Boris Spasski. Vuonna 1986 Reykjavíkissa kohtasivat Yhdysvaltojen presidentti Ronald Reagan ja Neuvostoliiton päämies Mihail Gorbatšov neuvotteluiden merkeissä. Islannin yliopisto sijaitsee Reykjavíkissa. Lähteet Aiheesta muualla Kaupungin verkkosivusto Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Raviurheilussa on kyse hevosilla ravia kärryjen kanssa ajaen käytävistä nopeuskilpailuista. Kilpailuissa on tyypillisesti rahapalkinnot. (Myös raviratsastus, eli monté-lähtöjä järjestetään, ja Pohjois-Amerikassa järjestetään vastaavanlaisia juoksukilpailuita myös niin kutsutuille peitsareille.) Raviurheilua ei pidä sekoittaa laukkaurheiluun. Vedonlyönti kuuluu olennaisena osana raviurheiluun: ravilähdöistä voi yleensä pelata Totoa. Raviurheilu on varsinkin Euroopassa (muiden muassa Suomi ja Skandinavia, Saksa, Ranska, Italia ja Venäjä) ja Pohjois-Amerikassa varsin laajalle levinnyttä ja suosittua, joskin esimerkiksi Isossa-Britanniassa se on nykyisin hyvin vähäistä ja harrastelijamaista. Yhdysvalloissa järjestetään peitsarikilpailuja, ja ravikilpailut ovat vähemmistönä. Säännöt Ravit ovat melko puhtaasti nopeuskilpailuita, joissa myös juoksutaktiikalla on tärkeä osuus. Askellajin tulisi säilyä ravina koko lähdön ajan, ja tietty määrä laukkaa, passia tai epäpuhdasta (passahtavaa) ravia johtaa hylkäykseen. Samoin kävely lähdön aikana johtaa hylkäämiseen. Laukkaamista koskevat säännöt vaihtelevat maakohtaisesti jonkin verran; Suomessa laukkaamisesta tehdään aina merkintä hevosen kilpailukirjaan ja hylkäämiseen voivat johtaa pitkä laukka (hpl), edistävä laukka (hel), liian usein toistunut laukka (hll) sekä maaliviivaa ylittäessä tapahtunut laukka (hml). Hylkäämiseen voi johtaa myös ohjastajan häiritsevä tai epäurheilijamainen käytös radalla, radalta poistuminen tai lähdön huomattava häiritseminen esimerkiksi aloitustilanteessa. Pohjoismaissa on erikoisuutena paikallisten kylmäveristen rotujen käyttö raviurheilussa, ja niille järjestetään omia lähtöjä, joihin huomattavasti nopeammat lämminveriset hevoset eivät voi osallistua. Suomessa ruotsalaiset ja norjalaiset kylmäveriset saavat osallistua varsin taajaan kylmäverilähtöihin, kun taas Ruotsissa ja Norjassa on suomenhevosten osallistumisoikeus rajattu kutsukilpailuihin. Joskus myös Suomessa kylmäverilähtöihin on rajattu mukaan otettavaksi ensisijaisesti suomessa syntyneet hevoset eli käytännössä suomenhevoset. Ravilähtöjä järjestetään myös poneille, jolloin kilpailut on rajattu erikseen A- ja B-kategorian poneille. Euroopassa ravihevosten aika kilpailuissa lasketaan kilometriaikana, jotta eripituisten matkojen aikoja voidaan verrata keskenään. Ajasta jätetään minuuttia merkitsevä ykkönen pois. Näin ollen tulos "09,7a" tarkoittaa aikaa 1.09,7 eli aikaa kului yksi minuutti, yhdeksän sekuntia ja seitsemän sekunnin kymmenesosaa kilometriä kohden. A-kirjain tarkoittaa autolähtöä. Ravihevoset ja varusteet Raviurheilussa käytetään tarkoitukseen erityisesti jalostettuja hevosrotuja, kuten amerikanravureita ja muita lämminverisiä ravihevosia sekä suomenhevosia ja muita pohjoismaisia kylmäverirotuja. Kilpailuissa on erilaisten juoksunopeuksien vuoksi erilliset lähdöt kylmäverisille ja lämminverisille ravureille. Myös erikokoisille poneille on omia ravilähtöjä; suomalaiset poniravit, joissa kilpailee shetlanninponeja ja gotlanninrusseja, ovat varsin suosittuja. Raveissa käytettävät kilpakärryt suunnitellaan mahdollisimman tasapainoisiksi ja kevyiksi, joten hevosilla voidaan käyttää kevyitä silavaljaita. Valjailla erilaisine lisävarusteineen pyritään pitämään hevonen oikeassa juoksuasennossa ja ravissa sekä suojaamaan sitä häiriötekijöiltä. Jalkavammojen ehkäisemiseksi käytetään myös monenlaisia jalkasuojia. Ravurin ajajaa kilpailuissa kutsutaan ohjastajaksi. Raviradat ja lähdöt Nykyiset raviradat ovat tarkkaan suunniteltuja, hoidettuja ja hyvin kaarroitettuja, jotta hevoset voivat juosta niin nopeasti kuin mahdollista rasittaen jalkojaan mahdollisimman vähän. Suomessa yleisin radan pituus on 1 000 metriä. Amerikassa yleisin pituus on 1 609 metriä (eli yksi maili), mutta on myös puolen mailin pituisia ratoja. Juostavat matkat ovat useimmiten 1 609 m ja 2 100 m. Myös 2 600 m, 3 100 m ja jopa yli 4 000 m kilpailuja järjestetään jonkin verran. Eripituisten matkojen lisäksi raveissa on erillisiä lähtöjä muun muassa eri-ikäisille hevosille sekä tammoille ja oreille. Orilähdöt ovat yleensä avoinna myös ruunille. Pohjoismaissa rataa kierretään vastapäivään, Keski-Euroopassa pääosin myötäpäivään, mutta Ranskassa eri radoilla juostaan eri suuntaisesti. Suurkilpailuiksi kutsutaan Suomessa yli 10 000 euron ykköspalkinnosta kilpailtavia lähtöjä, jotka Hippos on luokitellut suurkilpailuiksi. Tunnetuin suomalaisen raviurheilun suurkilpailu on Kuninkuusravit, joka on yksi Suomen suurimmista vuosittaisista urheilutapahtumista. Muita merkittäviä suurkilpailuja ovat muun muassa kansainväliset St Michel, Finlandia-ajo, Prix d’Etain Royal ja Kymi Grand Prix sekä kotimaisille hevosille tarkoitettu Suur-Hollola-ajo. Lähes jokaisella raviradalla järjestetään vähintään yksi suurkilpailu, jonka ympärille radan päätapahtumat vuosittain järjestetään. Ennätysjuoksuja varten järjestetään joskus erityislähtöjä, mutta niiden merkitys on vähentynyt. Viime vuosina on kylmäveristen kansainväliseksi suurkilpailuksi Suomessa noussut juhannuksena ajettava Nordic King, johon tulee osallistujia muistakin pohjoismaista. Koelähdöt on tarkoitettu kokemattomille, nuorille ravureille. Niissä todetaan hevosen kilpailukypsyys eli ravivarmuus, nopeus ja ratakäyttäytyminen. Koelähtö on suoritettava myös pitkän kilpailutauon jälkeen tai jos tuomaristo niin määrää. Hevoselta vaaditaan vähintään yksi onnistunut koelähtö, ennen kuin sillä voidaan osallistua varsinaisiin kilpalähtöihin maakuntaradoilla. Kilpailemattomille ravureille järjestetään myös opetuslähtöjä, joissa hevoset saavat kokemusta lähdössä toimimisesta ilman kilpailun paineita. Raviurheilun historia Niin ajettujen kuin ratsastettujenkin hevosten nopeudessa on kilpailtu ympäri maailmaa läpi kesyhevosen historian. Nykyaikainen lämminveriraviurheilu sai alkunsa 1700-luvulla Yhdysvalloissa, missä raviurheilu on laukkaurheilun ohella edelleen suosittua. Ravit levisivät 1800-luvulla Yhdysvalloista muualle maailmaan. Ensimmäiset ravikilpailut ajettiin luonnonniityillä, joilta siirryttiin pikkuhiljaa hiekkaradoille. Suomalainen raviurheilu lienee saanut alkunsa perinteisestä kilpailemisesta ajohevosten nopeudessa erityisesti kirkkomatkoilla. Pienimuotoisia varsinaisia ravikilpailuja on järjestetty jo 1800-luvulta alkaen. Ensimmäiset radat tehtiin talvisin jäälle. Kuninkuusravit järjestettiin Suomessa ensimmäistä kertaa vuonna 1924. Suomenhevosta selkeästi nopeammat lämminveriravurit tulivat Suomeen vasta toisen maailmansodan jälkeen, ja lämminveriraviurheilu käynnistyi Suomessa 1950–1960-lukujen vaihteessa. Raviurheilu Suomessa Pääartikkeli Raviurheilu Suomessa Suomi kuuluu Euroopan viiden suurimman raviurheilumaan joukkoon. Raviurheilu on yksi Suomen suosituimmista urheilulajeista: kilpailuja seuraa raviradoilla vuosittain noin 800 000 katsojaa. Lisäksi raveja seurataan etäpelipisteistä ja Internetistä. Raveja järjestetään Suomessa joulua lukuun ottamatta päivittäin. Vuodessa kilpailuja on noin 560. Ammattimaisia ravivalmentajia Suomessa on noin 150. Suomalaisen raviurheilun ja hevoskasvatuksen valtakunnallinen keskusjärjestö on Suomen Hippos ry. Totopelien järjestämisestä vastasi Suomen Hippoksen tytäryhtiö Fintoto Oy vuoteen 2017 asti, jolloin se yhdistyi Raha-automaattiyhdistyksen kanssa nykyiseen Veikkaukseen. Pelien kokonaisvaihto on yli 200 miljoonaa euroa vuodessa. Raviurheilu ulkomailla Euroopan ravimaissa järjestetään vuosittain noin 60 000 lähtöä ja rahaa jaetaan palkintoina noin 485 miljoonaa euroa. Euroopassa syntyy vuosittain noin 25 000 ravurivarsaa. Ranska, Italia ja Ruotsi ovat suurimmat ravimaat Euroopassa. Norja ja Suomi sijoittuvat vertailussa seuraaville sijoille. Muiden maanosien merkittävimmät ravimaat ovat Yhdysvallat, Kanada, Australia ja Uusi-Seelanti. Merkittäviä ravitapahtumia Suomessa Kuninkuusravit: suomenhevosten päätapahtuma, joka järjestetään vuosittain eri paikkakunnalla Finlandia-ajo: Vermossa toukokuussa järjestettävä kansainvälinen lämminveristen suurkilpailu Kymi Grand Prix: kansainvälinen lämminveristen suurkilpailu Kouvolassa Derby: Vermossa syyskuun alussa järjestettävä nelivuotiaiden lämminveristen tärkein kotimainen ikäluokkakilpailu. Suomenhevosten Derby: viisivuotiaiden suomenhevosten ikäluokkakilpailu Killerin raviradalla Jyväskylässä. Kriterium: Ylöjärven Teivossa lokakuussa järjestettävä kolmivuotiaiden lämminveristen ja nelivuotiaiden suomenhevosten ikäluokkakilpailu. St. Michel: kansainvälinen kutsukilpailu lämminverisille Mikkelissä Suur-Hollola-ajo: Suomessa syntyneiden lämminveristen ja suomenhevosten suurkilpailu Jokimaalla. Villinmiehen Tammakilpa: Suomessa syntyneiden lämminveristen ja suomenhevosten tammojen Lappeenrannassa vuosittain järjestettävä suurkilpailu. Ulkomailla Copenhagen Cup: Tanskan suurin ravikilpailu Charlottenlundin raviradalla Kööpenhaminassa Deutsches Traber-Derby: Saksan tärkein ravitapahtuma Mariendorfin raviradalla Berliinissä Elitloppet: Pohjoismaiden suurin ravikilpailu Solvallan raviradalla Tukholmassa Hambletonian: Yhdysvaltain ja Kanadan ravikauden päätapahtuma Meadowlandsin raviradalla New Jerseyssä Inter Dominion: Australian ja Uuden-Seelannin merkittävin ravikilpailu Lotteria: Italian tunnetuin ravikilpailu Agnanon raviradalla Napolissa Oslo Grand Prix: Norjan suurin ravikilpailu Bjerken raviradalla Oslossa Prix d’Amérique: Euroopan suurin ravikilpailu Vincennesin raviradalla Pariisissa UET Grand Prix: Euroopan suurin ravikilpailu nelivuotiaille lämminverisille UET Masters Series: Euroopan mestaruuskilpailusarja lämminverisille Suomen raviradat Suomessa on yhteensä 43 totoraveja järjestävää ravirataa, joista ympärivuotisesti toimivia on 20. Suomen päärata on Helsingin Vermo. Muita merkittäviä raviratoja ovat muun muassa Tampereen Teivo, Lahden Jokimaa sekä Kouvolan ja Mikkelin raviradat, joilla järjestetään kansainvälisiä suurkilpailuita. Lisäksi Suomessa toimii lukuisia paikallis- ja harjoitusratoja. Merkittäviä ulkomaisia raviratoja Ruotsi Solvalla, Tukholma Åby, Göteborg Jägersro, Malmö Norja Bjerke, Oslo Tanska Charlottenlund, Kööpenhamina Italia Agnano, Napoli San Siro, Milano Ranska Vincennes, Pariisi Cagnes-sur-Mer, Nizza Belgia Wallonie, Mons Hollanti Victoria Park, Wolvega Itävalta Krieau, Wien Saksa Mariendorf, Berliini Venäjä Hippodromi, Moskova Australia Albion Park, Brisbane Kanada Mohawk, Ontario Woodbine, Toronto Yhdysvallat Meadowlands, New Jersey Yonkers, New York Red Mile, Lexington, Kentucky Pompano Park, Florida Uusi-Seelanti Alexandra Park, Auckland Paikallis- ja jääravit Totalisaattoriravien lisäksi Suomessa järjestetään myös niin sanottuja paikallisraveja, joissa ei pelata totoa. Niissä maksettavat palkinnot ovat huomattavasti pienempiä kuin totoraveissa. Talvella järjestetään myös jääraveja, joissa väliaikainen rata on tehty jonkin vesistön jäälle, Suomessa yleensä järven jäälle. Myöskään näissä kilpailuissa ei pelata totoa, poikkeuksena maaliskuussa 2011 ensimmäistä kertaa järjestetyt Levin jääravit. Sankt Moritzin tunnettu hevostapahtuma White Turf järjestetään Sankt Moritzerseen jäällä ja siellä ajetaan myös ravilähtöjä. Liettuassa Sartaijärvellä ajettavat ravit eivät ole yhtä kuuluisat tai hohdokkaat, mutta yleisöä on vähintään yhtä paljon; lämpimien talvien vuoksi ravit ajetaan nykyään jään sijasta läheisellä raviradalla. Saksassa ja Ranskassa puolestaan järjestetään ravikilpailuja vuoroveden paljastamalla merenpohjalla Atlantin valtameren ja Pohjanmeren rannikoilla. Lähteet Aiheesta muualla Raviurheilu Hippoksen sivustolla Raviurheilu - hevosmaailma.net Ruotsalainen sivusto ravitilastoista Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Radio on radioaaltoja soveltava teknologia. Radio mahdollistaa informaation - kuten äänen, kuvan, videon, datan ja niin edelleen - välittämisen langattomasti. Radioaaltoja hyödynnetään myös tutkissa, lääketieteellisessä kuvantamisessa (radiologia, Ultraäänitutkimus), maaperän tutkimuksessa, itkuhälyttimissä, auton etälukituksessa - ja niin edelleen. Radioaallot eivät tarvitse mitään väliainetta, vaan ne etenevät tyhjiössä, ilmassa ja monissa muissa väliaineissa, kuten puussa, lasissa ja betonissa. Eri väliaineet heikentävät radioaaltoja eri tavoin. Radioaallot ovat sähkömagneettisen spektrin radiotaajuusalueen sähkömagneettisia aaltoja. Radioaaltoja moduloimalla voidaan välittää informaatiota lähettimestä vastaanottimeen. Unescon julistamaa Maailman radiopäivää on vietetty 13. helmikuuta vuodesta 2012 lähtien. Radiolähetyksen radiosignaalin ohittaessa vastaanottoantennin indusoituu siihen radioaallon energiaa; jännite, jolloin radiolähetyksen koodattu (moduloitu) sisältö voidaan purkaa (demoduloida) kyseistä tarkoitusta varten tehdyllä radiovastaanottimella. Vaikka sanaa radio käytetään tämän ilmiön kuvaamiseen, myös televisio, tutka, matkapuhelimet ja niin edelleen, käyttävät hyväkseen radioaaltoja ja tarvitsevat radiolähettimen ja vastaanottimen. Historia Sähkömagneettisen säteilyn aaltoliikkeen teorian ja viestinnän mahdollisuuden esitti ensimmäisenä James Clerk Maxwell vuonna 1873. Heinrich Rudolf Hertz tutki vuosien 1886 ja 1888 välisenä aikana kokeellisesti Maxwellin teoriaa ja osoitti sen oikeaksi. Hertz ei kuitenkaan ymmärtänyt keksinnön potentiaalia. Vuonna 1890 ranskalainen Edouard Branly rakensi ensimmäisen radioaaltoja vastaanottavan laitteen. Lodgen myöhemmin kohereeriksi nimeämä ilmaisin (radiovastaanotin) oli toinen suuri edistysaskel radioaaltojen soveltamisen kehityksessä. Radiota kutsuttiin aluksi langattomaksi lennättimeksi, koska sen kautta viestittiin aluksi sähköttämällä. Sen keksijästä on kiistelty useasti. Nathan B. Stubblefield on todistettavasti lähettänyt ihmisääntä langattomasti vuotta ennen Nikola Teslaa, vuonna 1892. Hänen käyttämänsä tekniikka ei ilmeisestikään toiminut sähkömagneettisen säteilyn radiotaajuuksilla vaan ilmeisesti induktiolla tai johtumalla maan kautta. Vuonna 1893 serbialaissyntyinen Nikola Tesla teki St. Louisissa Missourissa ensimmäisen julkisen radiolähetysdemonstraation. Laite, jota hän käytti, sisälsi kaikki radion elementit, jotka olivat laitteissa ennen elektroniputken keksimistä. Vuonna 1894 brittifyysikko Sir Oliver Lodge Oxfordin yliopistossa lähetti Hertziä käsittelevän luennon yhteydessä sanomia kahden huoneen välillä. Venäläinen Aleksandr Popov esitteli myöhemmin parannetun version kohereerista. Popov teki radiolähetyskokeilujaan myös Suomessa vuosina 1899–1900. Tällöin tehtiin myös ensimmäinen meripelastuksen onnistunut avunpyyntö langattomalla lennättimellä. Popov olikin ensimmäisiä, jotka kehittivät kohereerista käytännölliseen radiotoimintaan soveltuvia vastaanottimia. Intialainen fyysikko Jagadish Chandra Bose esitteli radioaaltojen käyttöä Kalkutassa marraskuussa 1894, mutta hän ei ollut kiinnostunut patentoimaan keksintöään. Bosen kokeessa vuonna 1895 saatiin ruutia polttamalla aikaan mikroaaltoja, joiden vaikutuksesta saatiin kello soimaan. Kansainvälinen tekniikan alan järjestö IEEE katsoo, että Aleksandr Popov osoitti ensimmäisenä radiotekniikan olemassaolon ja hyödyllisyyden. Tämä tapahtui 7. toukokuuta 1895 Venäjän fysiikan ja kemian seuran kokouksessa. Vuonna 1896 italialainen Guglielmo Marconi sai patentin radiolle Britanniassa (12039, Improvements in transmitting electrical impulses and signals and in apparatus there-for). Tätä pidetään usein maailman ensimmäisenä radiopatenttina. Seuraavana vuonna hän perusti maailman ensimmäisen radioaseman Isle of Wightin saarelle Englantiin. Samana vuonna Nikola Tesla patentoi Yhdysvalloissa eräitä radion varhaishistoriaan liittyviä keksintöjään, mutta vuonna 1904 Yhdysvaltain patenttitoimisto peruutti nämä patentit, mikä teki Marconista radion keksijän. Tämä johtui mahdollisesti Marconin amerikkalaisista taloudellisista tukijoista, joihin kuuluivat muun muassa Thomas Edison ja Andrew Carnegie. Jotkut uskovat, että tämä tehtiin, ettei Yhdysvaltain hallituksen tarvitsisi maksaa Teslalle rojalteja hänen patenttiensa käytöstä. Marconi teki suuren työn kaupallistaessaan langattoman lennättimen, minkä vuoksi hän useimmiten saa kunnian radion kehittämisestä. Vuonna 1909 Marconi sai yhdessä Karl Ferdinand Braunin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon ”ansioista langattoman lennättimen kehittämisessä”. Kuitenkin vuonna 1943 Yhdysvaltojen korkein oikeus hyväksyi Teslan patentin numero 645576 (”System of Transmission of Electrical Energy”) pian tämän kuoleman jälkeen. Päätös perustui Teslan ennen Marconin patentin julkistamista tekemään työhön. Joidenkin mielestä oikeus teki päätöksensä taloudellisista syistä: Yhdysvaltojen hallituksen ei nyt tarvinnut maksaa korvauksia Marconi Companylle Marconin patentin käytöstä ensimmäisen maailmansodan aikana. Marconi avasi maailman ensimmäisen radiotehtaan (”wireless”) Chelmsfordiin Englantiin vuonna 1898 työllistäen 50 ihmistä. Nikola Tesla aloitti 1900 oman Wardenclyffe Towerinsa suunnittelun ja torni valmistui noin 1903. Seuraava tärkeä radion kehitykseen vaikuttanut keksintö oli elektroniputken keksiminen 1900-luvun alkupuolella. Puheen lähettämiseksi tarvittiin puolestaan mikrofoni, joka oli alun perin keksitty puhelinta varten. Maailman ensimmäinen äänilähetys radiolla oli jouluaattona 1906, jolloin Reginald Fessenden lähetti viulunsoittoaan ja luki Raamatun säkeitä Brant Rockissa Massachusettsissa. Kaupallinen radiotoiminta alkoi 1920-luvulla, jolloin vastaanottimina käytettiin kidekoneita. 1900-luvulla radion kehitykseen vaikuttaneita tärkeitä keksintöjä olivat muun muassa transistori, amplitudimodulaatio (AM), taajuusmodulaatio (FM) ja SSB. Nykyisin 'radio-ohjelmia' voi kuunnella myös ilman radioaaltojen hyödyntämistä internetin välityksellä (internet-radio). Tekniikka Radiolähetin Radiovastaanotin Kidekone Modulaatio Amplitudimodulaatio Taajuusmodulaatio Radioputki Transistori RFID Digitaalinen radio (DAB) Digitaalinen radio (DRM) Radio Data System (RDS) Katso myös DX-kuuntelu Julkisen palvelun yleisradiotoiminta Kaupallinen radio Kenttäradio Kidekone Liikennevastaanotin Luettelo suomalaisista radioasemista Maailmanradio Musiikkiformaatit Paikallisradio Piraattiradio Putkiradio Radioaallot Radioamatööri Radiologia Radiotaajuusalueet Radiotekniikka Radio-ohjaus Sähkömagneettinen säteily Sähkömagneettinen kenttä Tutka Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Porter, Jeffrey: Lost Sound : the Forgotten Art of Radio Storytelling. The University of North Carolina Press, 2016. ISBN 9781469627779. Aiheesta muualla Taajuuslista. Pentti Kemppainen kartoitti radion lähihistoriaa, Kirjastokaista-video. Salon elektroniikkamuseo: Elias-verkkonäyttely Salon elektroniikkateollisuudesta. Suomalaisia radiosivustoja Mediamonitori. Radioamatöörit. DX-kuuntelu. Internet-radioportaaleja Shoutcast. Live365. United Djs Radio. Digitally Imported. Radiotunes (entinen SkyFM). Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Radio Nova on uutisradiona aloittanut Suomen ainoa täysin valtakunnallinen kaupallinen radiokanava, ja se on kaupallisista radioista kuunnelluin 1 264 000 viikoittaisella kuulijallaan (KRT 5-7/2018) tavoittaen 25,6 prosenttia väestöstä viikossa. Kanavan kohderyhmänä on 25–45-vuotiaat aikuiset (AC/MOR). Kanava lähetti uutisia ja säätiedotuksia aiemmin joka tunti vuorokauden ympäri vuoden jokaisena päivänä, nykyisin uutisia lähetetään tasatunnein arkisin 6-22 ja viikonloppuisin 8-22 välisenä aikana. Myös liikennetiedotuksia voi kuunnella Radio Novalta. Kanavalla on hyvin vahva liikenneimago, koska liikennetiedotteiden ohella se lähettää perjantaisin ja sunnuntaisin liikennepainotteista ohjelmaa, Radio Nova Liikenteessä. Historia Ensimmäinen valtakunnallinen radiolupa myönnettiin 26. syyskuuta 1996 Suomen Uutisradiolle, joka aloitti radiolähetykset toukokuussa 1997 nimellä Radio Nova. Aiemmin hallitus ei ollut suostunut myöntämään valtakunnallisia radiolupia, mutta vuoden 1996 hakemukselleen MTV perusti Oy Suomen Uutisradio Ab:n yhdessä suuria puolueita lähellä olevien viestintäyritysten kanssa, jolloin lupa myönnettiin tälle yritykselle. Tuolloin oli viisi muutakin luvanhakijaa. Radio Novan toimitusjohtajaksi palkattiin Classic Radion toimitusjohtajana toiminut Petri Manninen. Uutispäätoimittajana aloitti helmikuussa 1997 Yleisradiosta siirtynyt Risto Pohjanpalo ja ohjelmajohtajana Sami Jalonen Classic FM:stä. Radio Novan ensimmäiseksi musiikkipäälliköksi palkattiin Yleisradion Ylen Aikaisen musiikkipäällikkö Arto Vilkko. Radio Novan nimen keksi päätoimittaja Risto Pohjanpalo. Nimi oli alun perin rekisteröity toisaalle, mutta sen haltijat luopuivat siitä korvauksetta Suomen Uutisradion hyväksi. Radio Novan ohjelmakaaviossa oli aluksi uutisia neljä kertaa tunnissa. Tasalta ja puolelta olivat sähkeuutislähetykset ja 15 yli ja 15 vailla tasatunnin lyhyet uutisotsikot. Näin tiheä uutispalvelu todettiin kuitenkin pian kuulijoita väsyttäväksi ja siirryttiin käytäntöön, jossa tasatunnein tulee varsinainen uutislähetys ja puolelta uutisraportti. Nykyään MTV Uutiset tulevat tasatunnein arkisin klo 6-18. Ensimmäisinä vuosina oli prime-ajan tunneilla myös kaksi ajankohtaisjuttua koti- ja ulkomaisista aiheista. Radio Novan omistus muuttui kun Aamulehti ja MTV sulautuivat Alma Mediaksi vuonna 1997. Vuonna 2011-2012 Novan tilat modernisoitiin kovalla kädellä, muun muassa studion paikka siirrettiin rakennuksen keskelle. Sisältöuudistus ja siirtyminen Bauer Median omistukseen Helmikuussa 2015 tiedotettiin, että Radio Nova aloittaa laajan uudistusten sarjan sisältökonseptissaan. Uudistuksessa Radio Novan ohjelmistosta tehtiin sisältöpainotteisempaa ja ohjelmavirran sekä soittolistan merkitystä vähennettiin. Kanavan tunnuslauseeksi tuli "Uskomme tarinoiden voimaan". Ohjelmakartassa uudistus näkyi mm. uuden Seitsemän oikein -ohjelmasarjan alkamisena. Ohjelmaa lähetettiin joka päivä 14-16 sekä uusintana seuraavana päivänä 20-22. Ohjelmassa keskiössä oli henkilöhaastattelut ja kappalevalinnoissa painotettiin musiikkia tunnelman ja tarinoiden välittäjänä. Seitsemän oikein -ohjelmasarjan lopettamisesta kerrottiin marraskuussa 2015, vain vähän ennen julkisuuteen tihkuneita tietoja Radio Novan myymisestä. Kanavan silloinen ohjelmapäällikkö Samuli Aaltonen perusteli ohjelmasarjan lopettamista uudistuvalla ohjelmakartalla. Seitsemän oikein -ohjelma oli Aaltosen mukaan suosittu, muttei tarpeeksi suosittu jotta sitä olisi jatkettu. Suomen hallitus antoi 3. joulukuuta 2015 ennakkopäätöksen, jonka mukaan Radio Novan ohjelmistolupa voidaan siirtää Bauer Medialle. Hallitus katsoi, että kauppa ei johda kansallisen ohjelmatarjonnan keskittymiseen radiomarkkinoilla, vaan ohjelmatarjonnan kokonaisuus säilyy monipuolisena myös määräysvallan muutoksen jälkeen. Heti yrityskaupan toteuduttua Bauer laittoi katkolle lähes kaikkien Novan juontajien sopimukset ja yhtiössä aloitettiin yt-neuvottelut. Niiden seurauksena irtisanottiin 21 henkilöä, mm. Radio Novalla 19 vuotta juontanut Ile Jokinen, joka juonsi viimeisen lähetyksensä Novalla 2. helmikuuta 2016. Bauer Media tiedotti 8. helmikuuta 2016 lopettavansa radiokanava The Voicen, jonka tilalla aloitti uusi hittikanava Kiss. Samassa yhteydessä The Voicen entiset juontajat Anssi Honkanen, Niina Backman ja Oku Luukkainen siirtyivät Novalle. Myös ysärimusiikin erikoisohjelma Retroperjantai siirtyi Radio Novan ohjelmistoon. Omistus ja johto Radio Nova on osa Bauer Media Groupia. Kanavan aiempi omistaja oli 74 prosentin omistusosuudella MTV Oy, joka puolestaan siirtyi keväällä 2005 suomalaiselta Alma Media -viestintäkonsernilta ruotsalaisomistukseen. MTV Oy:n omistaa Telia Company AB. Ruotsalainen Modern Times Group omisti aiemmin osan Radio Novasta. Radio Novan toimitusjohtaja on Bauer Median tj. Sami Tenkanen. Bauer Median sisältöjohtajana toimii Hermanni Seppälä, Radio Novan ohjelmapäällikkönä Niina Jokiaho ja myyntijohtajana Sivi Purmonen. Novan toimitusjohtajana ennen sen siirtymistä Bauer Median omistukseen toimi Tomi Halonen. Musiikki ja ohjelmat Nykyisiä ohjelmia Radio Nova Liikenteessä Radio Novan Aamu Radio Novan Ilta Radio Novan Iltapäivä Radio Novan Päivä Radio Novan Viikonloppu Retroperjantai Radio Novan Listasunnuntai Radio Novan Sunnuntaibrunssi Kanavan musiikkiprofiili Radio Novalla soi keskitien pop ja rock. Radio Nova soittaa uuden musiikin lisäksi runsaasti klassikkokappaleita. Radio Novan musiikki lajitellaan tyylin, tunnelmaan, tempon ja aikakauden mukaan. Tämän jälkeen ne ajetaan tarkasti laaditun suunnitelman mukaisesti musiikinhallintaohjelmaan, joka sijoittaa kappaleet päivittäin oikeaan järjestykseen. Tavoitteena on laatia jokaiselle päivälle mahdollisimman sopiva tarjonta musiikin eri tyylilajeja, sopivasti kotimaista ja kansainvälistä musiikkia ja tunnelmaltaan vaihtelevia kappaleita. Radio Novaan lähetetään päivittäin kymmeniä uusia levyjä kuunneltavaksi. Jokainen biisi kuunnellaan ja arvioidaan mitkä niistä sopivat Radio Novaan soitettavaksi. Jokainen Radio Novassa soiva kappale arvioidaan laajoissa musiikkitutkimuksissa, joissa selvitetään mm. suomalaisten musiikkimieltymyksiä. Silti kanavan soittolistoja, etenkin niiden lyhyyttä on arvosteltu runsaasti blogeissa ja erilaisilla keskustelupalstoilla. Kanavan musiikkipäällikkönä toimii Bauer Median Head of Music Oku Luukkainen. Musiikkittuottajana on pitkään toiminut Rainer Savander. Radio Novassa on myös saattanut aiemmin kuulla tietyn artistin kokonaisen levyn kerralla. Esimerkiksi kesäkuussa 2012 Novassa vietettiin Chisu-päivää, jolloin soitettiin Chisun Kun valaistun 2.0 -levy kokonaisuudessaan. Yleisradion lopettama Heikki Harman Pop eilen – toissapäivänä -musiikkiohjelma siirtyi Radio Novalle, jonka profiilin kehitykseen Harma on tyytyväinen, ja se alkoi esittää ohjelmaa 7. kesäkuuta 2015 alkaen sunnuntaiaamuisin. Ohjelma on Radio Novan ensimmäinen säännöllinen toimitettu musiikkiohjelma. Pop eilen - toissapäivänä lähetettiin viimeisen kerran Novalla 26. joulukuuta 2015. Uutiset Radio Novan Uutiset: MTV:n tuottamat uutiset lähetetään tasatunnein arkisin 6-22 välisenä aikana ja viikonloppuisin 8-22 välisenä aikana. Radio Novan ja Forecan sääennuste: Sääennuste tulee aina uutisten päätteeksi ja noin 20 minuutin kuluttua uutisista aina silloin, kun juontaja on studiossa. Sääennusteen Radio Novalle tekee sääpalvelu Foreca. Vuoden 2017 lokakuussa uutisoitiin, että Alma Mediaan kuuluva Iltalehti alkaa tuottamaan Radio Novalle radiouutisia. Aiemmin radiouutisia tuottanut MTV Uutiset irtisanoi sopimuksensa Bauer Median kanssa. Täten MTV:n radiouutisten kahdenkymmenen vuoden yhteistyö Novan kanssa päättyi. MTV:n tuottamat uutislähetykset palasivat Radio Novan taajuuksille vuodenvaihteessa 2020–2021. Vanhoja ohjelmia Äänessä Vieras Mitä kuuluu Marja-Leena? Onnenillat Turpakäräjät Annika tosihommissa Suomilista TOP-20 Kannatti herätä! Mitä missä milloin - Radio Nova 10 vuotta Villa Nova Radio Nova spa Konttori Kesäteranssi Ilta auringossa Joonas Hytönen show Eppu raiteilla Muna vai kana? Peilipallo Goes Bikini Sininen Eläintarha Salovaara liikenteessä Reissumies Arttu Harkki Samuli FM Samuli Aaltosen Moniväriset Kalat Kansakunnan Kahvitunti Friday Night Fever Erikoismies Laitinen Pop eilen - toissapäivänä Seitsemän oikein After Work Ajoneuvos liikenteessä Enbuske & Linnanahde Crew Enbuske & Linnanahde Crew - Viikon parhaat Matkalla maailman ympäri Musabrunssi Musaa ja Sporttia Nova Stagen klubi Perjantai perjantai! Radio Novan illallinen Radio Novan Musiikin teho-osasto Spotify Chart Show Vappulandia Vapun Valtakunta Juontajat Minna Kuukka Anssi Honkanen Niina Backman Matti Airaksinen Jussi Halli Janne Virtanen Mari Valosaari Antti Haajanen Kimmo Vehviläinen Heidi Suomi Joanna Kuvaja Esko Eerikäinen Waldo Nanna Bhose Uutisankkurit Kati Savander Petteri Savolainen Jenni Kivessilta Antti Tuuri Raisa Pöllänen Mikko Rita Jari Heikkilä Kati Hyttinen Cyrila Cibulka Jouni Sipilä Entiset juontajat Aki Linnanahde Janne Kataja Arttu Harkki Taavi Salmivaara Mika Saukkonen Ile Jokinen Oku Luukkainen Sari Seppälä Joonas Hytönen Jone Nikula Nanna Ripattila Tico Anttonen Milla Mattila Jalle Niemelä Satu Risteli Salsa Sinisalo Minna Ottavainen Ari Hursti Samuli Aaltonen Paula Noronen Eppu Salminen Lorenz Backman Jani Rajalin Samuli Väänänen Elli Collan Annika Metsäketo Tuomas Enbuske Tuomas Rajala Marco Bjurström Katja Ståhl Rita Strömmer Jarkko Luoma Antero Mertaranta Matti Ylönen Vappu Pimiä Tytti Kiviharju Hanski Kinnunen Pertti Salovaara Lauri Salovaara Taajuudet Radio Gaala -palkinnot 1999, 2008, 2018 ja 2019 vuoden radiona. 2017 ja 2018 kanavapäällikkö Niina Jokiaho vuoden ohjelmapällikkönä. 2018 "Kun Aki polkee niin Radio Novan some kulkee" vuonna Vuoden Some. 2009 Radio Novan kehitys- ja tutkimuspäällikkö Irmeli Ekholm vuoden radioammattilainen. 2010 tutkimussuunnittelija Niina Pippuri vuoden radiotulokas. Mainos 'Aamuihmiset' palkittiin vuoden parhaana radiomainoksena. 2013 Radio Novan kuunnelmat eli Kuukan harrastajateatteri Vuoden äänituotanto Lähteet Aiheesta muualla Radio Novan kotisivut Bauer Median kotisivut Radio Novan virallinen YouTube-kanava Suomalaiset radioasemat Bauer Media Group Vuonna 1997 perustetut radioasemat


text: Radio Dei on vuonna 1997 toimintansa aloittanut suomalainen valtakunnallinen kaupallinen kristillinen radiokanava. Kanavan omistaa Kristillinen Media Oy ja sen päätoimittajana toimii Kirsi Rostamo ja ohjelmajohtajana Kai Kortelainen. Sen kuuluvuusalueella asuu yli 4 miljoonaa suomalaista. Viikoittaisia kuuntelijoita Radio Deillä on 130 000–160 000, yhteensä säännöllisiä ja satunnaisia kuuntelijoita on yli 733 000. Radio Dei oli vuonna 2019 Suomen tunnetuin kristillinen media ja sen tuntee 50,1 % 18 vuotta täyttäneistä suomalaisista. Tunnettuus korostui erityisesti 35–49-vuotiaiden (59 %), 50–64-vuotiaiden (59 %) ja akateemisesti koulutettujen keskuudessa (68 %). Radio Dein pääkohderyhmä on 25–55-vuotias aikuisväestö. Radio Dei on ainoa valtakunnallinen radioasema Suomessa jonka kuuntelijoista lähes puolet on perheellisiä. Vuonna 2021 Kai Kortelainen johti Radio Deissä kehityshanketta, jonka tuloksena kanava julkaisi 10. tammikuuta 2022 Dei Plus -striimauspalvelun. Radio Dein toimintaa tukee Kristityt Yhdessä ry. Kanavalla on yli 80 ohjelmayhteistyökumppania eri kirkkokunnista, seurakunnista ja järjestöistä. Ohjelmaprofiili Radio Dei soittaa musiikkia kaikenikäisille kristityille lähinnä hengellistä musiikkia (muun muassa gospelia, ylistysmusiikkia, virsiä). Päiväsaikaan kuullaan juonnettua lähetysvirtaa, keskusteluohjelmia, musiikkia sekä makasiinityyppistä lähetystä juontajan seurassa. Kanava lähettää MTV:n uutiset tasatunnein. Iltaisin ja viikonloppuisin uidaan "pintaa syvemmälle" kristillisten seurakuntien ja järjestöjen ohjelmien parissa. Vuoden 2009 ja 2010 adventtina ja jouluna toimi erillinen joulumusiikin nettiradio Jouludei-nimellä. Historia Radio Dein perusti Kirsi Rostamo, ja se aloitti toimintansa 3. marraskuuta 1997 Helsingissä. Latinankielinen nimi tarkoittaa ”Jumalan säteilyä”. Alussa Rostamon apuvoimina oli neljä yhteistyöpartneria ja yksi työntekijä. Aloitusvuonnaan asema tuotti 500 000 markan tappiot ja Rostamo itse työskenteli palkatta satsaten omaisuutensa asemaan. Asema pääsi tappiottomaksi neljän toimintavuoden jälkeen. Kirsi Rostamo sai kirkon tiedonvälityspalkinnon 2000 ja Golden Gospel -palkinnon 2008. Vuonna 2004 aseman kuuluvuusalue ulottuikin pääkaupunkiseudulta napapiirille saakka ja sen kuuluvuusalueella asui 3,2 miljoonaa ihmistä. Taloustutkimuksen mukaan pääkaupunkiseudulla noin 46 % asukkaista kuunteli asemaa ainakin satunnaisesti ja pohjoista kohden mennessä satunnaisten kuuntelijoiden määrä kasvoi, tavoittaen viikoittain 190 000 suomalaista. Vuonna 2005 kuuluvuusalueen peitto oli noin neljä miljoonaa ihmistä. Vuonna 2006 asema kuului jo neljällätoista paikkakunnalla ja sillä arvioitiin olevan päivittäin noin 75 000 kuuntelijaa sekä yli 12 työntekijää.. Radio Dei sai uuden toimiluvan vuosille 2012–2019. Vuonna 2014 kanavalla oli 200 000 viikoittaista kuuntelijaa, 19 työntekijää ja 20 taajuutta. Radio Deille myönnettiin toimilupalaajennus 5. marraskuuta 2015 alkaen Kajaanin seudulle ja Vaasaan. Lähteet Dei Plus Viitteet Aiheesta muualla Radio Dein kotisivut Suomalaiset radioasemat Kristillinen media Suomessa Vuonna 1997 perustetut radioasemat


text: Ihmisrotu on varsinkin aikaisemmin käytetty nimitys ihmisryhmästä, johon kuuluvilla yksilöillä on tiettyjä muista yksilöistä poikkeavia perinnöllisiä ominaisuuksia, jotka ovat heille suurin piirtein yhteisiä ja liittyvät tiettyyn maantieteelliseen alueeseen. Perinteiset länsimaiset rodun määritelmät ovat perustuneet näkyviin eroihin etenkin ihonvärissä, kasvonpiirteissä ja hiusten laadussa. Taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné luokitteli ihmiskunnan amerikkalaiseen, eurooppalaiseen, aasialaiseen ja mustaan rotuun, mistä tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja . Monet uskovat edelleen, että ihmiskunta jakautuu mongolidiseen, kaukasidiseen ja negridiseen päärotuun ja jotkut pitävät Australian kantaväestöä neljännen päärodun edustajina. Euroopassa ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät 1700-luvun puolivälissä. Käsitykset roduista ja tietyistä rotujaotteluista ovat vaihdelleet kulttuurista ja historian ajankohdasta toiseen. Rodun käsitteeseen on sisältänyt myös muita kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Esimerkiksi Yhdysvalloissa rodun käsite nivoutuu yhteen yhteiskuntaluokan käsitteen kanssa. Rotujaotteluun on liittynyt rotusyrjintää eli rasismia. Biologisen luokittelun käsitteenä ihmisen jakaminen rotuihin katsotaan perusteettomaksi käsitykseksi, sillä rotukriteereitä on vaikea määritellä, ja ihmisen geneettinen muuntelu on vähäistä ryhmien välillä. Esimerkiksi vaaleaa ihonväriä on vaikea yhdistää eurooppalaiseen rotuun, koska vaalea ihonväri ei kehittynyt Euroopassa. Eurooppalaiset olivat tummaihoisia vielä 8000 vuotta sitten, jonka jälkeen lähi-idästä alkoi saapua vaaleampi-ihoisia ihmisiä, joiden ihonväriin liittyvä geeni alkoi levitä. Eurooppalaisten iho vaaleni lopullisesti vasta 5800 vuotta sitten toisen vaaleaan ihoon liittyvän geenin yleistyessä. Geneettisessä mielessä rotuja ei ole, sillä erillisten luokkien sijaan ihmiskunta on geneettisesti samaa jatkumoa. Vanhan, laajalti näennäistieteelliseksi katsotun rodun käsitteen tilalle on yhteiskuntatieteessä tullut jako etnisiin ryhmiin ja yhteisöihin ja väestögenetiikassa populaatioihin eli kliineihin. Yhteiskuntatieteissä rotua tarkastellaan yhteiskunnallisesti tuotettuna rakenteena, sillä ihmisiä luokitellaan edelleen esimerkiksi ihonvärin perusteella ja ihmisiin liitetään etnisiin taustoihin liittyviä stereotypioita. Rotumäärittelyjen historiaa Antiikin maailmassa esimerkiksi filosofi Aristoteleen jaottelu kreikkalaisiin ja barbaareihin ei perustunut rotuun vaan heidät jaoteltiin niihin, jotka poliittisesti järjestäytyivät kaupunkivaltioiksi (kreikkalaiset), ja niihin, jotka eivät toimineet näin (barbaarit). Roomalaiset erottivat itsensä muista soveltamansa lakijärjestelmän perusteella, ja suurissa yksijumalaisissa uskonnoissa keskiajalla jaottelu kulki oikea- ja vääräuskoisten välillä. Kristinuskossa ja islamissa katsottiin, että kaikki ihmiset olivat kykeneviä kääntymään oikeaan uskoon. Myös juutalaisten goyn käsite liittyi juutalaiseen uskontoon, ei verenperintöön. Espanjassa reconquistan aikana hallitsijapari Isabella ja Ferdinand karkottivat maasta ensin juutalaiset vuonna 1492 ja myöhemmin muslimit vuonna 1502. Monet karkotettavista olivat kuitenkin kääntyneet kristityiksi välttyäkseen karkotukselta, minkä vuoksi suurinkvisiittori Tomás de Torquemada määräsi, että inkvisition tuli tutkia henkilöiden uskonnon lisäksi myös näiden sukutausta. Vain niiden, joiden onnistui todistaa sukutaustansa kristillisyys, sallittiin jäädä maahan. Määräyksestä kehittyi pian ”puhtaan veren” () periaate, jota voidaan pitää rotukäsitteen edeltäjänä. Eräissä kulttuureissa on kehitetty rotuluokituksia sosiaalisin tai taloudellisin perustein. Esimerkiksi Ruandan kansanmurhaan johtanut hutujen ja tutsien jaottelun on katsottu perustuvan alun perin enemmänkin yhteiskuntaluokkaan ja taloudellisiin tekijöihin kuin etnisiin näkökohtiin. Philip Gourevitchin mukaan hieman yleistäen ilmaistuna hutu muuttui tutsiksi, jos hän ryhtyi kasvattamaan nautakarjaa, ja tutsi muuttui hutuksi, mikäli hän rupesi viljelemään maata. 1800-luvulla John Hanning Speke vahvisti jaottelua tieteelliseen rasismiin perustuvalla haamilaisella teorialla, jonka mukaan tutsit kuuluvat ”korkeampaan” haamilaiseen ja hutut ”alempaan” banturotuun. Ensimmäiset rotuluokittelut Valistuksen aikana syntyneet eurooppalaiset rotuteoriat olivat osa uutta luonnontieteiden vertailevaa, tyypittelevää ja luokittelevaa lähestymistapaa maailmaan ja erilaisiin ilmiöihin. Carl von Linné, Johann Friedrich Blumenbach ja muut 1700-luvulla eläneet tutkijat mahdollistivat myöhemmän ”tieteellisen rasismin” tutkimalla ihmisiä osana eläinkuntaa eikä enää Jumalan muusta luonnosta eroavina luomuksina. Rotu määriteltiin niin sanotuissa klassisissa rotuluokitteluissa joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Fyysisten piirteiden lisäksi Ihmisryhmiä luokiteltiin myös esimerkiksi kauneuden ja rumuuden, kulttuurisen kehitystason ja henkisten ominaisuuksien mukaan. Ihonväri oli aluksi merkittävin fyysisistä luokittelupiirteistä. Rotujen välisten erojen uskottiin johtuvan kunkin ryhmän elinympäristöstä. Ajatus siitä, että jotkut ihmisrodut ovat lähtökohtaisesti parempia kuin toiset, pohjautuu osaksi myös 1800-luvulla kehitettyyn polygenismiteoriaan. Polygenismi lähti siitä oletuksesta, että ihmisrodut olisivat kehittyneet geneettisesti täysin itsenäisistä esivanhempien joukoista. Tämä mahdollisti sen, että eri rotujen välillä voisi vallita perustavanlaatuisia henkisiä eroja. Eurooppalaiset alkoivat samastua klassisten rotuluokittelujen myötä laajempaan valkoihoisten ryhmään. Eurooppalaiset luokittelijat ottivat antiikin Kreikan kauneusihanteen rotuhierarkian pohjaksi. Mitä kauempana ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän ”kaukasialaisena” häntä pidettiin. Ensimmäinen merkittävä nykyisen kaltainen rotukäsite esiintyi vuonna 1684 julkaistussa François Bernierin teoksessa Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l’habitent (”Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen”). Matkojensa perusteella Bernier jakoi ihmiskunnan neljään rotuun, joista ensimmäinen asutti valtaosaa Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta, Persiaa sekä Pohjois- ja Keski-Intiaa leviten aina Indonesiaan asti. Toinen ryhmä sijaitsi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, kolmas Itä- ja Keski-Aasiassa. Neljännen ryhmän muodostivat lyhytkasvuiset Skandinavian saamelaiset. Bernierin luokittelu ei ollut hierarkkinen kuten myöhemmät rotuteoriat. Hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät Euroopassa 1700-luvun puolivälin paikkeilla. Niiden tekijöitä olivat taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné, Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach sekä myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier. Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja. Linné jaotteli ihmiset vuonna 1735 ilmestyneessä teoksessaan Systema Naturae neljään rotuun: Homo sapiens americanus, joka oli punertava, temperamentikas ja alistuva; Homo sapiens europaeus: valkoinen, vakava ja vahva; Homo sapiens asiaticus: keltainen, melankolinen ja ahne sekä Homo sapiens afer: musta, passiivinen ja laiska. Myös Johann Friedrich Blumenbachin luokittelu viiteen rotuun perustui ihonväriin: kaukasialainen (valkoinen), mongolinen (keltainen), etiopialainen (musta), malajilainen ja amerikkalainen rotu (punertava). Fyysinen antropologia 1700-luvun lopulta alkaen siirryttiin tieteen yleisen kehityksen myötä ihmisten eroavaisuuksienkin tutkimisessa silmämääräisistä arvioista kohti tarkkoja mittauksia ja tulosten tilastollista käsittelyä. 1800-luvun puolivälissä ihmiskunnan eroavaisuuksien tutkiminen eriytyi omaksi tieteenalakseen, fyysiseksi antropologiaksi. Erityisesti Saksassa fyysisen antropologian edustajat katsoivat harjoittavansa ”ihmisen luonnonhistoriaa”. Uuden tieteenalan syntymisen yhteydessä rotututkimus muuttui myös aikaisempaa leimaavammaksi monia ihmisryhmiä kohtaan. Siihen vaikuttivat polygenetismin, eli käsityksen ihmiskunnan jakautumisesta useaan eri lajiin, syntyminen, henkisiä ja fyysisiä piirteitä koskevien väitteiden yhdistymisestä kallonmittaukseen eli kraniometriaan ja myös rotuluokitusten tulkitseminen evoluutioteorian pohjalta. Fyysisessä antropologiassa mitattiin aluksi kasvokulmia ja katsottiin, että mitä suorempi kasvojen kulma on, sitä kehittyneempi tai ”ihmismäisempi” henkilö tai rotu oli. 1840-luvulla siirryttiin kallonmittauksiin, erityisesti kallon leveyden ja pituuden suhteen eli leveys-pituus-indeksin mittaamiseen. Yleensä katsottiin, että pitkäkalloiset olivat kyvykkäämpiä kuin leveäkalloiset. 1800-luvulla tapahtunutta rotuajattelun järjestelmällistämistä on myöhemmin Keskustelu rodusta on tullut vaikeammaksi, koska rotua on tutkittu ainakin kahdella tasolla, maailmanlaajuisesti ja kansallisesti, ja eri tavoitteisiin pyrkien. Evoluutiobiologit ovat yleensä kiinnostuneita ihmiskunnasta kokonaisuutena ja keskittyvät tutkimuksissaan ihmisryhmien välisiin maailmanlaajuisiin eroavaisuuksiin. Siksi taksonomiset luokittelut ovat usein hyödyttömiä. Päätöksentekijät ja käytännön ammateissa työskentelevät (lainvalvonta, lääketiede) ovat yleensä kiinnostuneita lähinnä suppeammasta geneettisestä vaihtelusta ja pitävät siksi taksonomisia rotukategorioita hyödyllisinä. Esimerkiksi pääkallon ominaisuuksien perusteella voidaan yleensä arvioida, mihin rotuun ja ihmistyyppiin yksilö kuului. Tämä voi auttaa huomattavasti vainajien tunnistuksessa. Tutkimuksen ja mittakaavan erot ilmenevät kolmessa vuodesta 2002 lähtien julkaistussa tutkimuksessa: Rosenbergin ym. ”Genetic Structure of Human Populations”, Serre & Pääbon ”Evidence for Gradients of Human Genetic Diversity Within and Among Continents” ja Tangin ym. ”Genetic structure, self-identified race/ethnicity, and confounding in case-control association studies.” Sekä Rosenberg että Serre & Pääbo tutkivat yleistä geneettistä vaihtelua, mutta päätyivät eri johtopäätöksiin. Kun Rosenberg tutki yksilöitä eri populaatioista ympäri maailmaa maantieteestä välittämättä, Serre & Pääbo ottivat näytteitä valitessaan huomioon maantieteen. Rosenberg löysi todisteita geneettisille klustereille (”roduille”). Serre & Pääbo taas havaitsivat, että suhteessa maantieteelliseen tilaan ihmisten geneettinen vaihtelu on jatkuvaa (paikasta paikkaan) ja kliniaalista. Rosenbergin tutkimus liittyi lääketieteellisiin (epidemiologisiin) kysymyksenasetteluihin, kun taas Serren & Pääbon kiinnostuksen kohde oli ihmisen evoluutio. Tang ym. taas tutkivat geneettistä vaihtelua Yhdysvalloissa sen perusteella, kumpi on epidemiologisessa tutkimuksessa tärkeämpi arviointiperuste, henkilön rotu (etnisyys) vai maantieto. Tang havaitsi, että Yhdysvalloissa rotu/etnisyys on tärkeämpi kysymys, toisin kuin Serre & Pääbo. Lisätutkimus itsemääritellystä rodusta suhteessa populaation geneettiseen rakenteeseen vahvisti Tangin päätelmiä. Serre & Pääbo ennustivatkin globaalin ja kansallisen tason ristiriidat analyysissään: Rotukäsitteen tilalle käsitteet kliini ja populaatio 1900-luvun alussa eräät antropologit kyseenalaistivat ja lopulta hylkäsivät väitteen biologisten rotujen vastaavuudesta kielellisten ja kulttuuristen ryhmien kanssa. Väestögenetiikan nousu johti jotkut biologit ja antropologit pitämään jopa koko rotukäsitteen hylkäämistä järkevänä. Syitä siihen oli pääasiassa neljästä: empiiriset todisteet, määritelmälliset ongelmat, vaihtoehtoisten käsitteiden helppo saatavuus ja eettiset ongelmat. Ensimmäisinä kyseenalaistivat rotukäsitteen empiirisin perustein antropologit Franz Boas, joka tutki fenotyyppejä, ja Ashley Montagu, joka tukeutui genetiikkaan. Edward O. Wilson ja William L. Brown kyseenalaistivat käsitteen eläintieteen näkökulmasta ja lisäksi torjuivat väitteen rodun ja alalajin vastaavuudesta. Yhden ratkaisevista uusista havainnoista geno- ja fenotyyppisen vaihtelun uudelleenmäärittelemiseksi teki antropologi C. Loring Brace: kun muuntelut, joihin vaikuttavat luonnonvalinta, migraatio tai geneettinen ajautuminen, noudattavat maantieteellisiä rajoja, maantieteelliset muutokset ovat ”kliinejä”. Tämä näkökulma kohdisti huomion fenotyyppisiin eli ilmiasuun perustuviin rotumääritelmiin (esimerkiksi ihonväriin, pään muotoon tai hiustyyppiin perustuvat määritelmät) liittyvään ongelmaan, ne jättävät huomiotta useita muita tekijöitä (kuten veriryhmän), jotka eivät ole yhteneväisiä kyseisten rotumääritelmien kanssa. Niinpä antropologi Frank Livingstone päätteli, että koska kliinit ylittävät rodullisia rajoja, ”ei ole rotuja, vaan vain kliinejä”. Havaittuaan, että 85 % homo sapiensin geneettisestä vaihtelusta on yhteistä kaikille populaatioille eikä populaatioiden välistä, geneetikko Richard Lewontin esitti, että sekä ’rotu’ että ’alalaji’ ovat huonoja termejä sovellettuna ihmispopulaatioihin. Lewontinin näkemystä on kritisoitu, ja sitä on pidetty virhepäätelmänä. A. W. F. Edwardsin mukaan vaikka geneettinen vaihtelu (yksittäiset alleelit) on enimmäkseen yhteistä kaikille ihmispopulaatioille, tämä ei sinällään kerro mitään rotuluokittelujen tarkoituksenmukaisuudesta. Kun yksittäisten alleelien sijasta tarkastellaan suurta joukkoa alleeleja, havaitaan, että niiden esiintymisfrekvenssit ovat tilastollisesti riippuvaisia toisistaan siten, että tietyssä populaatiossa tietyt alleelit ovat yleisempiä kuin toisessa populaatiossa. Siten rotuluokittelut ovat mahdollisia. Se, onko Lewontinin näkemys virhepäätelmä vai ei, riippuu Ranajit Chakrabortyn mukaan siitä, miten rotu-käsite määritellään: mikäli katsotaan, että roturyhmien tulisi erottua tarkasteltassa vain yhtä tiettyä yksilön ominaisuutta, on Lewontin osoittanut, ettei ihmiskunta jakaudu selkeisiin roturyhmiin. Kuitenkin tarkasteltaessa suurempaa joukkoa erilaisia ominaisuuksia ovat roturyhmät tunnistettavissa. D. J. Witherspoon ym. (2007) tutki kysymystä ”kuinka usein kaksi yksilöä yhdestä populaatiosta ovat geneettisesti erilaisempia kuin kaksi eri populaatioista valittua yksilöä”. Kysymyksen vastaus riippui tutkittujen lokusten määrästä: kymmenellä lokuksella todennäköisyys oli noin 30 %, sadalla noin 20 % ja tuhannella noin 10 %. Ihmispopulaatioiden tapauksessa lukuisat läheiset ja sekoittuneet populaatiot kasvattavat näitä todennäköisyyksiä edelleen. Jos kuitenkin tutkitaan useita tuhansia lokuksia ja maantieteellisesti toisistaan kaukaisia populaatioita, vastaus on 0 %. Tutkijoiden mukaan tulee olla varovainen tehtäessä johtopäätöksiä yksilöiden fenotyypeistä näiden maantieteellisen tai geneettisen taustan perusteella. Edellä esitettyjen ongelmien lisäksi toisen maailmansodan jälkeen tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota rotu-uskomusten käyttöön syrjinnän, rotuerottelun, orjuuden ja kansanmurhan yllykkeinä. Ihmiskunnan jakoon rotuihin liittyviin moraalisiin ja poliittisiin ongelmiin kiinnitettiin huomiota erityisesti 1960-luvulla Yhdysvalloissa kansalaisoikeusliikkeen ja kolonialismikriittisten liikkeiden myötä. Biologiassa rodun käsitettä ovat korvanneet ’populaatio’ tai ’kliini’. Käsitteet eivät sulje toisiaan pois, ja useat tutkijat käyttävät molempia. Yhteiskuntatieteellisissä yhteyksissä ’rotua’ on korvannut ’etnisyys’ viitatessa ryhmiin, jotka määrittelevät itsensä kulttuurin tai kansallisuuden perusteella. Ihmisen evoluution malleja Minkä tahansa biologisen rotumääritelmän pitää vastata kysymyksiin rotujen välisten erojen kehittymisestä ihmisen evoluutiossa. Lähes koko 1900-luvun antropologit ovat kuitenkin joutuneet luottamaan puutteelliseen fossiiliaineistoon ihmisen evoluution historiasta. Heidän mallinsa ovat harvoin antaneet hyvän pohjan rotujen alkuperän tarkasteluun. Nykytutkimus ja molekyylibiologia ovat kuitenkin tuottaneet huomattavasti uutta tietoa ihmisen menneisyydestä. Antropologien keskuudessa on väitelty Homo sapiensin alkuperästä. Homo erectus muutti Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan noin miljoona vuotta sitten. Väittely keskittyy kahteen teoriaan: kehittyikö Homo erectus Homo sapiensiksi suurin piirtein samanaikaisesti Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa, vai kehittyikö se vain Afrikassa syrjäyttäen myöhemmin Homo erectuksen Euroopassa ja Aasiassa? Kumpikin malli tuo mukanaan erilaisia skenaarioita rotujen synnystä. Ensimmäisen mallin puolustajat, muun muassa Frayer ym., pitävät todisteinaan fossiilien anatomista jatkuvuutta Etelä- ja Keski-Euroopan, Itä-Aasian ja Australian alueilla. Anatomisten samankaltaisuuksien ajatellaan johtuvan geneettisistä samankaltaisuuksista. Suuret geneettiset samanlaisuudet ihmisten välillä eivät heidän väitteidensä mukaan todista yhteisestä esi-isästä vaan heijastavat jatkuvaa geenivirtaa eri ihmispopulaatioiden välillä ja näiden populaatioiden yhteyksiä toisiinsa. Tärkein piirre tässä mallissa on se, että siinä Homo sapiensin evoluutiolla on miljoonia vuosia aikaa, mikä on enemmän kuin riittävästi eri rotujen kehittymiselle. Leiberman ja Jackson ovat kuitenkin huomauttaneet, että tämä malli riippuu useista jo valmiiksi rodun käsitteestä juontuvista päätelmistä. 1990-luvulta lähtien saatu tieto on johtanut biologiassa rodun kyseenalaistamiseen evoluutiolinjana. Laajasti ymmärrettynä rotukäsitteestä on tullut synonyymi alkuperälle. Ihmisen geneettistä vaihtelua koskevien ja arkeologisten tutkimustulosten mukaan Itä-Afrikka on kaikkien ihmisten alkukoti, josta Homo sapiens muutti korvaten Homo erectuksen noin 60 000 vuotta sitten. Australian alkuperäisasukkaita pidetään varhaisena muuttoryhmänä, joka on pysynyt pitkään eristyneenä. Suurinta osaa muista ryhmistä, kuten eurooppalaiset, aasialaiset ja intiaanit, on pidetty yhtenä, toisilleen sukua olevana ryhmänä, joka on syntynyt myöhemmässä muuttoliikkeessä Afrikasta. Vielä 2010-luvun alussa ajateltiin yleisesti, että ihmisrotuja vastaavat geneettiset luokat olivat syntyneet suoraviivaisesti omina kehityslinjoinaan Afrikasta lähdön jälkeen viimeisten 50 000 vuoden aikana. Vuonna 2009 alkaneen muinaisten ihmisten DNA:n tutkimuksen nopean kehityksen myötä on kuitenkin selvinnyt, että ihmisväestöjen nykyinen rakenne on täysin erilainen kuin vielä vain kymmenen tuhatta vuotta sitten. Nykyiset väestöt ovat toisistaan yhtä paljon poikenneiden varhaisempien väestöjen risteytymiä, jotka taas olivat edellisten väestöjen risteytymiä ja niin edelleen. Risteytyessään nämä muinaiset väestöt ovat usein kadonneet, kuten pohjoiseuraasialaiset, jotka antoivat perimänsä eurooppalaisille ja Amerikan alkuperäisasukkaille. 1980-luvulta lähtien on huomattu ihmisen sisäisen geneettisen vaihtelun olevan verrattain vähäistä, minkä on tulkittu olevan osoitus lajin nuoruudesta ja lajin on ajateltu olevan jopa liian nuori kehittämään alalajeja. Ihmisen perimässä on kuitenkin noin kolme miljardia nukleotidia, ja kaksi ihmistä eroaa toisistaan keskimäärin kolmella miljoonalla nukleotidilla. Suurin osa näistä eroavaisuuksista on neutraaleja, mutta osa on myös toiminnallisia, ja ne vaikuttavat ihmisten välisiin fenotyyppisiin eroihin. Populaatiogenetiikan alalla uskotaan näiden neutraalien erojen kuvastavan ihmisen väestöhistoriaa. Ihmispopulaatio kulki pullonkaulan läpi ennen nopeaa lisääntymistä Afrikasta saapuneiden migraatioiden aikaan. Seurauksena oli Afrikan ja Euraasian populaatioiden välisiä eroja noin 100 000 vuotta sitten (noin 5 000 sukupolvea) ja myöhemmin Euroopan ja Aasian populaatioiden välisiä eroja 40 000 vuotta sitten (noin 2 000 sukupolvea). Pienen populaation nopealla kasvulla on kaksi merkittävää vaikutusta geneettisen vaihtelun jakautumiseen. Ensiksi, niin kutsuttu perustajavaikutus tapahtuu, kun perustajapopulaatiot tuovat mukanaan uuteen populaatioon vain osan aiemman suuren populaation geneettisestä vaihtelusta. Toiseksi, kun perustajapopulaatiot hajaantuvat enemmän maantieteellisesti, todennäköisyys kahden eri perustajapopulaation yksilön lisääntymiseen pienenee. Se vähentää geenivirtaa kahden maantieteellisen ryhmän välillä ja samalla kasvattaa ryhmien geneettistä etäisyyttä. Vuonna 2010 Svante Pääbon johtama tutkimusryhmä julkaisi tutkimuksen, jonka mukaan ei-afrikkalaisten ihmispopulaatioiden perimässä on 1–4 prosenttia neandertalinihmisten geenejä, eli lajit ovat lisääntyneet keskenään historian aikana. Jotkut tieteilijät, muun muassa Milford H. Wolpoff pitävät tätä tärkeänä todisteena rotujen erillisistä evoluutiolinjoista, kun taas toiset, esimerkiksi Christopher B. Stringer ja Laurent Excoffier katsovat, että lajien sekoittuminen on vain pieni vähämerkityksellinen yksityiskohta Homo sapiensin kehityksessä ja pitävät Afrikkaa edelleen kaikkien ihmisten alkukotina. Uusi tieto ihmisen geneettisestä vaihtelusta on käynnistänyt keskustelun rodun käsitteestä uudelleen. Suurin osa erimielisyyksistä koskee kysymyksiä uuden tiedon tulkitsemisesta, erityisesti siitä, ovatko aiemmat päätelmät rodusta oikeita. Tutkijoiden suuri enemmistö ei pidä Afrikasta tulleissa migraatioissa eronneita ryhmiä alalajeina. Toiset kuitenkin kiistelevät siitä, pitäisikö noitä evoluutiolinjoja kutsua ”roduiksi” tai ”rotulinjoiksi”. Argumentteja rotulinjojen puolesta Geneettisessä tilastoaineistossa näkyy jonkin verran eroavuuksia ihmispopulaatioiden keskimääräisissä DNA-sekvensseissä. Joidenkin tutkimusten perusteella keskimääräisten sekvenssieroavuuksien huippuarvot saadaan populaatioille, joiden jakauma noudattaa tiettyä maantieteellistä jakaumaa, esimerkiksi mantereita. Tutkimuksissa havaitaan, että saman mantereen ihmiset voivat olla keskenään samankaltaisia. Yleensä kuitenkin manner on siihen liian iso populaatioyksikkö, ja mantereen ihmispopulaation sisäinen vaihtelu on yleensä suurempi kuin mannerpopulaatioiden välinen keskimääräinen vaihtelu. Usein populaatiotutkimuksia kritisoidaan ryhmäidentiteetin luomisesta edeltä käsin. On myös esitetty, että ryhmäidentiteetti voitaisiin määritellä vain geneettisen datan perusteella, jolloin vallitsevasta populaatiorakenteesta saataisiin todisteita. Esimerkiksi Rosenbergin tutkimusryhmä. pystyi sijoittamaan 1 056 yksilöä 52 populaatiosta ympäri maapalloa kuuteen geneettiseen klusteriin, joista viisi vastaa perinteistä jaottelua mongolidiseen, euripidiseen, negridiseen, australidiseen ja Amerikan alkuperäiskansojen ”punaiseen” ihmisrotuun. Tutkimukset, jotka sijoittavat yksilöitä ryhmiin, jättävät kuitenkin epäselväksi, mitä yhteistä mitatuilla eroilla on käsitteen rotu kanssa. Joillakin historiallisesti sekoittuneiksi tiedetyillä rodullisista tai etnisistä ryhmistä ei ole homogeenistä perimää. Esimerkiksi monien Yhdysvaltain mustien perimä on sekoitus länsiafrikkalaista ja eurooppalaista perimää. Vuonna 2005 julkaistun tutkimuksen mukaan yhdysvaltalaisten ja taiwanilaisten itse arvioiman etnisen identiteetin ja tutkijoiden näille tilastollisesti luomien geneettisten ryhmien välille voidaan osoittaa yhteys. Tang et al. analysoivat DNA-näytteet 3 636 yksilöltä 15 paikkakunnalta Yhdysvalloista ja Taiwanilta ja esittivät näytteiden perusteella yhteyden yksilön itse ilmoittaman etnisen identiteetin – valkoinen (White), musta (Black), itäaasialainen (East Asian) tai latino (Hispanic) – 0,14 prosentin virhemarginaalilla. Argumentteja rotulinjoja vastaan Tutkimukset ovat osoittaneet, että 85 prosenttia kaikesta ihmisten välisestä geneettisestä vaihtelusta löytyy jo yhden kielellisen tai kansallisen ryhmän, esimerkiksi ranskalaisten tai japanilaisten, sisältä. Jäljelle jäävästä vaihtelusta noin 15 prosenttia ilmenee kansallisten, samaan ”rotuun” kuuluvien, ryhmien välillä (esimerkiksi japanilaisten ja korealaisten tai ranskalaisten ja espanjalaisten väliltä) ja ainoastaan 6 prosenttia – 10 prosenttia muuntelusta esiintyy perinteisesti määriteltyjen rotujen väliltä. Antropologien Lieberman ja Jackson mielestä rodun määrittelemiselle evoluutiolinjojen perusteella on kuitenkin olemassa paljon syvempiä metodologisia ja käsitteellisiä ongelmia. He tähdentävät, että mallia puoltavat ”molekyyliset ja biokemialliset todisteet käyttävät jo rodun käsitettä alkuperäisten näytteidensä ryhmittelyssä”. Esimerkiksi suuret ja vaihtelevat pohjoisamerikkalaisten ja eurooppalaisten ryhmät nimetään valmiiksi valkoisiksi jo ennen DNA-analyysiä. Se rajoittaa ja vääristää tulkintaa, suhteita evoluutiolinjoissa sekä jättää huomiotta tärkeitä ympäristötekijöitä, jotka ovat jo itsessään vaikuttaneet geneettiseen vaihtelevuuteen. Heidän mukaansa empiirisen tutkimuksen merkittävyydestä huolimatta monet tutkimukset käyttävät rodun käsitettä huolimattomasti. He toteavat, että tutkimusten laatijat löytävät todisteita suurille eroavuuksille koska ovat jo alun perinkin pitäneet rotua pätevänä käsitteenä. Uudet tutkimukset osoittavatkin geneettisen vaihtelun olevan tasaista ja jatkuvaa myös alueilla, joita on ennen pidetty homogeenisina, ja tutkimuksissa olleiden aukkojen olevan riippuvaisia näytteidenottotavoista. Tutkimuksen tekijät eivät kyseenalaista evoluutiolinjoja käyttävän tutkimuksen merkitystä vaan vain rotu-sanan käytön, koska jo termi ”populaatio” riittää selittämään tutkimustuloksia. Rotu oikeusantropologiassa Oikeusantropologiassa pyritään ihmisen luurangosta tai sen osasta tunnistamaan henkilön ikä, sukupuoli ja ”rotu” tai etninen ryhmä. Oikeusantropologiassa rodunmääritys tapahtuu vertailemalla näytekalloa referenssikokoelmissa olevista pääkalloista tehtyihin mittauksiin. Yhdysvalloissa oikeusantropologit pystyvät noin 80 prosentin todennäköisyydellä päättelemään ihmisen kallosta henkilön rodun. Maassa pääkallot on ryhmitelty roduittain joko henkilön syntymätodistuksen tai kuoleman jälkeisen ruumiinavauksen perusteella. Rotu ei kuitenkaan tässä tarkoita puhtaasti biologisesti määräytynyttä populaatiota vaan kertoo ”mihin sosiaalisesti luotuun ’rotukategoriaan’ henkilö on sijoitettu”. Rotu lääketieteessä Lääketieteessä tutkimuksessa rotua on käytetty muuttujana muun muassa epidemiologisissa tutkimuksissa kuolleisuutta arvioidessa ja joiden sairauksien, kuten sirppisoluanemian yhteydessä. Jotkut tutkijat katsovat, että vaikka rotu ajan myötä osoittautuisi karkeaksi ja tehottomaksi menetelmäksi ihmisten geneettisten erojen ymmärtämisessä, sillä voi olla tärkeä väliaikainen rooli. Koska rotumääritelmät ovat epämääräisiä ja vaikeasti luokiteltavia, ainoaksi käytännölliseksi luokittelumenetelmäksi on muodostunut ihmisten itseidentifikaatio. Rotu on havaittu selittäväksi tekijäksi muun muassa kroonisen munuaistaudin etenemisessä, lihavuudessa ja harmaakaihissa. Tutkimustulokset ovat joskus ristiriitaisia. Esimerkiksi Yhdysvalloissa korkea verenpaine on todettu yleisemmäksi afroamerikkalaisilla kuin valkoisilla, mutta toisaalta nigerialaisilla ja jamaikalaisilla, jotka ovat ”etnisesti mustia”, korkeaa verenpainetta on vähemmän kuin yhdysvaltalaisilla valkoisilla. Mustilla korkeaa verenpainetta esiintyi 14–44 % ja valkoisilla 27–55 %. Vaaleaa ihoa pidetään ihmisen hyvinvoinnille tärkeän D-vitamiinin tuotantoa tehostavana sopeutumana. Toisaalta tumma iho on päiväntasaajan alueiden sopeutuma auringonvalon polttavaa vaikutusta vastaan. National Human Genome Research Instituten johtaja Francis Collinsin mukaan ”rotu” ja ”etnisyys” ovat huonosti määriteltyjä käsitteitä, jotka toimivat useiden erilaisten ympäristö- ja geneettisten tekijöiden, kuten maantieteellisen alkuperän, sosioekonomisen statuksen, koulutuksen ja terveydenhuollon tason korvikkeena. Hän katsoo, että tieteessä pitäisi luopua näistä epäsuorista vaikutuksista. Myös tutkija Michael Root on esittänyt, että rotu tällaisena selittävänä tekijänä lääketieteessä tutkimuksessa on merkki niistä geeneistä, jotka määrittävät lääkkeitä metabolisoivia entsyymejä ja että nykytieteen tulokset rodusta asettavat epäilyksenalaiseksi rodun käyttämisen lääketieteellisesti merkittävänä selittävänä tekijänä. Helmikuussa 2001 Archives of Pediatrics and Adolescent Medicine -lehden toimituskunta pyysi, etteivät tutkijat enää käyttäisi käsitettä ”rotu” selittävänä muuttujana eivätkä käyttäisi vanhentuneita käsitteitä. Myös jotkin muut lehdet, kuten New England Journal of Medicine ja American Journal of Public Health ovat myöhemmin antaneet samankaltaiset ohjeet. Rotu yhteiskunnallisena ilmiönä Monien tutkijoiden mielestä rotu on käsitteenä aina sisältänyt myös muita kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Nykyinen 1700-luvulla kehitetty käsitys rodusta perustuu aikakauden näkemykseen ihmisten, luonnon ja Jumalan muodostamasta hierarkkisesta järjestelmästä. Jumalan tai luonnon auktoriteetin perusteella määritellystä rotuhierarkiasta muodostui perustelu kolonialismille ja orjuudelle. 1800-luvun alussa katsottiin, että eurooppalaiset, afrikkalaiset ja intiaanit olivat omia erillisiä lajejaan, ja afrikkalaisten katsottiin olevan vähiten inhimillisiä ja taksonomisesti lähinnä apinoita. Käsitys rodusta ja siihen liittyvät ennakkoluulot ja myytit ovat syvään juurtuneita eri kulttuureihin ja vaikuttavat käsityksiin ihmisten biologisista eroista ja kulttuureista. Yhdysvalloissa 1900-luvun lopussa syntynyt kriittinen rotuteoria torjuu rodun luonnollisena, biologisena ja fysiologiaan pohjautuvana jaotteluna ja määrittelee rodun sosiaaliseksi konstruktioksi, kulttuuriseksi keksinnöksi, jonka avulla ihmisiä sorretaan ja hyväksikäytetään. Rasismi Rotukäsitteeseen on aina liittynyt muitakin kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Jo taksonomian isän Carl von Linnén rotuluokittelussa ryhmiin liitettiin luonteenpiirteitä, ja myöhemmin Francis Galtonin kehittämässä ”tieteellisessä rasismissa” siitä tuli ihmisryhmien arvottamisen väline. Rasismi on aate tai toiminta, jossa ihmisten ulkonäön, fyysisten piirteiden tai ”kansanluonteen” erilaisuudella perustellaan eriarvoista kohtelua eli syrjintää. Rasismia voivat olla myös toimintatavat ja sellaiset yhteiskunnalliset rakenteet, jotka johtavat näihin seikkoihin perustuvaan eriarvoisuuteen. Rotusyrjintä on yleisin rasistinen käytäntö. Se merkitsee tiettyyn etniseen ryhmään kuuluvien suosimista tai johonkin tiettyyn etniseen ryhmään kuuluvien syrjintää esimerkiksi työelämässä, oikeudenkäytössä, julkisissa palveluissa tai asunnonvuokrauksessa. Rotuerottelu on käytäntö, jossa ihmisiä erotellaan rodun perusteella normaaleissa toiminnoissa kuten koulutuksessa, palveluissa tai asumisessa. Rotuerottelua on harjoitettu maiden lainsäädännöistä huolimatta tai harvemmin lainsäädännön kautta muun muassa Etelä-Afrikassa apartheidin aikana ja Yhdysvaltain etelävaltioissa aina 1960-luvulle asti. Rotuluokittelut Rotu on suurelta osin poliittinen ja sosiaalinen kysymys, ja sen määritelmät ja erilaiset rotuluokittelut eroavat eri maissa. Yhdysvaltain hallinto on määritellyt joukon ”rotuja”, joita käytetään väestönlaskennassa ja tilastoissa. Vuoden 2000 väestönlaskennassa käytetty rotuluokittelu perustui ihmisten omaan ilmoitukseen. Yhdysvaltain käyttämät rotuluokat ovat yhteiskuntapoliittisia eivätkä antropologisia käsitteitä. Luokittelussa on sekä rotuun että henkilön alkuperämaahan perustuvia luokkia. Esimerkiksi Brasiliassa on käytössä huomattavasti yhdysvaltalaista luokittelua laajempi järjestelmä, ja Haitissa käytetty määritelmä ”valkoisesta” poikkeaa huomattavasti Yhdysvaltain määritelmästä. Etelä-Afrikassa säädettiin vuonna 1950 väestö- ja rekisteröintilaki (Population Registration Act), jossa esitettiin menetelmä kaikkien eteläafrikkalaisten rodun määrittelemiseksi ja rekisteröimiseksi ja joka toimi kaiken myöhemmän apartheid-lainsäädännön pohjana. Lain perusteella kaikki Etelä-Afrikan kansalaiset rekisteröitiin joko eurooppalaisiksi, värillisiksi tai alkuasukkaiksi. Uusi kategoria ”aasialaiset” lisättiin lakiin vuonna 1959 maan intialaisia varten. Ihmisen rodun määrittelyn perustaksi otettiin ”yhteisön hyväksyntä”, ja sitä laajennettiin myöhemmin ottamaan lukuun henkilön ulkonäkö ja sukujuuret, jotta voitiin estää vaaleiden afrikkalaisten ”esiintyminen” valkoisina. Värillisten erottamiseksi valkoisista käytettiin muun muassa seuraavia määrittelyjä: henkilön hiusten piirteet muun karvoituksen ominaisuudet ihon värisävy kasvonpiirteet kotikieli ja erityisesti afrikaansin taito asuinalue, ystävät ja tuttavat työ sosiaalinen asema ja yhteiskuntaluokka ruokailu- ja juomatottumukset Rotu ja älykkyys Rodun ja älykkyysosamäärän yhteyksien tutkiminen on älykkyyden tutkimuksen kiistanalainen osa-alue. Sen pyrkimyksenä on tarkastella etnisten ryhmien välisten älykkyyserojen taustaa, luonnetta ja seurauksia. Tutkimussuuntauksen kritiikki kohdistuu sekä rotumäärittelyjen epätieteellisyyteen että älykkyyden määrittelyn vaikeuteen. Erot koulumenestyksessä eri rotujen välillä korreloivat hyvin älykkyysosamäärämittausten tulosten kanssa. Yhdysvalloissa on todettu, että 12. luokkaa käyvät afroamerikkalaiset oppilaat suoriutuvat koulussa keskimäärin yhtä hyvin kuin valkoiset 8. luokkaa käyvät oppilaat. Latinalaisamerikkalaisilla tulokset ovat vain hieman parempia kuin afroamerikkalaisilla. Taloustieteilijä Steven Levittin ja toimittaja Stephen Dubnerin mukaan sosioekonomisen aseman vakioimisen jälkeen afroamerikkalaisten ja valkoisten lasten oppimistulosten ero ei ole havaittavaissa viisivuotiailla lapsilla, mutta ero ilmenee jo kaksi vuotta myöhemmin. Syynä tähän voivat olla erot koulujen opetuksen tasossa: afroamerikkalaiset lapset käyvät yleensä kouluja, jotka ovat 60 %:sti ”mustia” ja valtaosa näistä kouluista on tasoltaan huonoja. ”Mustia” kouluja käyvät valkoiset lapset eivät menesty kokeissa yhtään paremmin kuin heidän afroamerikkalaiset koulutoverinsa. Rotu ja fyysinen suorituskyky Rodulla on arveltu olevan vaikutusta ihmisten fyysiseen suorituskykyyn. Yhdysvalloissa, jossa afroamerikkalaiset muodostavat väestöstä noin 11 %, maan ammattilaisurheilijoista 60 % on afroamerikkalaisia. Sadan metrin juoksussa kymmenen sekunnin haamurajan on alittanut kaikkiaan 71 juoksijaa, joista syntyperältään irlantilais-australialaista Patrick Johnsonia ja valkoihoista ranskalaista Christophe Lemaitrea lukuun ottamatta kaikki ovat mustaihoisia. Tutkijat ovat yrittäneet tarjota selityksiä länsiafrikkalaisten pikajuoksijoiden hallitsevalle asemalle. Entinen keskimatkojen juoksija ja neurologi Roger Bannister on arvellut erojen johtuvan mustien anatomian ja fysiologian erityispiirteistä. Hänen mukaansa afrikkalaistaustaisten urheilijoiden lihakset ovat sopeutuneet lämpimiin olosuhteisiin ja pystyvät tuottamaan energiaa nopeasti. Myös vähäisemmästä ihonalaisen rasvan määrästä voi hänen mukaansa olla etua. Australialaisen tutkijan Daniel McArthurin mukaan kymmenistä tutkituista olympiatason pikajuoksijoista vain muutamalta on puuttunut perimästään aktiivinen muoto geenistä ACTN3. McArthurin mukaan yksi syy afrikkalaistaustaisten juoksijoiden menestymiselle voikin olla ACTN3:n ja muiden juoksunopeuden kannalta hyödyllisten perinnöllisten ominaisuuksien keskittyminen tietylle alueelle. Toisaalta vuonna 2010 julkaistun professori Andre Bejan johtaman tutkimusryhmän tekemän tutkimuksen mukaan merkittävin selittävä tekijä eroihin urheilumenestyksessä on urheilijan navan sijainti suhteessa tämän ruumiseen. Napa sijaitsee kehon massakeskipisteessä ja länsiafrikkalaisilla urheilijoilla tämä sijoittuu keskimäärin kolme senttiä korkeammalle kuin eurooppalaisilla urheilijoilla, mikä tutkijoiden mukaan selittää länsiafrikkalaisten menestyksen pikajuoksussa. Eurooppalaisten ruumiinrakenne puolestaan on edullisempi uinnissa. Lukuisten tutkimusten perusteella on kuitenkin ilmennyt, ettei afroamerikkalaisten yliedustus ammattiurheilussa Yhdysvalloissa, tai yleisemmin ”mustan rodun” menestys huippu-urheilussa, johdu ylivertaisista biologisista ominaisuuksista. Vaikka on ilmeistä, että toisten yksilöiden geneettiset ominaisuudet ovat paremmin soveltuvia eri urheilulajeihin kuin toisten, ei ole voitu osoittaa, että nämä ominaisuudet korreloisivat yksilöiden ihonvärin kanssa. Amby Burfootin mukaan pohjois- ja itäafrikkalaiset urheilijat tyypillisesti menestyvät kestävyyslajeissa kuten maratonissa ja länsiafrikkalaiset voima- ja nopeuslajeissa kuten pikajuoksussa ja pituushypyssä vaikka molemmat ryhmät perinteisesti olisi luokiteltu ”mustaan rotuun” kuuluviksi. Ihmisen noin 100 000 geenistä vain 1–6 vaikuttaa ihonväriin eikä niiden perusteella voida tehdä oletuksia muista ominaisuuksista. Länsi- ja itäafrikkalaiset ovat molemmat ”mustia”, mutta eroavat toisistaan fyysisen suorituskyvyn osalta enemmän kuin suurimmasta osasta valkoisista. Professori John Hobermanin mukaan myytti mustien urheilijoiden fyysisestä ylivoimaisuudesta on laajalle levinnyt uskomus niin valkoisissa kuin mustissakin yhteisöissä eri puolilla maailmaa. Tämän uskomuksen on katsottu vaikuttavan siihen, mitä urheilulajeja eri urheilijat ryhtyvät harrastamaan ja kuinka vahvasti urheilijat uskovat mahdollisuuksiinsa menestyä lajissa. Myytti toimii siten itsensä toteuttavana uskomuksena, vaikka se ei perustu tieteellisiin tutkimustuloksiin. Professori Donald Siegelin mukaan afroamerikkalaisten urheilijoiden menestys Yhdysvalloissa ei siksi kerrokaan poikkeuksellisen lahjakkaasta ihmisryhmästä vaan pikemminkin maan etnisten ryhmien välisistä suhteista ja niiden pohjalla olevista uskomuksista. Modernissa teknologisessa yhteiskunnassa keskeisiä taitoja ovat kyky prosessoida tietoa sekä rakentaa ja käyttää koneita. Sosiologi Harry Edwardin mukaan uskomus mustien fyysisen suorituskyvyn ylivertaisuudesta on keino ylläpitää valkoisten stereotypioita ja vaarallinen, koska se johtaa helposti ”älyllisen alivertaisuuden” hypoteesiin. Christophe Lemaîtren alitettua ensimmäisenä ”valkoihoisena juoksijana” kesällä 2010 10 sekunnin rajan 100 metrin juoksussa tiedotusvälineissä käsiteltiin laajasti juoksijan rotua. Lemaître itse katsoi, että keskustelu rodusta ja ”valkoihoisista juoksijoista” oli absurdia ja osoitti huonoa makua. 1930-luvulla natsit käyttivät Paavo Nurmen ja muiden suomalaisten juoksumenestystä todisteena valkoisen rodun ylemmyydestä. Myöhemmin suomalaiset eivät enää menestyneet, kun juoksemisen kulttuuri hiipui. Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Virallisia kannanottoja US Census Bureau: rodun määritelmä. Muut American Anthropological Associationin verkkosivusto roduista peruskoulujen opettajille ja tutkijoille Malik, Kenan: Rodusta kiistelevät ovat väärässä. Suomentanut Ville Lähde. Niin & näin 1/2013. Rautanen, Mika: Kalloharppi piirtää pääasiassa laajoja kaaria. Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim 23/2008. Sinokki, Jani: Rodusta ja rotujen olemassaolosta. Tieteessä tapahtuu 5/2020. (PDF) 49 Kansatiede, antropologia Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Rekursiivinen akronyymi on itseensä viittaava lyhennesana (tai toisinaan oikeammin kirjainlyhenne), joka toistuu lyhenteen auki kirjoitetussakin muodossa. Rekursiiviset akronyymit ovat kehämääritelmiä, sillä niissä lyhenne määritellään itsensä avulla. Esimerkkejä tietotekniikan alalta Rekursiiviset akronyymit ovat erityisesti hakkerien suosima huumorin laji, joten niitä tapaa monien avoimen lähdekoodin ohjelmistojen nimissä. Pine-sähköpostiohjelman nimen kerrotaan usein tulevan sanoista Pine is not Elm (’Pine ei ole Elm’) viitaten Elm-sähköpostiohjelmaan, mutta eräs Pinen alkuperäisistä kehittäjistä on sanonut, että alun perin ohjelman nimi ei ollut lyhenne lainkaan. Nykyisin ohjelman nimi on virallisesti Program for Internet News and E-mail (’Internetin uutisryhmien ja sähköpostin [luku]ohjelma’). GNU-projektin tavoin myös Linux-käyttöjärjestelmän nimen on joskus arveltu muodostuneen rekursiivisena akronyyminä sanoista Linux is not Unix (’Linux ei ole Unix’). Oma lukunsa on GNU-projektissa kehitettävän Hurd-käyttöjärjestelmäytimen nimi. Sitä voisi luonnehtia kaksitasoiseksi rekursiiviseksi akronyymiksi, sillä Hurd on itsessään akronyymi sanoista Hird of Unix-Replacing Daemons (’joukko Unixin korvaavia taustaprosesseja’), ja hird puolestaan on määritelty akronyymiksi sanoista Hurd of Interfaces Representing Depth (’joukko syvyyttä edustavia ohjelmointirajapintoja’). Sanoina sekä hurd että hird ovat vain tätä varten keksittyjä muunnelmia englannin sanasta herd (’lauma’), sillä ne kaikki lausutaan samalla tavalla [həːd]. Koko nimi GNU Hurd on siis gnuulaumaan viittaava sanaleikki. Muita esimerkkejä Rekursiivista nimeämistä esiintyy satunnaisesti muissakin yhteyksissä. Katso myös Akronyymi ja kirjainlyhenne Bakronyymi Lähteet Lyhenteet Sanasto-oppi it:Acronimo#Acronimo ricorsivo


text: Richard Matthew Stallman (s. 16. maaliskuuta 1953 New York) on yhdysvaltalainen ohjelmoija, vapaiden ohjelmistojen puolestapuhuja, GNU-projektin ja Free Software Foundationin perustaja. Stallman tunnetaan hakkeripiireissä myös nimensä alkukirjaimista muodostetulla käyttäjätunnuksellaan rms. Stallmanin kehittämiin ohjelmiin lukeutuvat GNU Emacs, GNU C -kääntäjä (gcc) ja GNU Debugger (gdb). Hän on luonut GNU GPL -lisenssin, joka on yksi suosituimmista vapaiden ohjelmistojen levityslisensseistä. 1990-luvun puolivälistä Stallman on kuitenkin käyttänyt valtaosan ajastaan poliittiseen vaikuttamiseen ja vapaiden ohjelmistojen puolesta puhumiseen. Hän on myös vastustanut ohjelmistopatentteja ja tekijänoikeuslain laajennuksia. Stallman ei ole kapitalismin vastustaja, mutta hän on sitä mieltä, että valtioiden pitäisi estää yrityksiä kasvamasta liian suuriksi ja tekemästä ikäviä asioita, joihin hänen mielestään kuuluu suljetun koodin ohjelmien tekeminen ja myyminen. Vuoden 2016 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa hän kannatti Bernie Sandersia. Vuonna 2019 Stallman luopui Free Software Foundationin johtajuudesta mutta jatkaa GNU-projektin johdossa. Stallman oli puolustanut edesmennyttä Marvin Minskyä, jota syytettiin yhteyksistä Jeffrey Epsteiniin, mistä johtuen hän joutui cancelloiduksi. Elämäkerta Stallman tutustui tietokoneisiin ensi kerran 1960-luvulla ollessaan vielä koulussa. Päästyään töihin IBM:lle Stallman kirjoitti ensimmäisen tietokoneohjelmansa. Vaikka Stallmanilla oli lahjoja tutkimustyöhön (hän työskenteli jonkin aikaa Rockefeller Universityn biologian laitoksella), jatkoi hän tietokoneiden parissa ja lähti opiskelemaan Harvardiin. Ensimmäisenä opiskeluvuonnaan 1971 hänet palkattiin MIT:n tekoälylaboratorioon. Myöhemmin hän oli työnvuokrausyrityksen palkkalistoilla, jossa tapasi asianajaja Eben Moglenin. 1980-luvulla Stallmanille tärkeä hakkeriyhteisö MIT:ssä alkoi hajota. Tietokonevalmistajat alkoivat sulkea ja patentoida lähdekoodiaan estääkseen sen käytön kilpailijoiden tietokoneissa. MIT:n tekoälylaboratorion väki siirtyi vähitellen kaupallisiin, keskenään kilpaileviin yhtiöihin. Stallmanilta edellytettiin MIT:ssä salassapitosopimusta, jonka hän hylkäsi periaatteidensa vastaisena 1983. Välirikon seurauksena hän erosi seuraavan vuoden alussa omistautuen täysipäiväisesti GNU-projektille, jonka oli perustanut syyskuussa 1983. Vuonna 1985 Stallman julkaisi GNU-manifestin, jossa hän esitti tarpeen luoda vapaa käyttöjärjestelmä nimeltä GNU. Järjestelmän oli tarkoitus olla yhteensopiva Unixin kanssa. Pian syntyi Free Software Foundation -yhdistys, joka alkoi ajaa Stallmanin asettamia tavoitteita. Vuonna 1989 Stallman loi käsitteen copyleft, joka on lakitekninen tapa suojata vapaiden ohjelmistojen levitysoikeutta tekijänoikeuslaeilla. Valmiiksi saadut työkalut ja niiden levityslisenssi GPL takasivat kaikille ohjelmoijille mahdollisuuden kirjoittaa vapaita ohjelmistoja. Vapaus oli kuitenkin näennäistä, sillä epävapaita osia tarvittiin yhä toimivan kokonaisuuden aikaansaamiseksi. Suuri osa uudesta GNU-käyttöjärjestelmästä oli 1990-luvun vaihteessa jo lähes valmis, vain ydin puuttui. GNU-projekti keskitti ponnistuksensa HURD-nimisen ytimen kehitystyöhön, mutta Linus Torvaldsin alulle panema Linux valtasi sille varatun paikan GNU-ohjelmissa. Yhteenliittymän tuloksena oli ensimmäinen vapaa käyttöjärjestelmä, jonka nimestä on kiistelty. Stallman ja hänen kannattajansa ovat tarkkoja siitä, että kokonaisuutta kutsutaan nimellä GNU/Linux, vaikka suuren yleisön ja valtamedian keskuudessa Linux ilman GNU-etuliitettä on käytännössä vakiintunut. Pahasti myöhästynyt HURD oli vuonna 2006 käyttökelpoinen, mutta se ei ole päihittänyt Linux-ydintä vakaudessa tai suosiossa. Stallmanille myönnettiin Grace Murray Hopper -palkinto vuonna 1990 ja vuonna 1996 kunniatohtorin arvonimi ruotsalaisessa Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa. Stallman käyttää Thinkpad x200 kannettavaa, jossa ilmainen käynnistysohjelma libreboot ja Trisquel GNU/Linux käyttöjärjestelmä. Katso myös Vapaa ohjelmisto Free Software Foundation GNU GNU GPL Linux (GNU/Linux) Free Software Song Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Hakkeriyhteisö ja eettisyys. 2002. Richard M. Stallmanin haastattelu Sam Williams: Free as in Freedom 2.0 2010, Stallmanin elämäkerta GNU Emacs Yhdysvaltalaiset ohjelmoijat Vuonna 1953 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit Free Software Foundation Grace Murray Hopper -palkinnon saajat