text: Historian kuluessa useat valtiot ja valtakunnat on nimetty uudelleen, liitetty johonkin toiseen, lakkautettu tai jaettu osiin. Varhaishistoria (noin ennen vuotta 800 eaa.) Kolkhiksen kuningaskunta (noin 1200-luku – 550 eaa.), Persian valloittama Media (noin 650 – 550 eaa.), Persian valloittama Muinainen Persia Urartu (noin 900 – 585 eaa.) Foinikialaiset kaupunkivaltiot: (1200 – 539 eaa.), Persian valloittama Siidon Tyros (noin 1500 – 332 eaa.), Aleksanteri Suuren valloittama Arvad Byblos Ugarit, merikansojen tuhoama Batrun Beirut Baalbek Bhrundia, muinainen valtio Lähi-idässä Ebla (noin 3500–1600 eaa.), heettiläisten tuhoama Elam (noin 3200–645 eaa.), Assyrian valloittama Saba Mari Susa Uruk Fryygia (1100–600 eaa.), Lyydian valloittama Lyydia (1200–546 eaa.) Persian valloittama Israelin kuningaskunta (noin 1020–721 eaa.), Assyrian valloittama Juudan kuningaskunta, syntyi Israelin jakautuessa 928 eaa, Assyrian valloittama 701 eaa. Moab, Israelin valloittama noin 1000 eaa., itsenäistyi Israelista uudelleen 843 eaa. Edom, Israelin valloittama noin 1000 eaa., itsenäistyi Juudasta uudelleen 843 eaa., Assyrian valloittama 800 eaa. Ammonin kuningaskunta Aram-Damaskoksen kuningaskunta Filistea Jeriko Pohjois-Afrikka Egypti (syntyi noin 3000 eaa.) Ylä-Egypti Ala-Egypti, Ylä-Egyptin valloittama, jonka jälkeen syntyi yhtenäinen Egyptin valtakunta Vanha valtakunta (2649–2134 eaa.) Ensimmäinen välikausi (2134–2040 eaa.), jakaantui Keskivaltakunta (2040–1640 eaa.) Toinen välikausi (1640–1532 eaa.) Hyksot valloittavat Ala-Egyptin Uusi valtakunta (1532–1070 eaa.), jakaantui osiin Kerma (noin 1700–1520 eaa.), Egyptin valloittama Kreeta Minolaisen Kreetan valtiot (3000–1450 eaa.): Knossos Faistos Khania Mallia Kiina Xia kuningaskunta (2100–1600 eaa.), Shang-dynastian kukistama Shang kuningaskunta (noin 1766–1122 eaa.), Zhou valtakunnan kukistama Zhou kuningaskunta (1122–481 eaa.), hajosi löyhästi liittoutuneiksi pikkuvaltioksi 770 eaa. (ns. kevättä ja syksyä -ajanjakso) ja 481 eaa. Zhou-dynastia lakkaa olemasta kokonaan. Väli-Amerikka Olmeekkivaltiot (noin 1500–400 eaa.) Ensimmäisiä esiklassisen mayakulttuurin kaupunkivaltioita: Nakbe (noin 1400 eaa. – noin 100–200 jaa.), hylättiin Antiikin aika (noin 800 eaa. – 500 jaa.) Afrikka Kushin kuningaskunta (1070 eaa. – 350 jaa.), Aksumin valloittama, jonka jälkeen jakaantui Nobatiaan, Makkuraan ja Alwaan Numidian kuningaskunta (202–46 eaa.), liitettiin Roomaan Aksum (1–975), valloittajakansojen tuhoama Tripoli, foinikialaisten kaupunkivaltio Karthago (814 – 146 eaa.), foinikialaisten perustama, Rooman valloittama Eurooppa Etruskien kaupunkivaltioita (Rooma kukisti etruskit 300-luvulla eaa.) Arretium Caere Clusium Perusia Populonia Rusellae Tarquinii Veji Vetulonia Volaterrae Volsinii Vulci Daakian kuningaskunta (noin 200 eaa. – 106 jaa.) Rooman valloittama Illyria, Rooman valloittama 165 eaa. Traakia, Rooman valloittama 168 eaa. Rooman valtakunta, osittain Aasiassa ja Afrikassa (753 eaa. – 395 jaa.), jakaantui Länsi- ja Itä-Rooman valtakunniksi Gallian keisarikunta (260–274), irtaantui Roomasta, mutta Rooman takaisinvaltaama Länsi-Rooman valtakunta (395–480), Ostrogoottien valloittama Antiikin Kreikka Epeiros, Rooman valloittama 168 eaa. Makedonia (Perustettiin noin 700 eaa. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 168 eaa.) Kaupunkivaltiot (polis) Osa antiikin Kreikan kaupungeista perustettiin jo mykeneläisen kulttuurin aikana. Tärkeitä kreikkalaisia kaupunkivaltioita olivat muun muassa: Argos Ateena Byzantion (megaralaiset perustivat kaupungin noin 667 eaa.) Delfoi Efesos Ferai Khalkedon (megaralaiset perustivat kaupungin noin 667 eaa.) Korintti Megalopolis (Epameinondas perusti kaupungin 370 eaa.) Megara Messene (Epameinondas perusti kaupungin 370 eaa.) Miletos Sparta Syrakusa Theba Aleksanteri Suuren valtakunta Aleksanteri Suuren valloittama valtakunta ulottui Euroopan, Aasian ja Afrikan alueelle. Se hajosi pian hänen kuolemansa jälkeen pienempiin osiin. Ptolemaiolainen Egypti (324 – 30 eaa.) Antigonoksen kuningaskunta (324 – 310 eaa.) Lysimakhoksen Traakia (324 – 281 eaa.) Seleukidien Persia (312 – 164 eaa.) Pontoksen kuningaskunta (291 – 62 eaa.), Rooman valloittama Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta (250 – 130 eaa.) Intialais-kreikkalainen kuningaskunta (180 eaa. – noin 10 jaa.) Paflagonia (joutui Pergamonin vallan alle 200-luvulla eaa.) Pergamon (282 – 133 eaa.) liitettiin Roomaan Bithynia (328 – 75 eaa.) liitettiin Roomaan Aasia Funanin kuningaskunta (100 – 600-luku), Chenlan valloittama Kantolin kuningaskunta (400-luvulla) Koguryo (37 eaa. – 668 jaa.), Sillan ja Kiinan Tang-dynastian tuhoama Silla (57 eaa. – 935 jaa.), Goryeon valloittama Rouranin kaanikunta (300 – 500-luku) Etelä-Aasia Kosalan kuningaskunta (700 – 500-luku eaa.), Magadhan valloittama Kashin kuningaskunta (700 – 500-luku eaa.), Kosalan valloittama Angan kuningaskunta (700 – 500-luvun loppu eaa.), Magadhan valloittama. Vrijji (700-luku eaa.) Malla Chetiya Vatsa, Avantin valloittama Kuru Panchala, Magadhan valloittama 500-luvulla eaa. Matsya Shurasena Assaka (noin 700–300 eaa.), Magadhan valloittama Avanti, Magadhan valloittama Gandhara (500-luku eaa. – 1021 jaa.), muslimien valloittama Kamboja Magadha valtakunta (684–320 eaa.), Maurya-valtakunta (321–185 eaa.), jakaantui pienemmiksi valtioksi Kušana-valtakunta (noin 100 eaa. – 200 jaa.), Gupta-valtakunnan ja Sassanidien valtakunnan valloittama Sātavāhana (230 eaa. – 199 jaa.), hajosi pienemmiksi valtioksi Gupta-valtakunta (noin 300–600), hajosi pienemmiksi valtioiksi hunnien hyökättyä maahan Chola (250 eaa. – 1279) Etu-Aasia Kaaria, Persian ylivallan alle 545 eaa. ja Aleksanteri Suuren valloittama 334 eaa. Parthia (237 eaa. – 220), Sassanidien dynastian syrjäyttämä Tyros (126–64 eaa.), Rooman valloittama Israelin toinen kuningaskunta, (142–63 eaa.), Rooman valloittama Kappadokia, liitettiin Roomaan vuonna 17 Palmyran valtakunta (260–273), irtaantui Roomasta, mutta Rooman takaisinvaltaama Minaean Saba , Himyarin valloittama Himyar (115 eaa. – 525 jaa.) Qataban Hadramawt Sophenen armenialainen kuningaskunta (200-luku eaa. – 94 jaa.), liitettiin Armenian kuningaskuntaan Kommagenen (163 eaa. – 72 jaa.), liitettiin Roomaan Kaukasia Kolkhis eli Kolkheti (noin 300-luku – 66 eaa.), Rooman valloittama Lazica eli Egrisi (noin 200-luku – 562), Bysantin valloittama Iberian kuningaskunta (302 eaa. – 580 jaa.), Sassanidien valtakunnan valloittama Albanian kuningaskunta (400-luku eaa. – 800-luku jaa.), Rashidunin kalifaatin valloittama Armenian kuningaskunta (331 eaa. – 428 jaa.), Rooman ja Sassanidien valtakuntien jakama vuonna 328, kuningaskunta säilyi Sassanidien alaisuudessa vuoteen 428 asti. Kiina Taistelevien valtioiden aika 481–221 eaa. Kiina on hajonneena useisiin valtioihin. Seitsemän suurinta: Chu Han Qi Qin Wei Yan Zhao Qin valloittaa muut valtiot vuoteen 221 eaa. mennessä ja hallitsija ottaa käyttöön nimen keisari ja perustaa uuden dynastian. Qin-dynastia (221 eaa. – 206 eaa.) Han-dynastia (206 eaa. – 220 jaa.) Kolmen kuningaskunnan aika Wei-kuningaskunta (220–265), vallankaappaus ja Jin-dynastian perustaminen Shu Han -kuningaskunta (221–263), Wei-kuningaskunnan valloittama Wu-kuningaskunta (222–280), Jin-dynastian valloittama Jin-dynastia (265–420), yhdisti kolmen kuningaskunnan alueet, mutta hajosi osiin. Kaakkois-Aasia Nam Việt (258–111 eaa.), Han-dynastian valloittama Kantoli Amerikka Väli-Amerikka Sapoteekkivaltioita (n. 1400 eaa. – 700 jaa.) Monte Alban (n. 500 eaa. – 750 jaa.), väestö siirtyi itään Esiklassisen mayakulttuurin kaupunkivaltioita: El Mirador (n. 600 eaa. – n. 150 jaa.), hylättiin Cival (n. 600 eaa. – n. 100–200 jaa.), hylättiin Cerros (n. 50 eaa. – 400 jaa.), hylättiin Etelä-Amerikka Moche-kuningaskunta (100 eaa. – 600 jaa.), Huarien valloittama Keskiaika (noin 500-luku – 1400-luku) Eurooppa Länsi-Eurooppa Frankkien valtakunta Friisian kuningaskunta (noin 600 – 734), Frankkien valtakunnan valloittama Brycheiniog (400-luvun loppu – 1070), n. 650 – 740 unionissa Dyfedin kanssa, Normannien valloittama Dogfeiling (445 – n. 700), syntyi Gwyneddin itärajalle, liitettiin takaisin Gwyneddiin Ergyng (400-luvun loppu – n. 650), muodostui osista Glywysingia ja Gwenttiä, yhdistyi Gwentin kanssa Meirionnydd (n. 400-luku – n. 800-luku), liitettiin Gwyneddiin Rhufoniog (445–540), liitettiin takaisin Gwyneddiin Rhos (n. 400-luku – n. 800-luku), liitettiin Gwyneddiin Dunoding (n. 460 – 925), liitettiin Gwyneddiin Glywysing (– 942), yhdistyi Gwentin kanssa Morgannwgiksi Gwent (n. 500 – 942), yhdistyi Glywysingin kanssa Morgannwgiksi Seisyllwg (680–920), yhdistyi Dyfedin kanssa muodostaen Deheubarthin Ceredigion (400-luku – 900-luvun alku), liitettiin Deheubarthiin Dyfed (n. 410 – 920), yhdistyi Seisyllwgin kanssa Deheubarthiksi Deheubarth (920–1197), muodostui Seisyllwgin ja Dyfedin yhdistyessä, jakaantui osiin Morgannwg (942–1091), muodostui Glywysingin ja Gwentin yhdistyessä, Normannien valloittama Gwynllwg (400-luku – 1090), Normannien valloittama Gwynedd (400-luku – 1282), Englannin valloittama Powys (400-luku – 1160), jakaantui kahtia Ala- ja Ylä-Powysiin Powys Fadog, Ala-Powys, (1160–1277), muodostui Powysin jakautuessa kahtia, Englannin valloittama Powys Wenwynwyn, Ylä-Powys (1160–1283), muodostui Powysin jakautuessa kahtia, antautui Englannille Northumbria (653–954) Mercia (527–918), liitettiin Englantiin Itä-Anglia (noin 500-luku – 917), liitettiin Englantiin Essex (527–825), liitettiin Wessexiin Kent (noin 450–871), liitettiin Wessexiin Sussex (477–825), liitettiin Wessexiin Wessex (519–927), muodostui Englannin kuningaskunnaksi Mannin kuningaskunta (1079–1266), Viikinkien perustama, liitettiin Skotlantiin Burgundi (884–1477) Bretagne Savoiji Etelä-Eurooppa Ostrogoottien valtakunta (493–553), Bysantin tuhoama Kirkkovaltio Lotharingia Sardinian kuningaskunta Pisan tasavalta (1200-luku – 1406), liitettiin Florencen tasavaltaan Travunia (noin 800-luku – 1018), liitettiin Dukljaan Pagania (noin 800-luku – 900-luku), liitettiin Raškaan Duklja (1000-luku – 1148), liitettiin Raškaan Zahumlje tai Hum (850-luku – 1150), liitettiin Raškaan Raškan tai Serbian ruhtinaskunta (768–1217), muodostettiin Serbian kuningaskunnaksi Serbian kuningaskunta (1217–1346), Serbian keisarikunta (1346–1371), jakaantui osiin Moravian Serbia (1371–1403), Ottomaanien valtakunnan vasalliksi, jonka jälkeen alueelle perustettiin Serbian despotaatti Brankovića (1371–1412), liitettiin Serbian despotaattiin Serbian despotaatti Zetan ruhtinaskunta Prilepin kuningaskunta (1371–1395), Ottomaanien valtakunnan valloittama Velbazhdin ruhtinaskunta (1371–1395), Ottomaanien valtakunnan valloittama Serbian despotaatti (1402–1540), liitettiin Ottomaanien valtakuntaan Bosnian kuningaskunta (n. 1300-luku – n. 1400-luku), Osmanien valtakunnan valloittama. Hertegovina (1448–1483), Osmanien valtakunnan valloittama. Pannonian Kroatian ruhtinaskunta (noin 600-luku – 925), yhdistyi Dalmatian Kroatian kanssa Kroatian kuningaskunnaksi Dalmatian Kroatian ruhtinaskunta (noin 700-luku – 925), yhdistyi Pannonian Kroatian kanssa Kroatian kuningaskunnaksi Kroatian kuningaskunta (925–1102), 1102–1527 personaaliunionissa Unkarin kanssa, jonka jälkeen Itävallan alaisuuteen Aragonia (n. 1000-luku–1479), yhdistettiin Kastiliaan. Asturian kuningaskunta Navarran kuningaskunta Leónin kuningaskunta Kastilia Córdoban kalifaatti Taifa-kuningaskunnat Keski-Eurooppa Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (843–1806) Pohjois-Eurooppa Bjarmia (noin 890-1250), Bjarmiaa käytettiin aluenimenä vielä 1600-luvulle asti Islanti (noin 900–1264), sisällissodan heikentämänä liitettiin Norjaan Tanska-Norja (1380–1536), Norja menetti statuksensa kuningaskuntana 1536 ja rinnastettiin Tanskan maakuntiin Kalmarin unioni (1397–1523), valtioliitto hajosi Ruotsiksi ja Tanska-Norjaksi Kvenland (noin 600-1100), Ruotsi valloitti Pohjanmaan alueen 1300-luvulla Itä-Eurooppa Kasaarien valtakunta (500-luku – 967), Kiovan valloittama Masovia (1138–1526), liitettiin Puolaan Brjanskin ruhtinaskunta (1200-luku – 1356), Liettuan valloittama Kiovan rus (Kiovan ruhtinaskunta) (880-luku – 1100-luku) Novgorodin tasavalta (1136–1478), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama Moskovan ruhtinaskunta (1283–1547), laajentui Moskovan Venäjäksi Smolenskin ruhtinaskunta (1100-luvulta vuoteen 1404), Liettuan valloittama Rjazanin ruhtinaskunta (1097–1521), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama Tverin ruhtinaskunta (1246–1485), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama Severia Vladimir–Suzdal (1157–1364), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta (1199–1392), jaettiin Puolan ja Liettuan välillä Transilvanian ruhtinaskunta (1571–1711), liitettiin Itävaltaan Astrahanin kaanikunta (1466–1557), Moskovan Venäjän valloittama Volgan Bulgaria (600-luku – 1240-luku), Kultaisen ordan valloittama Kultainen orda (1240-luku – 1400-luvun loppu), hajosi Siperian, Qasimin, Kazanin, Astrahanin, Kazakkien, Uzbekkien, Krimin ja Suur-ordan kaanikuntiin Kazanin kaanikunta (1438–1552), Moskovan Venäjän valloittama Qasimin kaanikunta (1452–1681), liitettiin Moskovan Venäjään Suur-ordan kaanikunta Nogaiden kaanikunta Theodoron ruhtinaskunta (noin 1204 – 1475), Ottamaanien valtakunnan valloittama Bysantin valtakunta Rooman valtakunta hajosi 400-luvulla itäiseen ja läntiseen osaan. Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476 ja tämän jälkeen Rooman perintöä jatkoi Itä-Rooma josta käytetään myös nimitystä Bysantti. Bysantin valtakunta (395–1453) Vuonna 1204 tapahtuneen neljännen ristiretken jälkeen Bysantin valtakunta hajosi pienempiin osiin: Latinalainen keisarikunta – Ristiretken osanottajien perustama keisarikunta, jonka pääkaupunki oli Konstantinopoli. Thessalonikan kuningaskunta (1204–1224) – Keisarikunnan alainen kuningaskunta. Ateenan herttuakunta (1204–1456) Akhaian ruhtinaskunta (1205–1432) Naksoksen herttuakunta (1204–1579) – Venetsian omistuksessa. Nikaean keisarikunta (1204–1261) – Valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261. Epeiroksen despotaatti (1204–1261) Trebizondin keisarikunta (1204–1461) Aasia Lähi-itä Arabien kalifaatti: Umaijadien kalifaatti, Damaskos 661–750 Abbasidien kalifaatti, Bagdad 750–1258, myöhemmin Kairossa mamelukkien alaisuudessa 1260–1517 Kilikian armenialaiskuningaskunta (1198–1375), mamelukkien kalifaatin valloittama Jerusalemin kuningaskunta (1099–1291) Edessan kreivikunta (1098–1149) Antiokian ruhtinaskunta Tripolin kreivikunta Kyproksen kuningaskunta Rumin sulttaanikunta Osmanien valtakunta (1281–1923) Kaukasia Abhasian kuningaskunta (780-luku – 975), liittyi Georgian kuningaskuntaan Kakheti (noin 700-luku – 1104), Georgian kuningaskunnan valloittama Tao-Klardžetin ruhtinaskunta (813–978), yhdisti georgialaiset valtiot Georgian kuningaskunnaksi Tbilisin emiraatti (736–1080), Seldukkien valtakunnan valloittama Georgian kuningaskunta (978–1466), jakaantui sisällissodan seurauksena kolmeen kuningaskuntaan (Kakheti, Kartli ja Imereti) ja viiteen ruhtinaskuntaan (Abhasia, Mingrelia/Samegrelo, Guria, Svanetia ja Samtskhe) Armenian emiraatti (637–884) Artsakhin kuningaskunta (1000–1261) Armenian kuningaskunta (885–1045) Keski- ja Pohjois-Aasia Kovaresmia (1077–1231) Mongolivaltakunta Uiguurien valtakunta (744–840) Itä-Aasia Balhaen kuningaskunta (698–926), Liao-dynastian valloitti länsiosan ja perusti alueelle Dongdan kuningaskunnan, itäosat Goryeolle Taebongin kuningaskunta (901–918), Goryeon valloittama Dongdan kuningaskunta (926–936), liitettiin Liaon kuningaskuntaan Hubaekjen kuningaskunta (892–936), Goryeon valloittama Goryeon kuningaskunta (918–1392), Kiinan dynastiat: Sui-dynastia, (581–619) Tang-dynastia, (618–907) Song-dynastia, (960–1279) Yuan-dynastia, (1271–1368) Ming-dynastia, (1368–1644) Etelä-Aasia Pallava, (275 – 800-luvun loppu) Palan valtakunta (750–1120), hajosi Sena-dynastian hyökkäyksiin Rashtrakutan kuningaskunta (753–982) Kakatiya (1083–1323) Hoysala (1040–1346) Ghaznavidien valtakunta (962–1187), Ghuridien valloittama Ghuridien valtakunta (1149–1212) Kaakkois-Aasia Champan kuningaskunta (192–1832), Vietnamin valloittama pääasiassa 1471, lopullisesti 1832 Chenlan kuningaskunta (500-luku – 681), jakaantui Maa- ja Vesi-Chenlaan Vesi-Chenla (681–790), Sailendran valloittama Maa-Chenla (681–715), jakaantui useiksi pieniksi kuningaskunniksi Shambpupura Mataramin kuningaskunta (732–1006), Srivijayan tuhoama Kahuripanin kuningaskunta (1019–1045), jakaantui Kedirin ja Janggalan kuningaskunniksi Janggalan kuningaskunta (1045–1117), yhdistettiin Kedirin kuningaskuntaan Kedirin kuningaskunta (1045–1221) Sukhothain kuningaskunta (1238–1583), liitettiin Ayutthayan kuningaskuntaan Singhasariin kuningaskunta (1222–1293), jakaantui Majapahitin ja Pajajaranin kuningaskunniksi Srivijayan kuningaskunta (600-luku – 1300-luku), Majapahitin kuningaskunnan valloittama Majapahitin kuningaskunta (1293–1527), Demakin sulttaanikunnan valloittama Khmerien valtakunta (802–1431), Ayutthayan kuningaskunnan tuhoama Afrikka Itä-Afrikka Alwa (350–1505) Etiopian keisarikunta (1137–1974) Makkura (600–) Nobatia (350–) Lalibela Adal Funj Länsi- Afrikka Ghanan kuningaskunta (noin 700 – 1205) Takrur (noin 800 – 1100) Beninin kuningaskunta (noin 1250 –) Malin kuningaskunta (noin 1200 – 1500) Songhain kuningaskunta (noin 1450 – 1590), Marokon kukistama Aïr Oyo (noin 1300 – ) Ife (noin 1300 – ) Keski- ja Etelä-Afrikka Kongon kuningaskunta Ndongo Mwene Mutapa (Zimbabwen valtakunta) (1220–1450) Monomotapan valtakunta Torwa Kanem (700–1380), Bornun valloittama ja pakottama yhdistymään Transkei (Bantustan) Bophuthatswana (Bantustan) Venda (Bantustan) Ciskei (Bantustan) Amerikka Väli-Amerikka Teotihuacán (noin 100–750), tuntemattomat valloittajat Mayojen valtioita Uxmal (n. 600–1000) Calakmul (–909) Quiriguá (n. 600–900) Tikal (n. 200–900), hylättiin Palenque (–700), hylättiin Popo Copán (n. 400-luku – 800-luku), hylättiin Chichén Itzá (n. 600–987), tolteekkien valloittama Tulum (1200–1521) Mayapán (–1350) Tolteekkien valtakunta (noin 900 – 1168), Chichimeekkien valloittama Chichén Itzán tolteekkidynastia (987–1221), Mayapanin valloittama Tepaneekkien valtakunta (n. 1200–1428), Azteekkivaltakunnan valloittama Acolhua (n. 1200–1400-luku), liittoutui Azteekkien kanssa ja liitettiin myöhemmin Azteekkivaltakuntaan Azteekkivaltakunta (1325–1521), Espanjan valloittama Taraskien valtakunta (n. 1300–1530), Espanjan valloittama Teotitlan Tlaxcallan Yopitzinco Metztitlan Miksteekkien kuningaskunta Etelä-Amerikka Wari (myös Huari, 500–1000), jakaantui pikkuvaltioksi Tiwanaku-valtakunta (375–1000), jakaantui pikkuvaltioiksi Chimú-valtakunta (noin 1200–1470), Inkavaltion valloittama Inkavaltakunta (noin 1200–1535), Espanjan valloittama Varhainen uusiaika (1500-luku – 1800-luku) Eurooppa Itävallan Habsburgien monarkia (1526–1804), julistautui Itävallan keisarikunnaksi Itävallan keisarikunta (1804–1867), muodostettiin Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiaksi Kroatian kuningaskunta (1527–1868), yhdistettiin Slavonian kuningaskunnan kanssa Kroatia-Slavonian kuningaskunnaksi Slavonian kuningaskunta (1744–1868), yhdistettiin Kroatian kuningaskunnan kanssa Kroatia-Slavonian kuningaskunnaksi Norjan kuningaskunta (17. toukokuuta – 4. marraskuuta 1814), liittyi Ruotsin kanssa Ruotsi-Norjan personaaliunioniksi Länsi-Eurooppa Yhdistyneet provinssit (Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden/Provinciën) Itsenäistyi Espanjan vallasta 1581, Napoleonin valloittama 1795 Friesland (1581–1795) Orange (1418–1714) Batavian tasavalta Ranskan vasallivaltio 1795–1806 Hollannin kuningaskunta (hollanniksi: Koninkrijk Holland, ranskaksi: Royaume d'Hollande) Ludvig Bonaparte kuninkaaksi 1806, liitettiin Ranskaan 1810 Yhdistynyt Alankomaiden kuningaskunta (hollanniksi: Verenigd Koninkrijk der Nederlanden, ranskaksi Royaume-Uni des Pays-Bas) Luotiin Wienin kongressissa 1815, hajosi Belgiaksi ja Alankomaiksi 1830 (1839), ja Luxemburgiksi. Skotlanti (n. 1100-luku–1707) Etelä-Eurooppa Venetsian tasavalta (727–1797), Ranskan valloittama, jonka jälkeen jaettiin Ranskan ja Itävallan kesken. Ragusan tasavalta (1358–1808), Napoleonin Ranskan valloittama ja liittäminen Ranskan Illyrian provinsseihin Elban ruhtinaskunta (1814–1815), ainoa Napoleonin hallitsema alue hänen hävittyä kuudennen liittokunnan sodan Sardinia, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Toscana, Parma ja Modena yhdistyivät Italiaksi 1860, vuonna 1870 siihen yhdistettiin myös Kirkkovaltio. Itä-Eurooppa Liettuan suuriruhtinaskunta (1200-luvun puoliväli – 1569), yhdistyi Puolan kuningaskunnan kanssa Puola-Liettuaksi Puola-Liettua (1569–1795), jaettiin Puolan kolmannessa jaossa Venäjän, Itävallan ja Preussin kesken Varsovan suurherttuakunta (1807–1815), jaettiin Preussin, Itävallan ja Venäjän kesken Kongressi-Puola eli Puolan kuningaskunta (1815–1867), Venäjän keisarin hallitsema, alennettiin Venäjän maakunnaksi Valakian ruhtinaskunta (1317–1859), yhdistyi Moldovan kanssa Romaniaksi Moldovan ruhtinaskunta (1349–1862), yhdistyi Valakian kanssa Romaniaksi Krimin kaanikunta (1441–1783), Venäjän keisarikunnan valloittama Kabardia, Venäjän keisarikunnan valloittama 1774 Balkaria, Venäjän keisarikunnan valloittama 1827 Tšerkessia, Venäjän keisarikunnan valloittama 1858 Avaarien kaanikunta, Venäjän keisarikunnan valloittama 1864. Aasia Etelä-Kaukasia Abhasian ruhtinaskunta (1466–1864), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Samegrelon/Mingrelian ruhtinaskunta, (1466–1857), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Kakhetin kuningaskunta (1465–1762), yhdistyi Kartlin kanssa Kartli-Kakhetin kuningaskunnaksi Kartlin kuningaskunta (1466–1762), yhdistyi Kakhetin kanssa Kartli-Kakhetin kuningaskunnaksi Kartli-Kakhetin kuningaskunta (1762–1800), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Imeretin kuningaskunta, liitettiin Venäjän keisarikuntaan 1810. Svanetian ruhtinaskunta (1466–1858), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Gurian ruhtinaskunta (1463–1829), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Samtskhen ruhtinaskunta Talyšin kaanikunta, Venäjän keisarikunnan valloittama 1813 Nahitševanin kaanikunta (1747–1828), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Intian alue Vijayanagara (1336–1646), Bijapurin ja Golkondan sulttaanikuntien valloittama, jonka jälkeen hajosi pienemmiksi valtioiksi Delhin sulttaanikunta (1206–1526), Suurmogulien valtakunnan perustajan hävittämä Suurmogulien valtakunta (1526–1857) Bijapurin sulttaanikunta Kaakkois-Aasia Ayutthayan kuningaskunta (1350–1750) Mataramin sulttaanikunta (noin 1550 – 1755), jakaantui Surakartaksi ja Yogyakartaksi Pohjois- ja Keski-Aasia Siperian kaanikunta (1490–1598), Moskovan Venäjän valloittama Kazakkien kaanikunta (1456–1847), Venäjän keisarikunnan valloittama Afrikka Etelä-Afrikka Merina (noin 1700 – ) Monomotapan kuningaskunta (1500– ), Rozwin valloittama Rozwi Zulumaa (1816–1897) Mswati (1800-luvun alku – 1890), Etelä-Afrikan valloittama Länsi-Afrikka Ashanti (noin 1700 – 1896) yhdistettiin Kultarannikon brittiläiseen siirtokuntaan Segu (1590 Kaarta (1590 Dahomeyn kuningaskunta (1600-luku – 1894), Ranskan valloittama Khasson kuningaskunta (1600-luku – 1880), liitettiin Ranskan Sudaniin Keski- ja Itä-Afrikka Sennarin sulttaanikunta (1504–1821), Ottomaanien valtakunnan valloittama Darfurin sulttaanikunta (1603–1874), Egyptin (Ottomaanien valtakunnan autonomien osa) valloittama Ouaddaï eli Wadai (1500-luku – 1909), Ranskan valloittama Bornu (1398–1893), valloitettiin Luba (noin 1500 – 1800) Lunda (noin 1500 – 1894) Sansibarin sulttaanikunta (1861–1896), itsenäistyi Omanin sulttaanikunnasta, joutui Ison-Britannian siirtomaaksi Pohjois-Afrikka Alger, osittain itsenäinen noin 1610 Tunisia, osittain itsenäinen noin 1705 Tripoli, osittain itsenäinen 1714 Kyrenaika, osittain itsenäinen 1714 Egypti, osittain itsenäinen 1805 Mahdi-valtio Sudanissa (1885–1898) Amerikka Pohjois-Amerikka Kalifornian tasavalta, erosi Meksikosta kesäkuussa 1846, Yhdysvallat otti sen hallintaansa heinäkuussa. Texasin tasavalta, itsenäistyi Meksikosta 1836, liitettiin Yhdysvaltoihin 1845 Floridan tasavalta, liitettiin nykyisiin Mississipin ja Alabaman osavaltioihin. Vermont (1777–1791), liittyi osavaltiona Yhdysvaltoihin. Etelä-Carolinan tasavalta (20. joulukuuta 1860 – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Mississippin tasavalta, (9. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Floridan tasavalta, (10. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Alabaman tasavalta, (11. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Georgian tasavalta, (19. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Louisianan tasavalta, (26. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton. Teksasin tasavalta, (1. helmikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton (Teksasin kansanäänestys 23. helmikuuta 1861) Amerikan valtioliitto, usein vain Konfederaatio, (8. helmikuuta 1861 – 5. toukokuuta 1865), Yhdysvalloista itsenäisiksi julistautuneiden etelävaltioiden Etelä-Carolinan, Mississippin, Floridan, Alabaman, Georgian, Louisianan ja Teksasin muodostama valtioliitto, johon myöhemmin liittyivät vielä Virginia, Arkansas, Pohjois-Carolina ja Tennessee. Yhdysvaltojen hallitusta tukeneiden pohjoisvaltioiden valloittama ja miehittämä. Konfederaatioon liittyneet osavaltiot hyväksyttiin takaisin osaksi Yhdysvaltoja 1866–1870. Etelä-Amerikka Acren tasavalta 1899–1904, liitettiin Brasiliaan. Suur-Kolumbia (1819–1831), itsenäistyi Espanjan alaisuudesta, hajosi Ecuadoriksi, Venezuelaksi ja Uudeksi-Granadaksi (nykyinen Kolumbia) Oseania Havaijin kuningaskunta 1810–1893, Yhdysvaltojen protektoraatiksi 1893 Yhdysvallat otti lopullisesti hallintaansa 7. heinäkuuta 1898 Nykyaika (1900-luvulta nykypäivään) Eurooppa Pohjois-Eurooppa Islannin kuningaskunta (1918–1944), personaaliunionissa Tanskan kanssa, 1940 Saksa miehitti Tanskan ja Yhdistynyt kuningaskunta Islannin, Islanti julistautui itsenäiseksi tasavallaksi vuonna 1944 kansanäänestyksen jälkeen Ruotsi-Norjan personaaliunioni (1814–1905), hajosi Norjan itsenäistyessä Suomen sosialistinen työväentasavalta (tammikuu–toukokuu 1918), Suomen sisällissodan aikana punaisten hallitsema osa Suomea, Suomen tasavallan joukkojen valtaama Suomen Kansanvaltainen Tasavalta (1939–1940), Neuvostoliiton perustama nukkevaltio Suomen rinnalle Keski-Eurooppa Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia (1867–1918), hajosi Unkarin kuningaskunta, julistautui itsenäiseksi nimellä Unkarin demokraattinen tasavalta Kroatia-Slavonian kuningaskunta (1868–1918), liittyi Sloveenien, kroaattien ja serbien valtioon Dalmatian kuningaskunta (1815–1918), liittyi Sloveenien, kroaattien ja serbien valtioon Unkarin demokraattinen tasavalta (1918–1919), vallankumouksen jälkeen muodostettiin Unkarin neuvostotasavalta Unkarin neuvostotasavalta (1919), Romanian miehittämä, jonka jälkeen palautettiin Unkarin kuningaskunta Unkarin kuningaskunta, Neuvostoliiton miehittämä, jonka jälkeen perustettiin Unkarin kansantasavalta Saksan valtakunta (Deutsches Reich) 1871–1945 (ensin keisarikunta, myöhemmin Weimarin tasavalta, vuodesta 1933 Saksa), antautui 8. toukokuuta 1945 ja miehitettiin. Länsiliittoutuneiden miehittämälle alueelle perustettiin vähäisten rajamuutosten jälkeen vuonna 1949 Saksan liittotasavalta, ja Neuvostoliiton miehittämän alueen länsiosiin Saksan demokraattinen tasavalta Saksan demokraattinen tasavalta (DDR) yhdistyi Saksan liittotasavaltaan vuonna 1990. DDR:n ensimmäisten demokraattisten vaalien jälkeen vuonna 1990 uudelleen palautetut viisi vuonna 1952 lakkautettua osavaltiota ilmoittivat liittyvänsä Saksa liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz) voimassaoloalueeseen. Danzigin vapaakaupunki (1919–1939), liitettiin Saksan valtakuntaan Tšekkoslovakia (1918–1939, nimenä Tšekko-Slovakia 1938–1939), Saksa miehitti Tšekin puoleisen osan, josta muodostettiin Böömin-Määrin protektoraatti ja Slovakia itsenäistyi Böömin ja Määrin protektoraatti (1939–1945), Saksan alaisuudessa, Neuvostoliiton valloittama, jonka jälkeen palautettiin osaksi uudelleen muodostettua Tšekkoslovakiaa Slovakian tasavalta (1939–1945), Saksan valloittama 1944, Neuvostoliiton valloittama 1945, jonka jälkeen palautettiin osaksi uudelleen muodostettua Tšekkoslovakiaa Tšekkoslovakia (1945–1990, nimenä Tšekin ja Slovakian liittotasavalta 1990–1992), jakaantui Tšekin ja Slovakian tasavalloiksi Itä-Eurooppa Neuvosto-Venäjä eli Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta (1917–1922), yhdistyi Ukrainan ja Valko-Venäjän sosialististen neuvostotasavaltojen sekä Transkaukasian federatiivisen sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919), yhdistyi Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi Valko-Venäjän kansallinen tasavalta (1918), Neuvosto-Venäjän valloittama Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta (1919), yhdistyi Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi Liettualais-valkovenäläinen sosialistinen neuvostotasavalta (17. helmikuuta 1919 – 25. elokuuta 1919), hajosi Puolan valloitettua pääosan Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta (1919–1922), yhdistyi Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan sekä Venäjän ja Transkaukasian federatiivisten sosialististen neuvostotasavaltojen kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta (1917–1922), yhdistyi Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan sekä Venäjän ja Transkaukasian federatiivisten sosialististen neuvostotasavaltojen kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi Länsi-Ukrainan kansantasavalta (1918–1919), Puolan valloittama Hutsulin tasavalta (1919), Romanian valloittama Ukrainan kansantasavalta (1917–1921), Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ja Neuvosto-Venäjän valloittama Ukrainan valtakunta (1918), Saksan Ukrainan kansantasavallasta muodostama satelliittivaltio, palautui Ukrainan kansantasavallaksi Odessan neuvostotasavalta (1918), Saksan ja Itävalta-Unkarin valloittama Moldovan demokraattinen tasavalta, (1917–1918), liitettiin Romaniaan Kubanin kansantasavalta (1918–1920), Neuvosto-Venäjän valloittama Idel-Uralin tasavalta (1917–1918), Neuvosto-Venäjän valloittama Dagestanin emiraatti (1919–1920) Neuvosto-Venäjän valloittama Pohjois-Kaukasuksen vuoristotasavalta (1918–1920), Neuvosto-Venäjän valloittama Neuvostoliitto eli Sosialististen neuvostotasavaltojen liitto, hajosi 1991 Etelä-Eurooppa Kreetan valtio (1898–1913), liittyi Kreikkaan. Sloveenien, kroaattien ja serbien valtio (1918), yhdistyi Serbian ja Montenegron kuningaskuntien kanssa Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnaksi Jugoslavian kuningaskunta (1918–1941/1943), vuodesta 1918 vuoteen 1929 nimenä Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta. Saksan, Bulgarian, Italian ja Unkarin valloittama 1941 ja jakama. Kuningaskunta oli kuitenkin olemassa muodollisesti vuoteen 1943 asti jolloin julistettiin Demokraattinen federatiivinen Jugoslavia Itsenäinen Kroatian valtio (1941–1945), Saksan ja Italian perustama satelliittivaltio, kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan Serbia (1941–1944), Saksan perustama satelliittivaltio, kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan Montenegron kuningaskunta (1941–1944), Italian satelliittivaltio vuoteen 1943, jonka jälkeen Saksan satelliittivaltio vuoteen 1944. Kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan. Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta (1943–1992), vuosina 1943–1945 nimenä Demokraattinen federatiivinen Jugoslavia. Hajosi Slovenian, Kroatian ja Makedonian itsenäistyessä 1991 ja Bosnia-Hertsegovinan 1992, jonka jälkeen jäljelle jääneestä osasta muodostettiin Jugoslavian liittotasavalta 1992. Krajinan serbitasavalta (1991–1995), Kroatian serbien perustama ja Kroatian valloittama Jugoslavian liittotasavalta (1992–2003), muodostettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi Serbia ja Montenegro (2003–2006), hajosi Montenegron itsenäistyessä Aasia Kaukasia Transkaukasian federaatio (24. helmikuuta 1918 – 28. toukokuuta 1918), hajosi Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin demokraattisiin tasavaltoihin Georgian demokraattinen tasavalta (1918–1921), muutettiin Neuvosto-Venäjän valloituksen jälkeen Georgian sosialistiseksi neuvostotasavallaksi Armenian demokraattinen tasavalta (1918–1920), Turkki valloitti länsiosan ja Neuvosto-Venäjä itäosan, jonne perusti Armenian sosialistisen neuvostotasavallan Azerbaidžanin demokraattinen tasavalta (1918–1920), muutettiin Neuvosto-Venäjän valloituksen jälkeen Azerbaidžanin sosialistiseksi neuvostotasavallaksi Georgian sosialistinen neuvostotasavalta (1921–1922), yhdistettiin Armenian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi Armenian sosialistinen neuvostotasavalta (1920–1922), yhdistettiin Georgian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi Azerbaidžanin sosialistinen neuvostotasavalta (1920–1922), yhdistettiin Armenian ja Georgian neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta (31. maaliskuuta 1921 – 1931), 16. joulukuuta 1921 liitettiin erityisenä sopimustasavalta Georgian sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja liittyi sen mukana Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan. Alennettiin autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi 1931. Transkaukasian sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta (1922–1936), liitettiin Neuvostoliittoon loppuvuodesta 1922 ja jaettiin 1936 Gruusian, Armenian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kesken Lähi-itä Hijazin kuningaskunta, liitettiin osaksi Saudi-Arabiaa 1926 Jemenin kuningaskunta (1918–1962, vallankaappaus, jonka jälkeen perustettiin Jememin arabitasavalta Etelä-Arabian federaatio (1962–1967), Yhdistyneen kuningaskunnan protektoraatti, itsenäistyi Jemenin kansantasavallaksi Jemenin arabitasavalta (1962–1990), yhdistyi Jemenin kansantasavallan kanssa Jemenin tasavallaksi Jemenin demokraattinen kansantasavalta (1967–1990), yhdistyi Jemenin arabitasavallan kanssa Jemenin tasavallaksi Keski-Aasia Buharan kaanikunta (1785–1920), alueesta muodostettiin Buharan sosialistinen kansantasavalta Hivan kaanikunta (1511–1920), alueesta muodostettiin Horezmin sosialistinen kansantasavalta Buharan sosialistinen kansantasavalta (1920–1924), jaettiin Uzbekistanin ja Turkmenistanin sosialististen neuvostotasavaltojen kesken Horezmin sosialistinen kansantasavalta (1920–1924), jaettiin Uzbekistanin ja Turkmenistanin sosialististen neuvostotasavaltojen sekä Neuvostoliittoon kuuluneen Kirgiisien autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kesken Uzbekistanin sosialistinen neuvostotasavalta (1924–1925), liittyi Neuvostoliittoon Turkmenistanin sosialistinen neuvostotasavalta (1924–1925), liittyi Neuvostoliittoon Urjanhain tasavalta (1912–1914), liitettiin Venäjän keisarikuntaan Tannu-Tuvan kansantasavalta (1921–1944), vuodesta 1926 nimenä Tuvaanien kansantasavalta, liitettiin Neuvostoliittoon autonomisena alueena Itä-Aasia Kaukoidän tasavalta (1920–1922), liittyi Neuvosto-Venäjään Mantšukuon keisarikunta perustettiin Japanin vasalliksi 1931 Japanin Kiinalta valloittamille alueille. Kiinalaiset kommunistit valloittivat sen takaisin 1945 ja se liitettiin Kiinan kansantasavaltaan 1949 Korea Etelä-Aasia Acehin sulttaanikunta (1496–1903), Alankomaiden valloittama Sikkimin kuningaskunta liitettiin osavaltiona Intiaan 1975 Taiwanin tasavalta julistautui itsenäiseksi 24. toukokuuta 1895, mutta joutui Japanin valloittamaksi lokakuussa samana vuonna. Tiibet on ollut useaan otteeseen itsenäinen. "Viimeinen" itsenäisyys vuosina 1912–1950 on kiistanalainen, jota yksikään YK:n jäsenvaltio ei ole tunnustanut. Kiina miehitti Tiibetin 1950, jonka jälkeen siitä tuli Kiinan autonominen alue. Vietnamin tasavalta ja Vietnamin demokraattinen tasavalta yhdistyivät Vietnamin sosialistiseksi tasavallaksi Pohjois-Vietnamin valloitettua etelän Vietnamin sodan päätteeksi 1976 Afrikka Yhdistynyt arabitasavalta – Egyptin ja Syyrian liittovaltio (osittain Aasiassa) Oranjen vapaavaltio (1854–1902) Transvaalin tasavalta (1857–1881 ja 1877–1900) Etelä-Afrikan unioni (1910–1962) Katanga erosi Kongon tasavallasta 1960, liitettiin takaisin 1963 Rhodesian ja Njassamaan liittovaltio (1953–1963), hajosi Pohjois-Rhodesian (nykyinen Sambia) ja Njassamaan (nykyinen Malawi) ja Etelä-Rhodesian itsenäistyessä Rhodesia, (1965–1980), ei kansainvälisesti tunnustettu, saavutti itsenäisyyden 1980 enemmistövaltaan siirtymisen jälkeen nimellä Zimbabwe Malin liittovaltio oli Senegalin ja Ranskan Sudanin eli Malin käsittämä vuonna 1959 muodostettu liittovaltio, joka itsenäistyi Ranskasta 20. kesäkuuta 1960 ja hajosi 20. elokuuta, jolloin Malista ja Senegalista tuli omat valtionsa. Biafran tasavalta – irtautui Nigeriasta 1967 ja liitettiin takaisin 1970 sodan lopputuloksena. Senegambian konfederaatio oli Senegalin ja Gambian vuosina 1982–1989 muodostama liittovaltio. Sansibarin sulttaanikunta (1963–1964), itsenäistyi Ison-Britannian siirtomaavallasta, yhdistyi Tanganjikan kanssa Tansaniaksi Tanganjika (1961–1964), yhdistyi Sansibarin kanssa Tansaniaksi Amerikka Acren tasavalta (1899–1904), liitettiin Brasiliaan. Länsi-Intian liittovaltio (1958–1962), hajosi ja alueesta muodostettiin Antigua ja Barbuda, Barbados, Dominica, Grenada, Jamaika, Caymansaaret, Turks- ja Caicossaaret, Montserrat, Saint Kitts ja Nevis, Anguilla, Saint Lucia, Saint Vincent ja Grenadiinit ja Trinidad ja Tobago Lähteet Viitteet Luettelot valtioista


source: wikipedia

text: Heprea () on afroaasialainen kieli. Heprea on Israelin valtion virallinen kieli. Lisäksi se on juutalaisten liturginen kieli. Tästä syystä jotkin haredijuutalaiset eivät käytä hepreaa muuhun kuin rukoilemiseen. Äidinkielisiä puhujia heprealla on noin 5 miljoonaa, mutta yhteensä puhujia on 9 miljoonaa. Näistä suurin osa asuu Israelissa, mutta esim. Yhdysvalloissa asuu 200 000 heprean puhujaa, mikä tekee Yhdysvalloista maan, jossa on maailman toiseksi suurin hepreankielinen yhteisö Israelin jälkeen. Heprealla on laillisesti tunnustettu asema myös Etelä-Afrikassa ja Puolassa. Historia Heprean alkuperä Heprea kuuluu afroaasialaisen kielikunnan seemiläiseen haaraan, ja se oli alkujaan erittäin läheistä sukua foinikian kielelle ja roomalaisten hävittämässä Karthagossa puhutulle puunin kielelle. Hepreasta erotellaan omiksi kielikseen nykyheprea ja sen aikaisemmat kehitysvaiheet. Arabia on kaukaisempaa sukua, mutta sukulaisuus näkyy esimerkiksi sellaisissa sanoissa kun ar. salām, he. šalom "rauha" tai ar. maġrib, he. maʿarav "länsi", ar. Miṣr, he. Mitzrajim "Egypti". Arabiassa esiintyvät äänteet [ʕ] ja [ʁ] ovat yhdentyneet hepreassa äänteeksi [ʕ]. Samoin arabian äänteet [sʕ], [dʕ] ja [tʕ] ovat yhdentyneet hepreassa äänteeksi [ts]. Kehitysvaiheet Muinaisheprea edelsi Vanhan testamentin hepreaa. Vanhan testamentin heprea perustuu noin vuosina 1200–200 eaa. puhuttuun eteläheprealaiseen puhekieleen. Heprean pohjoisemman murteen oletetaan olleen lähempänä foinikian kieltä. Vanhaa testamenttia vanhempia hepreankielisiä tekstejä tunnetaan, mutta ne eivät kuulu Vanhan testamentin kirjalliseen kaanoniin; Lähi-idästä on myös tavattu tekstejä hepreaa lähellä olevilla seemiläiskielillä, joten on mahdollista puhua kokonaisesta kanaanilaisten kielten ryhmästä, johon heprea kuuluu. Näistä tärkein on heprean jälkeen foinikia, mutta sen lisäksi tunnetaan muun muassa moabin kieleksi kutsuttu kielimuoto. Heprea ei välttämättä ollut alun perin juutalaisten oma kieli, vaan jotkut olettavat heidän omaksuneen sen vasta kanaanilaisilta heimoilta asettuessaan ensimmäisen kerran asumaan Israeliin. Aiemmin he ovat saattaneet puhua hyvinkin erilaista kieltä. Tavallisimmin oletetaan sen olleen seemiläinen kieli, mutta lähempänä arameaa tai akkadia. Mišnan heprea. Mišnaksi kutsutaan juutalaisen filosofisen viisauskirjallisuuden, Talmudin, ydinosaa. Mišnan heprea vastaa noin vuosien 200 eaa. – 200 jaa. aikana Palestiinassa puhuttua hepreaa. Tuohon aikaan heprea oli puhekielenä jo väistymässä aramean tieltä, sillä Mišnan hepreassa on havaittavissa aramean vaikutusta. Keskiajan heprea. Juutalaisten hajaannuksen aikana heprea oli yksinomaan kirjakieli. Tärkeä juutalainen sivistyskeskus oli arabien hallitsema Espanja (al-Andalus), jossa laadittu hepreankielinen kirjallisuus levisi muidenkin maiden juutalaisten tietoon ja käyttöön. Nykyheprea. Heprean elvytys puhekieleksi alkoi 1700-luvulla, kun haskala-sivistysliikkeen aloittaja Moses Mendelssohn koetti käyttää hepreaa maallisen valistuskirjallisuuden kielenä. Seuraavalla vuosisadalla Mendele Moicher Sforim (Mendel Abramovitš) kirjoitti proosakirjallisuutta, jossa hän pyrki kuvaamaan oman aikansa juutalaisgeton elämää hyödyntämällä kaikkia aikaisempia heprean tyylejä. Se heprea, joka sittemmin elvytettiin Palestiinassa puhekieleksi, oli samalla tavoin eklektistä kuin Mendele Moicher Sforimin heprea. Sittemmin on kyllä pyritty tekemään korjausliikkeitä virallisen kielenkäytön lähentämiseksi Raamatun hepreaan, ja monet myöhemmistä tyyleistä saadut sanat ja vaikutteet ovat jääneet käytöstä. Heprean kuihtuminen ja elvytys puhekieleksi Heprean kieltä puhuttiin yli 2000 vuotta sitten juutalaisten keskuudessa, mutta aramean kieli korvasi sen muissa kuin uskonnollisissa yhteyksissä. Heprean kieli on elvytetty 1800–1900-luvulla. Sen jälkeen kun heprea jäi käytöstä puhekielenä, sitä käytettiin yhä juutalaisten sivistyskielenä ennen muuta talmudistisessa kirjallisuudessa. Tällöin hepreaan vaikutti voimakkaasti muun muassa arabian kieli, eikä vähiten siksi, että arabien valtaama Pyreneiden niemimaa oli tärkeä juutalainen kulttuurikeskus. Valistuksen aikakaudella juutalaisten keskuudessa syntyi Haskala, sivistysliike, joka nosti yhdeksi tavoitteekseen heprean maallistamisen ja nykyaikaistamisen. Haskala ei johtanut pysyviin seurauksiin, mutta nationalismin aikakaudella venäjänjuutalainen Eliezer Jitzhak Perlman, sittemmin Eliezer Ben-Jehuda, muutti Israeliin, silloiselle brittien hallitsemalle Palestiinan mandaattialueelle luodakseen heprean uudelleen Israelin kansan puhekieleksi Israelissa. Hän ryhtyi kehittämään sanastoa nykyaikaisen elämän tarpeisiin ja toimi heikosta terveydestään huolimatta aktiivisesti muun muassa lehtimiehenä ja opettajana edistääkseen heprean kielen asiaa. Projektin onnistumisen katsotaan johtuneen kahdesta tekijästä: ensinnäkin Palestiinaan monista eri maista muuttavat juutalaiset tarvitsivat yhteisen, neutraalin puhekielen, ja toiseksi heprean pahin kilpailija, jiddišin kieli, oli leimautunut takapajuiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen jiddišin suosiota sionistisen eliitin piirissä heikensi kielen sukulaisuus saksan kieleen, jonka kanssa sionistit eivät halunneet olla yhteyksissä. Suuri joukko jiddišin puhujia kuoli toisessa maailmansodassa. Fonologia Konsonantit Lähde: Vokaalit Lähde: Heprean kirjoittaminen Hepreaa kirjoitetaan heprealaisin aakkosin. Muiden seemiläisten kielten tapaan sitä kirjoitetaan myös oikealta vasemmalle pelkillä konsonanttimerkeillä. Uskonnollisissa teksteissä ja esimerkiksi sanakirjoissa vokaalit on merkitty konsonanttien yhteyteen pienillä piste- ja viivamerkeillä. Tätä pisteytystä kutsutaan nikkudiksi. Heprean aakkosissa ei ole isoja ja pieniä kirjaimia erikseen, mutta kylläkin erilaisia tyylejä (kursiivi, kirjoituskirjaimet jne.), jotka voivat erota toisistaan paljonkin. Erikseen on olemassa ns. Raši-kirjoitus, tyyli, jota käytetään pääasiassa Talmudissa, ja sielläkin vain tämännimisen rabbin kirjoittamien kommentaarien painamiseen. Nikkud (vokalisaatio) Nikkudin kehittäjinä pidetään 700-luvun juutalaisia oppineita, masoreetteja. Masoreettien aikana heprea ei ollut enää elävä kieli, mutta juuri siksi masoreetit kehittivät erittäin tarkan jaottelun, jossa merkittiin niin pitkät, lyhyet kuin erittäin lyhyetkin vokaalit omilla merkeillään. Masoreettien vokaalioppia on jonkin verran yritetty kyseenalaistaa, mutta nykytutkimus pitää sitä varsin luotettavana olosuhteet huomioiden: vaikka heprea ei masoreettien aikana enää ollutkaan puhekieli, heidän nikkudinsa perustuu ainakin autenttiseen traditioon. Heprean vokalisointimerkit ovat (esimerkeissä bet-kirjaimen kanssa esitettyinä): בַ pataḥ, vaakaviiva kirjaimen alla (hyvin lyhyt a) בָ qamats (qamets), pieni alaspäin osoittava "tikari" kirjaimen alla (asemasta riippuen joko pitkä a tai lyhyt o) בֶ segol, kolme pistettä kärjellään seisovaksi kolmioksi asetettuna kirjaimen alla (avoin, ä-mäinen e) בֵ tsere, kaksi pistettä vaakasuunnassa kirjaimen alla (e) בִ ḥiriq (ḥireq), piste kirjaimen alla (i) בֹ ḥolam (ḥolem), piste kirjaimen päällä (o) בֻ qubuts (qibbuts), kolme alamäkeen laskeutuvaa pistettä kirjaimen alla (lyhyt u) בוּ šuruq (šureq), käytetään VAIN yhdessä matres lectionis -kirjaimen vav (yleensä konsonantti v) kanssa; yksinäinen piste, joka sijoitetaan vav-kirjaimen keskikohdalle sen vasemmalle puolelle. בְ šva, kaksi päällekkäistä pistettä, jotka merkitsevät hyvin lyhyttä (tai ääntymättä jäävää) e:tä. Šva-vokaalin pisteet voidaan liittää muidenkin vokaalimerkkien oikealle puolelle ilmaisemaan, että asianomainen vokaali ääntyy hyvin lyhyenä. Begadkefat ja dageš Ryhmä heprean konsonanttikirjaimia – bet, gimel, dalet, kaf, pe ja tav – voivat ääntyä joko sulkeumaäänteenä tai sitä vastaavana hankausäänteenä, esimerkiksi kaf-kirjain voi olla joko k tai saksan ach-äänne, pe-kirjain voi olla joko p tai f. Muistisääntönä käytetään mitään merkitsemätöntä sanaa begadkefat, johon nämä kaikki kirjaimet sisältyvät. Yleensä begadkefat-kirjain on sanan alussa aina sulkeumaäänne (esimerkiksi b, k, p), sanan sisällä ja lopussa vastaava hankausäänne (v, ach-äänne, f). Jos kirjaimen sisään kirjoitetaan piste, ns. dageš, kirjain äännetään sanan keskellä tai lopussakin sulkeumaäänteenä. Raamatun hepreassa yllä oleva sääntö koski myös g:tä, d:tä ja t:tä, jotka tulisi oikeastaan ääntää myös hankausäänteinä silloin kun niissä ei ole dagešia: g:stä tulisi tällöin se äänne, joka kirjoitetaan IPA:n foneettisessa transkriptiossa kreikkalaisella gamma-kirjaimella [γ](ach-äänteen soinnillinen vastine), d:stä tulisi [ð] (kuten englannin sanassa this) ja t:stä tulisi [θ]-äänne, kuten englannin sanassa thick. Käytännössä näiden kohdalla ei kuitenkaan noudateta enää kuvattua tapaa, ilmeisesti siksi, että jiddiš ja muut juutalaisten aiemmin äidinkielenään puhumat kielet eivät antaneet tukea näille vaikeille äänteille. Erikoistapaus on tav (aakkosten lopussa oleva t-kirjain). Jiddišiä puhuvien askenaasijuutalaisten tapana oli ääntää sananloppuinen tav, jonka siis periaatteessa olisi pitänyt olla sama äänne kuin th englannin sanassa thick, ässänä. Niinpä esimerkiksi sanasta bat "tyttö, tytär" tulikin bas. Tätä ääntämystä esiintyy esimerkiksi Yhdysvaltain juutalaisten keskuudessa jonkin verran – esimerkiksi poikien bar mitzva ("hyveen poika") -seurakuntaanottojuhlien vastineeksi tytöille pidettävä juhla onkin Yhdysvalloissa nimeltään bas mitzva, ei bat mitzva, kuten odottaisi. Käytäntö ei kuitenkaan ole Yhdysvalloissakaan johdonmukainen: esimerkiksi rotareihin ja lionseihin verrattavan "Liiton pojat" -järjestön nimeä ei translitteroidakaan B'nai Bris, kuten voisi odottaa, vaan B'nai Brith, joka tuleekin lähemmäksi raamatunheprealaista ääntämistä. Dageš-merkkiä käytetään myös muilla kirjaimilla kuin begadkefatilla, jolloin se tarkoittaakin kaksinkertaista konsonanttia – esimerkiksi Mossad kirjoitetaan dagešilla. Nykyisraelilaisessa hepreassa kaksoiskonsonantteja ei kuitenkaan käytännössä äännetä erilaisina. Sananloppuista h:ta (heprean he-kirjainta) käytetään ilmoittamaan, että sana päättyy vokaaliin (tyypillisesti a:han). Mutta jos siellä oikeasti kuuluu h-äänne, tämä ilmaistaan kirjoittamalla he-kirjaimen sisään dageš. Matres lectionis Nykyheprean vokaalien pituudet ovat sikäli yksinkertaistuneet, että nikkudin sijasta pärjätään erinomaisesti ns. matres lectionis -kirjoitustavalla, jossa vokaalit kirjoitetaan sopivasti valituilla konsonanttikirjaimilla. O ja u merkitään vav-kirjaimella (konsonanttina se äännetään v), i ja e merkitään jod-kirjaimella (joka on konsonanttina sama kuin suomen j), ja sanan lopussa h-kirjain (he) merkitsee mitä tahansa loppuvokaalia. Niiltä osin kuin nikkud-merkki ei ilmoita äännettävän vokaalin pituutta, raamatullisessa hepreassa matres lectionis -kirjain yhdistettynä vastaavaan nikkudiin täydensi nikkudin antaman tiedon vokaalin laadusta pituustiedolla. Matres lectionis -merkki saatettiin kuitenkin jättää kirjoittamatta silloinkin kun vokaali oli pitkä. Tätä kutsutaan defektiiviseksi kirjoitustavaksi (defective scriptum), kun taas nikkudin ja matres lectionis -merkin yhteiskäyttöä sanotaan täydeksi kirjoitustavaksi (plene scriptum). Raamatun hepreassa on monia sanoja, joilla molempia kirjoitustapoja esiintyy rinnakkain. Nykyinen kirjoitustapa Alun perin matres lectionis -kirjoitustapaa oli äännehistoriallisista syistä luvallista käyttää vain tietyissä sanoissa, kun taas toisten sanojen vokalisointi oli merkittävä pelkästään nikkudilla. Nyttemmin matres lectionis -kirjaimia käytetään yleisesti niin lyhyiden kuin pitkienkin vokaalien merkitsemiseen sellaisissa teksteissä, joista nikkudin pisteet ja viivat puuttuvat; Heprean kielen akatemian suosituksia noudattaa tuskin kukaan. Sananloppuinen vokaali merkitään hepreassa kirjoittamalla sanan viimeisen konsonantin jälkeen H-kirjain. Niinpä englannin tapa kirjoittaa raamatullisten nimien loppuun -h – Jedediah, Noah, jne., on heprean vaikutusta. Raamatullinen heprea, ketiv ja qere Hepreankielinen Vanha testamentti eli Tanakh (T-N-K = Tora, Nevi'im ve-Ktuvim = "Laki, profeetat ja kirjoitukset" – eli Mooseksen kirjat, profeettakirjat ja historiakirjat) käyttää nikkudin lisäksi painomerkkejä sekä muodollisen ääneenluvun, resitoinnin, rytmitysmerkkejä. Lisäksi siihen kuuluu qeren (lukutavan) ja ketivin (kirjoitustavan) eroa selventäviä merkintöjä. Nykyään tieteellisesti merkittävin Tanakh-editio lienee Biblia Hebraica Stuttgartensia, joka on Kittelin edition nykyaikaistettu versio. Ketiv tarkoittaa sitä, miten teksti on kirjoitettu; tekstiä ääneen luettaessa on kuitenkin perinteisesti poikettava ketiv-sanamuodosta eräin kohdin ja luettava (qere) tietyt sanat toisin. Kuuluisa esimerkki tästä on Jumalan nimi, joka kirjoitetaan neljällä konsonanttikirjaimella JHVH – tästä kirjainyhdistelmästä käytetään mielellään kreikankielistä nimeä "tetragrammaton". Sana JHVH on varsinkin kristillisessä käytännössä luettu "Jehova" (tetragrammatonin konsonantit ja sanan "Adonai" (Herra) vokaalit); todennäköisempi ääntämistapa on "Jahve". Juutalaiset lukevat mielellään joko "Adonai" tai "ha-Shem" (Se Nimi) välttyäkseen tällöin lausumasta vahingossakaan Jumalan nimeä. Vieraiden kielten vaikutus hepreaan Nykyheprea on sanastoltaan yllättävän lähellä Raamatun hepreaa, mutta on täydentänyt vanhatestamentillista ainesta lainaamalla runsaasti aineksia länsimaisesta sivistyssanastosta (fizi = fyysinen, fysikaalinen, ximi = kemiallinen, matematiqa ym.), arabiasta, arameasta ja jiddišistä. Englantilaislainat kuuluvat hepreaan kuten muihinkin nykykieliin, mutta ennen muuta puhuttuun slangiin – teknillisen terminologian puolella heprea on varsin omavarainen. Fraseologia ja lauseoppi ovat saaneet vaikutteita eurooppalaisista kielistä, eivätkä vähiten venäjästä ja puolasta. Myös kansainväliset lainasanat heprealaistetaan mielellään venäläisillä päätteillä: proteqtzija. Jatkuvasti uudet maahanmuuttajien aallot tuovat omia mausteitaan kadun slangiin, ja israelilaiset näytelmäkirjailijat valittavatkin, että on mahdotonta kirjoittaa ajan hermolla pysyvää puhekielistä draamaa. Tämä ei kuitenkaan haittaa kabareetaiteilijoiden ja estradikoomikoiden tahtia, joiden sanaleikit löytävät aina nopeasti tiensä heprean slangiin. Myös arabialaisperäiset slangisanat ovat tavallisia. Koska heprea pyhänä kielenä ei tunne kirosanoja eikä rivouksia, ne on lainattu useimmiten jiddišistä tai arabiasta. Nykyheprea eroaa Raamatun hepreasta ehkä eniten ääntämiseltään ja lauseopiltaan. Eurooppalaiselle vaikeita kurkkuäänteitä (qof, 'ain, xet) ei yleensä vaivauduta lausumaan oikein: itse asiassa ainoastaan arabimaista muuttaneet niin sanotut orientaalijuutalaiset osaavat ääntää nämä äänteet, koska ne esiintyvät arabiassakin. 'Ain-kirjaimella merkittiin alun perin laryngaaliäännettä, jollainen esiintyy esimerkiksi 'Abd-alkuisten arabialaisten nimien ensimmäisenä äänteenä (tarkassa siirrekirjoituksessa tätä merkitään pienellä c-kirjaimella: cAbdullah). Nykyään 'ain on samanlainen katkoksen merkki kuin edellä mainittu alif-kirjain. Qof-kirjain on alkujaan tarkoittanut hyvin takaista ja velarisoitunutta k-äännettä, joka myös arabian siirrekirjoituksessa merkitään q:lla; nykyään q on yksinkertaisesti tavallinen k, ja sitä käytetään k-äänteen kirjoittamiseen vierasperäisissä sanoissa, koska heprean varsinainen k-kirjain, kaf, on usein sanan sisällä ja lopussa ach-äänteen merkki. Vielä merkittävämpää on, että nykyheprean verbien käyttö on muovautunut jiddišin ja muiden eurooppalaisten kielten aikamuotojärjestelmän mukaiseksi, kun taas aidoissa seemiläisissä kielissä, kuten raamatun hepreassa ja arabiassa, aspektin ilmentäminen on tärkeämpää kuin aikamuodot. Monet raamatulliselle heprealle ominaiset mielenkiintoiset lauserakenteet ovatkin nykyhepreassa saaneet väistyä standardieurooppalaisten ilmaisutapojen tieltä. Esimerkiksi adjektiiveilla ei ollut muinaishepreassa vertailumuotoja, jolloin esimerkiksi ajatus "hän on vahvempi kuin muut miehet" jouduttiin ilmaisemaan sanomalla "hän on miehistä vahva". Nykyhepreassa tätä ei käytetä, vaan sen sijaan on ryhdytty soveltamaan sanoja "enemmän" ja "vähemmän" adjektiivien komparointiin: "hän on enemmän vahva kuin muut miehet" tms. Heprean kieliopin yleispiirteitä Heprea on seemiläinen kieli. Niinpä heprean sanojen taivutuksessa sanan vartalokonsonantit – yleensä niitä on kolme, mutta myös kaksikonsonanttisia vartaloita esiintyy – pysyvät tavallisesti muuttumattomina, mutta vokaalit muuttuvat. Tästä syystä muuten seemiläiset kielet käyttävät mielellään konsonanttikirjoitusta: konsonantit ovat varsinaisia merkityksen kantajia, kun taas vokaalit mielletään "liikevoimiksi", jotka mahdollistavat sanan lausumisen. Heprean maskuliinit substantiivit saavat yleensä monikonpäätteen -im, feminiinit -ot. Tästä on kuitenkin jonkin verran poikkeuksia molempiin suuntiin, esimerkiksi mila "sana" saa monikon milim, vaikka onkin feminiini, kun taas šulchan "pöytä", joka on maskuliini, on monikossa šulchanot. Sanavartalo säilyy usein tunnistettavana monikossa, mutta sellaistakin esiintyy, että vokaalimuutokset sotkevat sen hyvin merkillisen näköiseksi – tunnettu esimerkki on ciparon "lyijykynä", monikossa cefronot. Hepreassa ei ole genetiiviä. Omistavaan sanaan ei hepreassa merkitä mitään, mutta omistettava sana taipuu konstruktiksi. Konstrukti ei välttämättä eroa substantiivin sanakirjamuodosta muuten kuin nikkudinsa osalta; a-kirjaimeen päättyvät feminiinit saavat yleensä ylimääräisen t:n loppuun: mapa "kartta", mutta mapat Finland "Suomen kartta". Lisäksi maskuliinien monikonpääte -im muuttuu muotoon -ej. Eräillä substantiiviryhmillä konstrukti voi kyllä olla hyvinkin toisennäköinen kuin absoluuttinen muoto; hyviä esimerkkejä tästä ovat ns. segolaattisubstantiivit (ryhmä toiseksi viimeiseltä tavulta painotettuja maskuliineja), joilla ei yksikössä ole erityistä konstruktimuotoa, mutta monikossa sitäkin merkillisempiä: sefer "kirja", sfarim "kirjat" (normaali monikkomuoto), sifrei "...n kirjat" (monikon konstrukti). Yleensä konstruktien muodostamista säätelevät selvät säännöt, mutta joidenkin sanojen konstruktimuodot tulee opetella erikseen. Hepreassa ei ole epämääräistä artikkelia. Määräinen artikkeli on ha-, joka kirjoitetaan yhteen pääsanansa kanssa; translitteraatiossa se kirjoitetaan usein väliviivalla ja/tai pienellä kirjaimella pääsanan alkaessa isolla: haGolan "Golan", haGalil "Galilea", haŠo'ah "holokausti", Artzot haBrit "Yhdysvallat" ("liiton maat"). Myös prepositiot sekä sana ve- "ja" kirjoitetaan yhteen seuraavan sanan kanssa. Heprean nykykirjallisuus Heprean nykykirjallisuuden perustajana voitaneen pitää Ašer Ginzbergiä (1856–1927), joka omaksui kirjailijanimen Axad ha'Am (tai Ahad ha-Am), "Yksi kansasta". Axad ha'Am pilkkasi sionistien uudisraivaustouhuja ja asutushankkeita ja halusi mieluummin tehdä Palestiinasta juutalaisten henkisen kodin, josta kirjailijat ja taiteilijat voisivat hakea innoitusta. Hän oli hurskasta ukrainalaista hasidisukua, mutta vapauduttuaan kodin kahleista hän käänsi selkänsä uskonnolle ja omistautui maalliselle valistukselle omaksuen muun muassa tärkeimmät länsimaiset kulttuurikielet ja niillä laaditun filosofian ja kirjallisuuden. Hän julkaisi esseensä vaikutusvaltaisessa HaŠilo'ah-lehdessä, jonka päätoimittaja hän oli. Hän vietti viimeiset vuotensa Palestiinassa. Odessan juutalainen Chaim Nahman Bialik (1873–1934) perusti nykyhepreankielisen runouden teoksillaan, jotka kuluivat Palestiinan juutalaisten pioneerien käsissä. Kuuluisin Bialikin teoksista on Kišinjovin tuolloisia juutalaisvainoja käsittelevä B'Ir ha-Harega ("Hävityksen kaupungissa"). Hepreankielisen nykykirjallisuuden toi maailman tietoisuuteen Š'muel Josef Agnon (1888–1970), jolle myönnettiin vuoden 1966 Nobelin kirjallisuuspalkinto yhdessä Nelly Sachsin kanssa. Agnon kuvasi romaaneissaan ja novelleissaan Itä-Euroopan juutalaisten elämän tuhoa ja Palestiinaan pelastautuneiden vaikeaa sopeutumista uudenlaiseen juutalaisuuteen. Hän oli ankaran oikeaoppinen, uskonnollinen juutalainen, mikä tietysti vaikutti myös hänen kirjallisuutensa maailmankuvaan. Agnonin teoksista on suomennettu Kun väärä oikaistaan ja Uskollisuuden vala. Israelin tunnetuin 2000-luvun kirjailija on Amos Oz (1939-2018). Sotilaanakin kunnostautunut, kibbutsissa kasvanut Oz tunnetaan nykyisin ennen muuta rauhanaktivistina ja Israelin yhteiskunnan ankarana arvostelijana. Ozin teoksista on suomennettu muun muassa Israelin maassa, Mieheni Mikael, Meri on sama, Täydellinen rauha, Ehkä jossain muualla ja Pahanneuvon vuori. Israelilaisia paikannimiä Petach Tiqva = Toivon portti Rechovot = Kadut Ri'šon le-Tzijon = Ensimmäisenä Siioniin Qirjat Arba''' = Neljäs kaupunki Qirjat Š'mona = Kahdeksas kaupunki Tel Aviv (תל אביב) = Kevätkukkula Beer Sheva = Seitsemän Kaivoa Katso myös Ladino Lähteet Kirjallisuutta Aejmelaeus, Anneli: Täyttä hepreaa – johdatus Vanhan testamentin hepreaan. Kirjapaja 2003. ISBN 951-625-987-1 Aspinen, Mika: Raamatun heprean kielioppi. Finn Lectura 2011. ISBN 978-951-792-452-8 Engnell, Ivan: Grammatik i gammaltestamentlig hebreiska. Scandinavian University Books 1960. Feldhendler, Marie-Paule: Grammaire pratique de l'hébreu israélien. Ellipses 2003. Glinert, Lewis: Modern Hebrew – an Essential Grammar. Routledge 1994. (Julkaistu alun perin nimellä Chik-Chak! A Gateway to Modern Hebrew Grammar, School of Oriental and African Studies 1991.) ISBN 0-415-10190-5 Harviainen, Tapani – Raija Sollamo (toim.): Raamatun heprean lukemisto. Gaudeamus 2009. ISBN 978-952-495-101-2 Lyttleton, Zippi ja Tamar Wang: Colloquial Hebrew. Routledge 2004. ISBN 0415240484 Ringgren, Helmer: Hebreisk nybörjarbok. Verbum 1992. Solomonick;, Avraham: Maskilon II. Practical Hebrew Grammar for English-speakers including exercises. Gefen 2001. ISBN 965-229-273-7 Solomonick, Avraham: Maskilon III, Hebrew-English Dictionary with lists of Hebrew abbreviations and Hebrew idioms. Gefen 2001. ISBN 965-229-274-5 TVRH NBJ'JM VKTVBJM (Torah, Nevi'im ve-Ktuvim) – Biblia Hebraica Stuttgartensia'' quae antea cooperantibus A.Alt, O.Eißfelt, P.Kahle ediderat R.Kittel. Editio funditus renovata. Deutsche Bibelgesellschaft. ISBN 3-438-05222-9 (Tämä on heprean opiskelijoille tarkoitettu Vanhan testamentin ns. Kittelin editio, jota esimerkiksi suomalaisten yliopistojen teologian tiedekunnissa käytetään.) Zuckermann, Ghil'ad, 2003. Language Contact and Lexical Enrichment in Israeli Hebrew. Palgrave Macmillan. (ISBN 9781403917232 / ISBN 9781403938695) Aiheesta muualla The Emergence of Spoken Israeli Hebrew (PDF) Shlomo Izre'elin artikkeli heprean nykypuhekielen kehityksestä Hebrew Slang Hebrew Online Texts for Learners Heprean kielen aakkoset Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Helsingin kaupungin liikenneliikelaitos (HKL, ) on Helsingin kaupungin omistuksessa oleva liikelaitos, joka liikennöi metroliikennettä, omistaa metron infran ja kaluston sekä vastaa niiden ylläpidosta. Aiemmin HKL liikennöi metron lisäksi myös raitiovaunu- ja lauttaliikennettä sekä kehitti ja ylläpiti joukkoliikenteen (myös muun kuin metron) infrastruktuuria. HKL:n toiminnot oli jaettu eri yksiköihin, joita olivat liikennöinti, kunnossapito, infra ja kalusto, toiminnanohjaus sekä yhteiset palvelut. Vuoden 2010 alusta aloitti toimintansa uusi kuntayhtymä, Helsingin seudun liikenne (HSL). Pääkaupunkiseudulla aikaisemmin toimineista organisaatioista uuteen kuntayhtymään siirtyivät YTV Liikenne sekä HKL:n suunnittelu- ja tilaajatoiminnot sekä matkalippujen tarkastus. Syyskuussa 2021 Helsingin kaupunginvaltuusto teki päätöksen HKL:n yhtiöittämisestä. Raitiotieliikenteestä vastaava Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenne Oy aloitti toimintansa 1. helmikuuta 2022. HKL on sen jälkeen vastannut vain metron liikennöinnistä ja sen infrastruktuurista. Liikennetarjonta Joukkoliikenteen osuus suhteessa muihin liikennemuotoihin on Helsingissä suurempi kuin muissa Suomen kaupungeissa. Tähän vaikuttavat Helsingin asukastiheys, joka on Suomen oloissa korkea, sekä ahdas kaupunkirakenne ja joukkoliikenteen suuri käyttöaste. Autoilun etujärjestö Autoliitto katsoo, että yhtenä syynä tähän on autoliikennettä haittaava yhdyskuntasuunnittelu. Helsingin kantakaupungin joukkoliikenne tukeutuu suurelta osin raitiovaunuihin. Helsingin sisäiset linja-autolinjat sekä muualle pääkaupunkiseudulle Helsingin keskustasta säteittäisesti suuntautuvat seutulinjat on reititetty kantakaupungista ulos pääväyliä pitkin, ja ne palvelevat kantakaupunkia pääosin ainoastaan pääväylien varrella, pysäkkivälien ollessa tyypillisesti harvempia kuin raitiovaunuilla. Lisäksi metrolla on kantakaupungin alueella seitsemän asemaa. Kantakaupungin liikenteeseen voidaan lukea myös Suomenlinnan lauttaliikenne, joka on Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenteen tytäryhtiö. Lauttaliikenteen liikennöintisopimukset tekee HSL Suomenlinnan Liikenne Oy:n kanssa. Helsingin esikaupunkien liikenne perustuu pääosin tihein vuorovälein kulkevaan raskaaseen raideliikenteeseen sekä seutubusseihin. Itä-Helsingin joukkoliikenneyhteydet perustuvat 4–5 minuutin vuorovälein kulkevaan metroon. Metron suurimmille aluekeskuksiin sijoitetuille asemille on niitä ympäröiviltä asuinalueilta järjestetty linja-autoilla toimiva liityntäliikenne. Liityntäliikenne tarjoaa alueen asukkaille yhteyden myös omiin aluekeskuksiinsa. Koillisen sekä läntisen Helsingin joukkoliikenneyhteydet perustuvat bussilinjojen lisäksi VR:n lähiliikenteeseen, jota liikennöidään tihein vuorovälein Kehäradalla sekä Keravan ja Leppävaaran kaupunkiradoilla. Suurempien asemien ympäristössä ajetaan liityntäbussilinjoja. Helsingin keskustasta säteittäisesti esikaupunkeihin suuntautuvat bussilinjat avustavat myös vähäisenä liityntäliikenteenä esikaupunkien rautatieasemille. Säteittäisen liikenteen lisäksi Helsingissä on poikittaisia bussilinjoja, jotka palvelevat kaupungin itä-länsisuuntaista liikennettä. Joukkoliikenteen poikittaismatkoja on ainoastaan 14 % kaikista matkoista, ja tavoitteena onkin nostaa käyttöastetta poikittaisliikenteessä tuntuvasti. Huomattava parannus poikittaisliikenteessä on ollut runkolinja 550:n (ent. Jokeri-linjan) perustaminen Itäkeskuksen ja Westendinaseman välille. Linja on ollut hyvin suosittu, keräten kyytiinsä yli 20 000 matkustajaa päivittäin, ja sen muuttaminen pikaraitiotieksi on käynnistynyt. Tilastotietoa liikenteestä Vuonna 2007 Helsingin sisäisessä liikenteessä tehtiin 219,9 miljoonaa matkaa, jotka jakautuivat eri liikennevälineille seuraavasti: Matkojen määrä on laskenut vuodesta 2001 lähtien vuoteen 2006 saakka. Vuonna 2007 matkamäärät olivat vain hieman suuremmat kuin vuonna 2006. Vuonna 2007 linjakilometrejä kertyi seuraavasti: Vuoden 2007 lopussa HKL:n henkilöstö jakautui seuraavasti: Logon historia Liikennelaitoksen lautakunta hyväksyi kokouksessaan 5. marraskuuta 1974 nuolikuvion liikennelaitoksen liikemerkiksi. Logo on viimeksi uusittu 1990-luvun loppupuolella, silloin uudistajana ja merkin piirtäjänä oli Viherjuuren Ilme Oy, joka on myöhemmin tunnettu myös nimellä Evia. Logona on siis aiempina vuosina ollut pelkkä nuolikuvio, josta nykyinen versio on kehitetty, jolloin haluttiin korostaa, että koko kaupunkiliikenne järjestyy Helsingin kaupungin liikennelaitoksessa eli HKL:ssä (metron oranssi, ratikan vihreä, bussin sininen). Nykyinen logo muodostuu siis tunnuksesta ja kirjaimista HKL HST yhdistelmänä. Logo on aiemmin ollut esimerkiksi pelkkä valkoinen nuoli sinisellä pohjalla, aikana jolloin sininen oli täysin hallitseva Helsingin kaupungin liikennelaitoksen väri. Metrojunien kyljissä nuolikuvio oli tosin oranssilla ja raitiovaunuissa vihreällä pohjalla. Nuolikuvio toimi myös vuosikymmeniä Helsingin sisäisen liikenteen tunnuksena mustan värisenä keltaisella pohjalla (ns. yhteistariffitunnuksena). Pelastustoimi HKL omistaa kevyen raivausyksikön (operatiivinen tunnus RHE125), jonka asemapaikkana on Töölön raitiovaunuvarikko. Vuonna 2013 RHE125 hälytettiin 28 tehtävään. Töölön raitiovaunuvarikolla sijaitsee myös entinen raivausyksikkö, jonka tunnus on H055. Virstanpylväitä Hevosomnibusliikenne alkoi 14. maaliskuuta 1888. Hevosraitioliikenne alkoi 21. kesäkuuta 1891. Sähköraitiotieliikenne alkoi 4. syyskuuta 1900. Kaupunki osti pääosan Helsingin Raitiotie- ja Omnibus Osakeyhtiön osakkeista 1913. Linja-autoliikenne alkoi 1936. Helsingin Raitiotie ja Omnibus Oy muutettiin Helsingin kaupungin liikennelaitokseksi 1. tammikuuta 1945. Johdinautoliikenne alkoi 1949 ja lopetettiin 1974, myöhemmin johdinautoja käytettiin vielä koeluonteisesti 1979–1985. Tarkastusmaksun periminen liputtomilta matkustajilta aloitettiin 1. kesäkuuta 1980 ja matkalippujen tarkastajat aloittivat työnsä. Samalla sallittiin lipun etukäteen ostaneiden matkustajien nousta kuljettajarahastusraitiovaunuihin takaovesta. Metroliikenne alkoi 2. elokuuta 1982. Uudet matalalattiaiset Variotram-raitiovaunut tulivat käyttöön 1999. Uudet M200-sarjan metrojunat otettiin käyttöön 2001. Vuoden 2005 alusta HKL-Bussiliikenteen yhtiön nimeksi muutettiin Helsingin Bussiliikenne Oy. Vuoden 2010 alusta liikenne- ja aikataulusuunnittelu sekä matkalippujen tarkastus siirtyi HSL:ään. HKL:n rooliksi jäi raitiovaunujen ja metron liikennöinti. Lähteet Kirjallisuutta Kalusto: Aiheesta muualla HKL:n virallinen sivusto HSL:n reittiopas Liikennelaitokset Helsingin liikenne Liikennelaitos


text: Hopeapensaskasvit (Elaeagnaceae) on Rosales-lahkoon kuuluva heimo. Sen lajit ovat puita tai pensaita, joiden hopeansävyisten karvojen peittämät lehdet putoavat talveksi. Kukat ovat terälehdettömiä. Hedelmä on marjamainen. Heimoon kuuluu 45 lajia, jotka jaetaan kolmeen sukuun. Suomessa tunnetuin laji on alkuperäisenä kasvava tyrni eli hopeatyrni. Heimon kokonaislevinneisyys kattaa Pohjois-Amerikan lauhkeat ja viileät alueet sekä osan Euraasiaa. Trooppisilla alueilla heimoon kuuluvia lajeja tavataan Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Australiassa. Suvut Hopeapensaskasvien heimoon kuuluu vain kolme sukua: hopeapensaat (Elaeagnus) tyrnit (Hippophaë) puhvelinmarjat (Shepherdia) Lähteet Enroth, Johannes: Tyrnit. Teoksessa Kasvit III. Toim. Piirainen, Mikko. WSOY, Porvoo 2009, s. 36. Viitteet Aiheesta muualla Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Elaeagnaceae Suomen Lajitietokeskus: Hopeapensaskasvit – Elaeagnaceae Kasviheimot


text: Heydər Əlirza oğlu Əliyev (, s. 10. toukokuuta 1923, Nahitševan – 12. joulukuuta 2003, Cleveland, Yhdysvallat) oli neuvostopoliitikko ja Azerbaidžanin presidentti. Hän vaikutti Azerbaidžanin politiikassa yli 30 vuotta, minkä jälkeen hänen poikansa İlham Əliyev valittiin maan johtoon. Əliyev jätti perintönään öljyrikkaaseen maahan laajan korruption. Koulutus Heydər Əliyev valmistui Nahitševanin pedagogisesta koulusta, mutta sen jälkeen aloitetut arkkitehtiopinnot jäivät kesken toisen maailmansodan vuoksi vuonna 1939. Vuosina 1949-1950 hän suoritti KGB:n ammatillisen tutkinnon Leningradissa. Vuonna 1957 Əliyev valmistui Azerbaidžanin valtionyliopiston historian tiedekunnasta. Kommunisti Vuosina 1941-44 Əliyev työskenteli Nahitševanin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan sisäasiain kansankomissariaatissa. Hän liittyi Azerbaidžanin SNT:n KGB:hen jo 1944 ja yleni sen johtajaksi vuonna 1967. Vuonna 1969 Əliyev valittiin Azerbaidžanin kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Hänet kutsuttiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) politbyroon varajäseneksi 1976, täysjäseneksi 1982 ensimmäisenä muslimina ja ensimmäiseksi varapääministeriksi 1982. Əliyev vastusti Gorbatšovin uudistuksia, Pravda nimitti häntä "dinosaurukseksi" ja hänet pakotettiin eroamaan politbyroosta runsaiden väärinkäytösten ja korruption vuoksi vuonna 1987. Heinäkuussa vuonna 1990 Əliyev erosi NKP:stä neuvostojoukkojen taltutettua väkivaltaisesti mielenosoituksen Bakussa ja palasi Nahitševaniin. Presidentti Əliyev valittiin Azerbaidžanin tasavallan presidentiksi 1993 ja 1998, mutta kumpaakaan vaalia ei pidetty rehellisenä. Lokakuussa 2003 hän nimitti terveytensä petettyä poikansa puolueen presidenttiehdokkaaksi. Myöskään 15. lokakuuta 2003 pidettyjä vaaleja ei pidetty oikeudenmukaisina. Muuta Leninin kunniamerkki myönnettiin Heydər Əliyeville viisi kertaa. Hänet valittiin 21.11.1992 Uusi Azerbaidžan -puolueen puheenjohtajaksi. Lähteet Aiheesta muualla Azerbaidžanin presidentit Azerbaidžanilaiset poliitikot Azerbaidžanilaiset kommunistit NKP:n keskuskomitean politbyroon jäsenet Neuvostoliiton korkeimman neuvoston jäsenet Sosialistisen työn sankarit Vuonna 1923 syntyneet Vuonna 2003 kuolleet Diktaattorit


text: Hindulaisuus on Intiasta peräisin oleva uskonto. Hindulaisuutta pidetään maailman vanhimpana yhä harjoitettavana uskontona. Hindulaisuuteen sisältyy laaja kirjo erilaisia suuntauksia, jotka noudattavat hyvin erilaisia oppeja ja käytäntöjä. Sen alkuperä on muinaisessa, vähintään 2000 vuotta eaa. kukoistaneessa veda-kulttuurissa. Hindulaisuus on maailman kolmanneksi laajin uskonto kristinuskon ja islamin jälkeen. Sillä on seuraajia 1,05 miljardia, joista suurin osa (noin 890 miljoonaa) asuu Intiassa. Suomessa kannattajia on noin 1500. Aasiassa kaikista uskontojen harjoittajista 21 prosenttia on hindulaisia.. Historia Hindulaisuuden juuret ulottuvat Etelä-Aasiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen eli alkuperäisen hindulaisuuden, jota kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. Brahmana eli pappisluokka huolehti maailmankaikkeuden harmonian kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus. Nykymuotoinen hindulaisuus on saanut vaikutteita sekä Intian alkuperäiskansojen, dravidien tantra-kulttuurista, buddhalaisuudesta että muista uskonnoista. Se oli kaikilta olennaisilta piirteiltään muotoutunut noin 500 eaa. Varhaisen hindulaisuuden jumalia olivat esimerkiksi taivaan jumala Indra, auringon jumala Surya, kuun jumala Soma, veden jumala Varuna, tuulen jumala Vayu, tulen jumala Agni, kuoleman jumala Yama ja rikkauden jumala Kubera (alun perin paholainen). Nykyhindulaisuuden myötä nämä jumaluudet menettivät merkityksensä. Pääsuuntaukset Hindulaisuudessa on useita suuntauksia (sampradaya), joista merkittävimmät ovat shaivismi eli shivalaisuus (ja siihen läheisesti kuuluva shaktismi), vaishnavismi eli vishnulaisuus, veerashaivismi (Lingayatit), smartismi sekä uus- ja reformihindulaisuus. Suuntausten pyhiä kirjoja ovat muun muassa Veda-kirjat ja Bhagavad Gita. Länsimaissa tunnetuimpia uushindulaisia liikkeitä ovat Vishnun erästä avataria eli ruumiillistumaa Krishnaa palvova Krishna-liike. Jumalakäsitys Hindulaisuudessa on lukematon määrä persoonallisia jumalia, jotka kaikki ilmentävät persoonattoman voimalähteen, brahmanin eri aspekteja. Brahman on lopullinen, yliaistillinen, kaikkialla läsnä oleva, absoluuttinen ja ääretön olemus, kaiken koskaan olleen, vaikkapa ainiaan olevan tai koskaan tulevan summa. Brahman ei ole jumala monoteistisessä mielessä, sillä sitä ei voi kuvata millään olevan tai ei-olevan määritelmillä – se on kaikkien määritelmien tuolla puolen. Näin ollen sitä ei voi myöskään palvoa. Aihetta käsitellään laajasti Vedanta-filosofiassa, joka on eräs hindufilosofian lukuisista osista. Hindulaisuudessa yleistä on palvoa vain yhtä tai kahta jumalaa. Nykyisessä hindulaisuudessa peruspilarina on kolmiyhteinen jumala (trimūrti): Brahma on luojajumala (poiketen kosmisesta tietoisuudesta Brahmanista). Brahmaa ei nykyisellään juurikaan palvota, Vishnu on rakkauden ja elämän ylläpitäjä ja Shiva on hävittäjä, mutta samalla uudelleenluova jumala. Näillä kolmella pääjumalalla kaikilla on puoliso, shakti. Monet hindulaisuuden kannattajat ovat monisteja, koska heidän mukaansa jumala on perimmiltään yksi, vaikka hänellä on monta nimeä ja olomuotoa. Monistista näkemystä edustaa advaita vedanta -filosofia. Advaita merkitsee ei-kahtiajakoa eli näkemyksen mukaan mieli ja aine ovat yhtä. Elämän kiertokulusta on mahdollista vapautua, kun ymmärtää tämän ykseyden. Tällöin atman sulautuu brahmaniin. Monistit näkevät yhden jumalan lukemattomina ilmentyminä, jonka ei-hindut sekoittavat helposti polyteismiin. Monistisen näkemyksen mukaan on olemassa vain yksi ykseys, jonka ilmentymiä muut jumaluudet ovat - samalla tavoin kuin eri värit ovat prisman hajottaman valonsäteen eri ilmentymiä. Monet uskovat, että persoonalliset jumalat voivat johdattaa palvojansa lähemmäksi mokšaa, jälleensyntymien ketjusta vapautumista. Eräät hindulaisuuden lahkot uskovat monoteistiseen näkemykseen Vishnusta (usein Krishnan muodossa), Shivasta tai äitijumala Devistä – joskaan tämä näkemys ei poissulje muita jumalia, sillä niiden nähdään olevan valitun jumaluuden ilmentymiä. Esimerkiksi monet Krishnan palvojat näkevät Shivan syntyneen Krishnan luomisvoimasta. Usein absoluuttinen brahman nähdään ainoana lähteenä, josta kaikki jumaluudet ovat peräisin. Hindujen keskuudessa vallitsee vahva yhteisymmärrys, jonka mukaan kaikki uskonnot ovat oikeita polkuja ja johtavat lopulta kohti yhtä ja samaa Jumalaa tai alkulähdettä. Siten kaikki merkittävät maailman uskonnot ovat samoja. Tästä syystä hindut eivät myöskään tee lähetystyötä. Krishna syntyy aika-ajoin uudelleen maailmaan ja selittää eri aikoina eri kulttuuripiireissä viestinsä hieman eri tavalla, jotta ihmiset ymmärtäisivät perusviestin. Perusviesti hindulaisuudessa, kristinuskossa, islamissa ja juutalaisuudessa onkin kovin samantapainen, buddhalaisuus poikkeaa niistä tavallaan enemmän. Hindulaisuudesta puuttuu juutalaisuuden johdannaisineen omaava kahtiajako: hyvän ja pahan taistelu, taivas ja helvetti. Hindulaisuuden jumalat eivät ole hyviä eivätkä pahoja vaan henkiolentoja, jotka tekevät milloin minkäkinlaisia ratkaisuja, vastaavasti kuin ihmisiä ei voida luokitella hyviin ja pahoihin. Jälleensyntymä Keskeinen käsite hindulaiselle ajattelulle on mokša, jossa vapaudutaan jälleensyntymän eli samsaran ketjusta ja yhdistytään brahmaniin (vrt. nirvana). Ihminen syntyy maan päälle yhä uudestaan, kunnes hän oivaltaa yksilöllisen sielunsa atmanin ja maailmansielun brahmanin olevan yhtä. Ruumillistumia eli inkarnaatiota säätelee karma eli syyn ja seurauksen laki. Hyvät teot elämässä tuottavat hyvää karmaa ja huonot pahaa karmaa ja nämä vaikuttavat seuraavaan elämään. Hindulaisuuden mukaan ihmisellä on elämässään neljä päämäärää: artha, kaama, dharma ja mokša. Sanotaan, että kaikki ihmiset etsivät arthaa (aineellista ja henkistä omaisuutta). Seuraavaksi ihminen etsii kaamaa (aistilliset ja sosiaaliset nautinnot). Vanhemmiten ihmisen sanotaan tavoittelevan dharmaa (oikeudenmukaisuus, velvollisuus, henkinen oppi). Neljäs ja perimmäinen päämäärä on mokša, jälleensyntymien kehästä vapautuminen ja siirtyminen brahmanin yhteyteen. Tunnusomaisia piirteitä Noin kolmasosa hinduista on kasvissyöjiä. Kastittomat tai alempiin kasteihin kuuluvat saattavat käyttää lihaa. Brahmiineihin eli pappisluokkaan kuuluvien tulee harjoittaa puhtautta eivätkä he syö lihaa, mutta voivat käyttää maitotuotteita. Veda-kirjallisuus ylistää lehmää, joka itselleen mitään vaatimatta antaa ihmisille ”ravitsevaa nektaria”. Siksi hindut arvostavat lehmiä suuresti eivätkä syö niiden lihaa. Hindulaisten tunnusomaisiin piirteisiin kuuluu myös pyhiinvaellus, jolloin käydään kerran elämässä peseytymässä Ganges-virrassa. Hindulaisen yhteiskunnan luokkajärjestelmä korkeimmasta luokasta (varnasta) alempaan: papit ja oppineet (bramiinit), soturit, virkamiehet ja hallitsijat (kshatriyat), kauppiaat ja maanviljelijät (vaishyat), palvelijat ja työläiset (shudrat) ja kastittomat (Dalitit). Hindulaisuuteen kuuluvat myös symbolit, joita käytetään taiteessa, arkkitehtuurissa, kirjallisuudessa ja palvonnassa. Symboleista tärkeimpiä ovat pyhä Om ja aurinkoa kuvaava hakaristi (swastika), joka symboloi onnea. Temppelit Hindulaisuuden temppeli eli mandir on yleensä pyhitetty jollekin jumalalle, ja keskeisellä paikalla on tämän jumalan kuva eli murti. Pääjumalan lisäksi temppelissä kunnioitetaan yleensä myös muita tähän liittyviä jumalia. Temppelin seinissä ja muissa osissa on kuvia, jotka kertovat jumalan elämänvaiheista ja niihin liittyvistä tapahtumista. Paikoin on myös temppelialueita, joissa kullekin jumalalle on rakennettu oma temppelinsä. Kaikkien temppelien keskeinen arkkitehtuuri on samanlainen. Jumalan kuva murti on sijoitettu nelikulmaiselle korokkeelle. Sen yläpuolella nousee pyramidimainen, Meru-vuorta kuvaava kupoli. Tämä osa on kaikkein pyhin, ja siellä bramiinit suorittavat rituaalit. Keskeisen tornin ympärillä on kolmelta sivulta avoin, pilarien kannattelema halli. Sinne uskovaiset kerääntyvät osallistumaan rituaaleihin. Siellä suoritetaan myös uskonnolliset tanssit. Keskushallin ympärillä on pihamaa, joka voi olla avoin tai muurien suojaama. Pihamaalle tullaan portin eli gopuramin kautta. Hindujen juhlia Tärkeitä hindulaisuuden pyhäpäiviä ovat: Pongal, kolmipäiväinen sadonkorjuujuhla Etelä-Intiassa tammikuun puolivälissä Maha Shivratri, vuotuinen Shivan yö helmi–maaliskuussa Holi, keväinen valon ja värien juhla helmi–maaliskuussa Gangaur, Parvati-jumalattaren juhla Naga Panchami, käärmejumalien juhla sadekaudella heinä–elokuussa Ganesh Chaturthi, Ganeshin päivä elo–syyskuussa Durga Puja tai Navaratri, Durgalle omistettu yhdeksänpäiväinen juhla syys–lokakuussa Dussehra eli Vijaya Dasama, hyvän voittoa pahasta juhlistava Durga Pujan kymmenennen päivän juhla Diwali, valon juhla loka-marraskuussa 20 päivää Dussehran jälkeen Hindulaisuuden lukumäärä Hinduja suhteessa maan koko väestöön : 81,3 % : 80,5 % : 54 % : 33,7 % : 28 % : 25 % : 22,3 % : 18.2 % : 15 % : 12,6 % : 12 % : 9.6 % : 8,1 % : 6,7 % : 6,3 % : 5,2 %% : 5.5 %% : 2,1 % : 2,01 % : 1,8 % : 1,69 % : 0,70 % Katso myös Hindulainen filosofia Hindulaiset riitit ja rituaalit Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Hilpari () on muinainen ase, pistokeihään ja taistelukirveen yhdistelmä. Hilpari kuuluu salkoaseiden ryhmään. Niitä käytettiin Kiinassa jo taistelevien läänitysvaltioiden kaudella (475 –221 eaa.); Euroopassa ne olivat yleisiä 1400- ja 1500-luvuilla. Taistellessaan jalan ritarit suosivat hilparia taisteluaseenaan kahdenkädenmiekan ohella. Sveitsiläiset käyttivät eurooppalaisista ensimmäisinä hilparia varsinaisen jalkaväen aseena ja nousivat maineeseen sen tehokkaina käyttäjinä. Vuoristoinen maa ei suosinut ratsuväkeä, ja jalkaväelle piti keksiä ase, jolla saattoi menestyä taistelussa ratsuväkeä vastaan. Hilparissa on pitkä pistoterä ja kirveenterä sekä tämän vastapuolella koukku. Ase on salkoaseista tunnetuin. 1600-luvun jälkeen se sai symbolisen aseman auktoriteetin merkkinä. Vuoden 1422 Arbedon taistelun jälkeen pitkä pistokeihäs, piikki, syrjäytti Sveitsissä hilparin pääaseena, mutta gewalthaufenissa oli aina mukana myös hilparimiehiä. Hilpari oli myös upseerin aseena. Vatikaanin sveitsiläiskaarti ja Toweria vartioiva Beefeaters-kaarti käyttävät yhä hilparia seremoniallisena aseena. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Keihäät Kirveet


text: Hesburger on suomalainen pikaruokaravintolaketju, jonka päätuote ovat hampurilaiset. Yritys on saanut alkunsa Heikki Salmelan vuonna 1966 Naantaliin perustamasta grillikioskista. Salmela avasi ensimmäisen Hesburgerin Turkuun Kristiinankadulle. Hesburger-ketjun Suomen ravintoloiden verollinen myynti vuonna 2022 oli 264 miljoonaa euroa ja ulkomailla 145 miljoonaa euroa. Hesburger-ravintoloita löytyy seitsemästä maasta: Suomesta, Virosta, Latviasta, Liettuasta, Saksasta, Ukrainasta ja Bulgariasta. Ketju työllistää ulkomaat mukaan lukien noin 8 000 henkilöä. Historia Heikki Salmela perusti yhdessä vaimonsa Kirstin kanssa grillikioskin, Kievarin grillin, Naantaliin vuonna 1966. Yritys laajeni Turkuun 1970-luvulla, jolloin Puutorilla avautui Puutorin grilli. Ensimmäinen Hesburger-ravintola sisätiloissa avautui vuonna 1980 kauppakeskus Hansakorttelissa Kristiinankadun varrella. Salmela on kertonut haastattelussa, että alkuaikoina grillin nimeksi riitti katuosoite. Hesburgerin perustamisen myötä ketjulle piti keksiä nimi. Kun omistajan etunimi on Heikki, Hesburger-nimeä pohdittiin, mutta Salmelan mielestä nimessä ei ollut "jenkkifiilistä". Siksi hän pyysi apuun mainostoimiston, joka pohdittuaan asiaa pari viikkoa julkisti 100 000 markan laskun saattelemana ehdotuksensa: Hesburger. Salmela myi ketjun ja omistamansa hotellit vuonna 1988 lähes 200 miljoonalla markalla (34 miljoonaa euroa) ja osti ketjun takaisin kolme vuotta myöhemmin laman aikaan takaisin 25 miljoonalla (4 miljoonaa euroa). Turussa Hesburger on onnistunut pitämään kilpailijansa poissa. Vuonna 2014 Turussa oli 21 Hesburgeria, kun taas McDonald’seja oli kaksi. Hesburger oli aikaisemmin toiminut Helsingissäkin, mutta varsinaisesti se pääsi sinne ostaessaan Carrols-ketjun Keskolta vuonna 2002. Lähes kaikki Carrolsit muuttuivat Hesburgereiksi; vain viisi ravintolaa jäi silloin entiselle nimelle, mutta keväällä 2012 näistäkin tuli Hesburgereita Carrolsin jäädessä brändinä historiaan. Kansainvälistyminen Baltian maihin Hesburger rantautui vuonna 1996, jolloin ketjun ensimmäiset ravintolat Virossa avattiin. Latviassa Hesburger aloitti vuonna 2003 ja Liettuassa vuonna 2007. Hesburger pyrki 2000-luvun alussa laajentumaan Lähi-itään, ja Hesburgerilla oli ravintola Syyrian pääkaupungissa Damaskoksessa vuosina 2004–2006. Syyrian ravintolan sulkemisen aikoihin yhtiö ilmoitti aikeistaan laajentaa toimintaansa kahdeksaan muuhun alueen maahan, kuten Kuwaitiin, Iraniin ja Saudi-Arabiaan. Hesburger solmi franchising-sopimuksen kuwaitilaisen UFIG-pörssiyhtiön kanssa, mutta yhteistyö ei sujunut toivotusti. Vuonna 2008 Heikki Salmela myönsi yhtiön olevan aikataulusta jäljessä, ja hän arvioi tuolloin ensimmäisen ravintolan avautuvan Kuwaitissa aikaisintaan vuonna 2010. Laajentuminen Lähi-itään ei tuolloin onnistunut, mutta maaliskuussa 2018 yhtiö tiedotti allekirjoittaneensa franchising-sopimuksen Arabiemiraatteihin ja neuvottelevansa yhä franchising-toiminnasta myös muissa alueen maissa. Vuonna 2010 Hesburger laajeni Venäjälle, jossa se solmi franchising-sopimuksen paikallisen MegaGroup-yhtiön kanssa. Vuonna 2021 ravintoloita Venäjällä oli yhteensä 37. Ukrainaan kohdistuneen hyökkäyksen takia Hesburger ilmoitti maaliskuussa 2022 lopettavansa Venäjän liiketoimintansa kokonaan. 1. toukokuuta 2022 Hesburger ilmoitti lopettaneensa kaikkien omien ravintoloidensa toiminnan Venäjällä. Huhtikuussa 2014 Hesburger avasi ravintolan Turkin Alanyaan. Ukrainaan Hesburger laajensi toimintansa elokuussa 2015 avaamalla ensimmäisen ravintolansa maan pääkaupunkiin Kiovaan. Ketjun laajentuminen jatkui vuoden 2016 lopulla, jolloin Hesburger tiedotti avanneensa ensimmäisen ravintolansa Bulgariassa Stara Zagoran kaupungissa, ja vuoden 2017 alussa myös Valko-Venäjän ensimmäinen Hesburger avasi ovensa maan pääkaupungissa Minskissä. Huhtikuussa 2018 paikallinen franchising-yrittäjä avasi ensimmäisen Hesburgerin Iranin pääkaupunkiin Teheraniin, mutta lopetti liiketoimintansa kansainvälisten pakotteiden tuoman epävarmuuden vuoksi saman vuoden syksyllä. Liiketoiminta Hesburger-tavaramerkkiä ja -aputoiminimeä hallinnoi Burger-In Oy. Yhtiön keskusvarasto ja tuotanto sijaitsevat Kaarinassa. Noin puolet Suomen Hesburger-ravintoloista on franchising-vetoisia, eli osaa Hesburger-ravintoloista pyörittävät itsenäiset yrittäjät. Ketjulla oli ravintoloita toukokuussa 2022 Suomessa 278, Liettuassa 58, Latviassa 51, Virossa 50, Bulgariassa 26, Ukrainassa 7 ja Saksassa 2. Baltian maissa Hesburger-ravintolat ovat yhtiön omassa omistuksessa. Saksalaisissa ja ukrainalaisissa Hesburgereissa juomaksi voi valita oluen. Suomessa tämä onnistuu vain neljässä tapahtumaravintolassa, joissa on anniskeluoikeudet. Hesburger on laajentanut toimintaansa. Hesburgerilla on Turun linja-autoaseman läheisyydessä Hesburger-ravintolan yhteydessä toimiva 15 huoneen kokoinen Hesehotelli sekä Hesepesu. Yrityksellä on taannoin ollut myynnissä Hese GSM -liittymiä. Suomessa S-ryhmä ja öljy-yhtiöt ovat tehneet yhteistyötä Hesburgerin kanssa. Alueosuuskaupat omistavat ja toimivat franchising-yrittäjinä yli 60 Hesburger-ravintolassa. Nämä ravintolat sijaitsevat tavallisesti ABC-liikenneasemien, Prisma-hypermarketien ja Sokos-tavaratalojen yhteydessä, ja näistä saa S-etukortilla Bonusta. Syksyllä 2017 Hesburger aloitti tuotteidensa kotiinkuljetukset Helsingissä, Espoossa, Tampereella ja Turussa. Tilaukset tehdään älypuhelinsovelluksella, ja ne toimittaa perille Foodora-yhtiö. Vuonna 2018 Salmela ilmoitti, että ilmastonmuutos huomioidaan ravintoloiden tuotteissa rakentamalla soijatehdas Kaarinaan ja kehittämällä tuotteista myös kasvisproteiini- ja soijaversioita, joiden on tarkoitus tulla myyntiin vuoden 2019 lopussa. Hesburgerin tavoitteena on, että vuonna 2030 puolet ravintolan myymistä tuotteista on lihattomia. Konseptit Hesburger-hampurilaisravintolat HeseKebab (hampurilaisravintolan yhteydessä kebab-annoksia) Hesehotelli Hese Kotituotteet (vähittäiskaupan tuotteita) El Nam (meksikolaistyylinen ravintola) Parilla Steak House (pihviravintola) Hesekauppa (Hesburger-vaatteita myyvä verkkokauppa) Hesepesu (Hesburgerin asiakkaille tarkoitettu autopesula) Burger Clean (siivouspalvelu) Hesen Lastenklubi Bonusklubi Lähteet Kirjallisuutta Talamo-Kemiläinen, Maarit: Kerros kerrokselta hyvää Suomen Turusta, teoksessa Aiheesta muualla Hesburger HeseKauppa Suomalaiset pikaruokaketjut Seulonnan keskeiset artikkelit Suomalaiset elintarvikeyritykset


text: Harrastus on säännöllisesti harjoitettua vapaa-ajan toimintaa, jonka tarkoituksena on rentouttaa ja tuottaa mielihyvää. Harrastamisen motiivina on nautinto ja kiinnostus aiheeseen, toisinaan jopa rahallinen palkkio. Harrastaminen voi johtaa jonkin hyödyllisen tiedon, taidon tai kokemuksen hankkimiseen ja karttumiseen. Harrastuksia Tyypillisiä harrastuksia ovat esimerkiksi keräily, nikkarointi, askartelu, urheilu, musiikki, pelaaminen ja lukeminen. Monissa harrastuksissa, kuten lukupiireihin perustuvassa kirjallisuusharrastuksessa, tärkeä piirre on yhteisöllisyys – yhteisen harrastuksen kautta syntyy tiivis yhteisö, jonka jäsenet usein jakavat tietoa ja auttavat toisiaan hyvin epäitsekkäästi. Tähtitieteen harrastajat tekevät usein merkittäviä havaintoja ja ovat näin avuksi ammattilaisille. Ei ole täysin epätavallista harrastelijatähtitieteilijälle havaita uutta taivaankappaletta tai tapahtumaa avaruudessa. Joillakin muillakin luonnontieteiden aloilla harrastajahavainnot ovat tärkeitä (muun muassa biologian monilla osa-alueilla). Humanistisista tieteenaloista arkeologia on varsin suosittu harrastuskohde. Myös historian eri osa-alueet ovat monien harrasteina (sukututkimus, numismatiikka). Avoimen lähdekoodin projekteihin osallistuminen on pääasiassa harrastustyötä, vaikka kaupallisen kehitystyön osuus on kasvanut yritysmaailman kiinnostuttua avoimen lähdekoodin kehitysmallista. Kuitenkin esimerkiksi opiskelijan harrastuksena alkanut Linux-käyttöjärjestelmä ja monet muut sovellukset ovat varteenotettavia kilpailijoita kaupallisille tuotteille. Sukua avoimen lähdekoodin projekteihin osallistumiselle on myös esimerkiksi Wikipedian toimittamiseen osallistuminen. Katso myös Radioamatööri Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Hammurabin laki on yksi varhaisimmista lakikokoelmista. Se luotiin Babyloniassa noin 1760 eaa. ja siinä on yhteensä 282 lakipykälää, jotka oli kaiverrettu julkisella paikalla olevaan kivipaateen. Laki on nimetty Babylonian tuolloisen kuninkaan Hammurabin mukaan. Lain perusajatukseksi on sanottu periaatetta "Silmä silmästä, hammas hampaasta". Tässä muodossaan fraasi ei kuitenkaan ole peräisin Hammurabin laista vaan Vanhasta testamentista, mutta myös Hammurabin laissa oli erilaisista väkivalta- ym. rikoksista ja veloista säädetty saman periaatteen mukaisia rangaistuksia. Oikeustieteessä tästä periaatteesta käytetään nimeä talio. Eräissä tapauksissa kuitenkin Hammurabin lain mukaankin tuomittiin väkivaltarikoksista vain sakkoa, erityisesti, jos rikos kohdistui alempaan säätyyn kuuluvaan henkilöön. Laki käsitteli lähinnä varkautta, paimentolaisuuteen liittyviä kysymyksiä, omaisuudelle aiheutettua vahinkoa, naisen oikeuksia, avioliittoa, lasten oikeuksia, orjan oikeuksia, murhaa ja erilaisia pahoinpitelyjä sekä kuolemaa. Rangaistukset olivat erilaisia eri yhteiskuntaryhmän jäsenille. Verotuksesta laki ei mainitse mitään. Hammurabin laintaulukivi Joulukuun 1901 ja tammikuun 1902 kaivauksien aikana J. de Morganin johdolla ranskalainen retkikunta löysi Hammurabin lakipatsaan Persian muinaisen pääkaupungin Susan raunioista. Löydettäessä patsas oli särkynyt kolmeen osaan. Se koottiin ja kuljetettiin Pariisiin, missä se on nykyisin Louvressa. YK:n päämajassa sijaitsee Irakin lahjoittama replika steelasta. Hammurabin laintaulukivi on mustaa dioriittia. Korkeutta kivellä on 2,25 m, ympärysmittaa ylhäällä 1,65 m, alhaalla 1,90 m. Patsaan yläosaan hakatun Hammurabia esittävän reliefin korkeus on 0,65 m, leveys 0,60 m. Itse lakiteksti on hakattu nuolenpäämerkein 51 oikealta vasemmalle juoksevaan pystysuoraan palstaan, joista 23 on patsaan julkisivulla, 28 sen kääntöpuolella. Seitsemän palstaa kääntöpuolen alalaidasta on kuitenkin turmeltu, mitä tuhotyötä on epäilty elamilaisten tekemäksi heidän ryöstettyään patsaan ja kuljetettuaan sen Susaan. Hammurabin laintaulukiven teksti jakautuu kolmeen osaan: esipuheeseen, lakiin ja loppulauseeseen. Itse laki koostuu neljästä osasta: Johdanto: Prosessioikeus (§§ 1–5), Omistusoikeus (§§ 6–126), Perheoikeus (§§ 127–195) ja Kostamisoikeus (§§ 172–282). Yhteensä Hamurabin lakiin kuuluu 282 erilaista lakia. Pykäliä Hammurabin laista 21. Jos joku on murtautunut taloon, niin surmattakoon hänet murtoaukkonsa kohdalla ja muurattakoon muuriin. 48. Jos jollakin on (sadossa maksettavia) korkorasituksia ja Adad hävittää tai tulva huuhtoo pois hänen peltonsa tai veden puutteessa vilja ei kasva, niin älköön hän sinä vuonna antako velkojalle viljaa; liottakoon tauluaan (=velkakirjaansa) (vrt. uudistakoon sopimusta) älköönkä maksako sen vuoden korkoa. 196. Jos joku puhkaisee vapaan miehen silmän, niin puhkaistakoon hänen silmänsä. 200. Jos joku lyö vertaiseltaan mieheltä hampaan, niin lyötäköön häneltä hammas. 201. Jos hän lyö puolivapaalta mieheltä hampaan, niin maksakoon 1/3 minaa hopeaa. 229. Jos rakennusmestari on rakentanut jollekulle talon eikä ole tehnyt työtään vankaksi ja talo, jonka hän on rakentanut, sortuu ja aiheuttaa talon omistajan kuoleman, niin kyseessä oleva rakennusmestari surmattakoon. 282. Jos orja sanoo omistajalleen: "et ole herrani!", niin omistaja todistakoon hänet orjakseen ja leikatkoon häneltä korvan. Hammurabin vai Mesopotamian lait Noin vuoden 1750 eaa. aikaan seemiläisiin kansoihin kuuluneet babylonialaiset valloittivat Mesopotamian kuningas Hammurabin johdolla. Hammurabi nousi Mesopotamian valtiaaksi ja tuona aikana babylonialaiset omaksuivat mesopotamialaisten lakikäytännöt, ns. Hammurabin lait, ja ottivat ne omikseen. Siispä nimitys "Hammurabin lait" ei anna todenmukaista kuvaa lakien oikeasta alkuperästä. Ennen Hammurabia lakeja laativat muun muassa Uus-Sumerin Ur-Nammu ja Isinin Lipit-Ishtar. Lähteet Aiheesta muualla Hammurabin lain käännös englanniksi Avalon-projektin sivuilla Babylonia Oikeushistoria Louvren kokoelmat Seulonnan keskeiset artikkelit