text: New age, joskus myös uushenkisyys, on länsimaisen kulttuurin piirissä vaikuttava laaja uskonnollishenkinen liike, jonka luonteenomaisena piirteenä on yksilöllinen ja monista eri lähteistä ammentava henkinen kehitys. ”Uudella aikakaudella” () tarkoitetaan astrologista Vesimiehen aikaa erotuksena vanhaan Kalojen aikaan. New age -henkisyydessä yliluonnollisen katsotaan tulevan osaksi arkielämää yksilön kokemusten ja harjoitteiden kautta. Henkilökohtaista hyvinvointia ja suvaitsevaisuutta korostava uushenkisyys on kiinnostanut etenkin naisia. Liikkeellä ei ole yhteistä johtoa tai oppijärjestelmää, vaan se on pikemminkin erilaisten henkisten etsijöiden yhteenliittymä. New agen juuret juontuvat 1800–1900-lukujen taitteen esoteerisiin liikkeisiin, kuten teosofiaan ja spiritualismiin. 1900-luvun jälkipuoliskolla jälleensyntymisen ja parapsykologian kaltaiset ilmiöt laajenivat suuren yleisön kiinnostuksen kohteiksi. 1960-luvun hippiliike lisäsi länsimaissa kiinnostusta itämaisia uskontoja kohtaan. New age -liike muotoutui 1970-luvun alussa ja oli julkisuudessa etenkin 1980- ja 1990 -lukujen vaihteessa. Nykyisin monet new agen harjoittajat eivät itse käytä new age -nimitystä viitatessaan toimintaansa. Määrittely New agesta on esitetty monenlaisia määritelmiä, eikä tutkimuksessa ole vielä yksimielisyyttä parhaasta määritelmästä. New agella on tutkimuksessa tarkoitettu joukkoa erilaisia henkisyyteen liittyviä ilmiöitä, kuten astrologia, tarot, kanavointi, mediumismi, jooga sekä monet vaihtoehtoiset hoitomuodot. Etenkin alkuvaiheissaan 1970-luvulla new age nähtiin liikkeenä, sillä sen on katsottu muistuttavan muita laajoja sosiaalisia liikkeitä kuten rauhanliikettä tai ympäristöliikettä. Nykyisin new age voidaan määritellä joko liikkeeksi, joukoksi liikkeitä tai kulttuuriseksi ilmiöksi. Keskustelua käydään myös siitä, onko new age uskontoa, henkisyyttä tai kumpaakaan. Jotkut nimittävät new agea sekularisoituneeksi uskonnollisuudeksi. Määrittelyä vaikeuttaa ilmiön monimuotoisuus ja uskonnon määrittelyn ongelmat. New agen kannattajat kuvaavat itseään ennemminkin henkisiksi kuin uskonnollisiksi. Keskeisellä sijalla ovat omakohtaiset uskonnolliset kokemukset, yksilön voimaantuminen tai tietoisuuden laajentuminen. Nimitys Nimitystä new age (uusi aika tai uusi aikakausi) on käytetty erilaisissa yhteyksissä jo ainakin 1600-luvulta lähtien. Englantilainen teosofi Alice Bailey kirjoitti vuodesta 1932 alkaen ”uudesta ajasta”, joka oli lähestyvä hyvinvoinnin, vaurauden ja rauhan aikakausi. Tämä uusi aika edustaa Vesimiehen aikaa ja päättyvä aikakausi kalojen aikaa. Käsite alkoi saada nykyisen henkisen merkityksensä 1960–1970-lukujen vaihteessa Yhdysvalloissa. New age -liikkeestä alettiin puhua 1970-luvun jälkipuoliskolla, ja nykyisen vakiintuneen merkityksensä nimitys sai 1980-luvulla. Nimitys new age alkoi väistyä 1990-luvulla, kun sen sijaan alettiin puhua mieluummin henkisyydestä, holismista eli kokonaisvaltaisuudesta ja ”uudesta tietoisuudesta”, ja kyseisen maailmankatsomuksen edustajat alkoivat määritellä itsensä ”etsijöiksi”. 2000-luvun suomalaisessa tutkimuksessa new agesta käytetään usein termiä uushenkisyys. Nimitystä ”new age” käytetään 2010-luvulla enää lähinnä liikkeen ulkopuolisissa teksteissä tai musiikin ja kirjojen lajityypin nimityksissä. Historiaa New agen juuret ovat 1800-luvun romanttisissa ja okkultisissa virtauksissa, kuten teosofiassa, jotka etsivät innoitusta menneisyydestä ja Lähi-idän muinaisista korkeakulttureista. Vaikutteita lähdettiin 1900-luvun vaihteessa etsimään idästä, ja länteen tuli Intiasta hindulaisia lähetystyötä tekeviä guruja. Teosofian hajaantumisen seurauksena 1900-luvun alkuvuosikymmeninä syntyneistä liikkeistä new age -ajattelun kannalta tärkeitä olivat esimerkiksi Rudolf Steinerin antroposofinen liike, Alice Baileyn Arcane School ja Guy Ballardin I Am -liike. Muita liikkeen kannalta merkittäviä ajattelijoita olivat Annie Besant ja G. I. Gurdjieff. Spiritualismin suosio oli korkeimmillaan ensimmäisen maailmansodan jälkeisinä vuosina, ja useita okkultistisia tai esoteerisia lehtiä ilmestyi. New agen maailmankuvaan vaikuttivat myös 1940-luvulla alkaneet ufohavainnot. Skotlannin Findhorniin syntyi 1960-luvun taitteessa new age -yhteisö. Transpersoonallisen psykologian kannattajat pyrkivät 1960-luvulla ottamaan ihmisyyteen henkisemmän ja laajemman näkökulman. Tämän suuntauksen pohjana toimivat C. G. Jungin ja Abraham Maslowin ajatukset, psykosynteesi sekä parapsykologian ja psykedeelien tutkimus. New agen voidaan katsoa saaneen alkunsa 1960-luvun lopulla herätysliikkeenä. Vaihtoehtokulttuurin piirissä alettiin puhua ”uudesta ajasta”, joka koettiin henkisenä ja yksilöllisenä muutoksena. Vaikka uskonnot kuten buddhalaisuus, hindulaisuus ja uuspakanuus olivatkin suosittuja, järjestäytyneen uskonnollisuuden sijaan etsittiin usein henkilökohtaista henkistä kokemusta. Suosioon nousivat esimerkiksi taolaisuuden pyhä kirja Yijing, psykedeelien käyttö, intialaiset gurut, feminismin toinen aalto, jumalatar-liike ja astrologia. 1970-luvun alussa alkoi Yhdysvalloissa ilmestyä useita new age -lehtiä. Suomen ensimmäinen alan lehti oli Ufoaika (1972), joka muutti vuonna 1976 nimekseen Ultra. Ihmiset kiinnostuivat esimerkiksi parapsykologiasta, kanavoinnista, mielensä voimalla lusikoita taivuttavasta Uri Gelleristä ja kuolemanrajakokemuksista. Marilyn Fergusonin vuonna 1980 ilmestynyt The Aquarian Conspiracy nousi new age -ajattelun perusteokseksi. New age -liikkeestä ja sen teemoista tuli yleisesti tunnettu 1980-luvulla, kun näyttelijä Shirley MacLainen teokseen Out on a Limb perustunut televisiosarja näytettiin Yhdysvaltain televisiossa vuonna 1987. Sarjaa seurasi samana vuonna Time-lehden new age -aiheinen erikoisnumero. New age -liikkeeseen tuli 1980-luvulla kysymyksenasetteluja muista yhteiskunnallisista liikkeistä kuten ekologisesta liikkeestä ja naisliikkeestä, ja new agen ajattelu läheni niiden kanssa. 1980–1990-lukujen taitteessa new ageen alkoi tulla runsaasti aasialaisia vaikutteita, kuten intialainen ayurveda, japanilainen reiki sekä qi-energian käsite. New age -musiikki nousi marginaalista suosituksi. Rave-kulttuuriin alkoi 1990-luvulla liittyä myös henkisiä elementtejä ja luontoyhteyttä. Televisiossa suosioon nousi parapsykologisia aiheita sivuava Salaiset kansiot. World Wide Webin yleistyminen levitti tehokkaasti tuntemusta new age -aiheista. Vuosituhannen viimeisinä vuosina new age -aiheiseksi puheenaiheeksi nousivat maailmanloppua koskevat ennustukset, ja 12 vuotta myöhemmin esille nousivat mayojen kalenterin päättymiseen liittyvät teoriat. 2000-luvulla tärkeiksi aiheiksi ovat nousseet esimerkiksi new ageen liittyvät tai sen avulla markkinoitavat terveyskäsitykset, kuten ruuan luonnonmukaisuus, ruoan terveysvaikutukset ja kasvissyönti. Tieteellisesti new age -aiheista on alettu tutkia muun muassa meditaatiota, kuolemanrajakokemuksia ja selkounia. 2000-luvulla new age on saanut myös aiempaa enemmän kaupallisia piirteitä. Suuntaukset New age -liikkeessä voidaan nykyisin erottaa kolme suuntausta: esoteerinen, henkinen ja sosiaalinen. Esoteerisessa suuntauksessa uskotaan, että yliluonnollinen on todellinen ja vaikuttava voima, ja huomio kiinnitetään ennen kaikkea yliluonnollisen todellisuuden kartoitukseen. Esoteeriseen suuntaukseen liittyy myös ennustuksia suurista ihmiskuntaa kohtaavista käänteistä. Henkisessä suuntauksessa korostetaan yksilön henkistä kehitystä ja erilaisia itsensä kehittämisen menetelmiä. Sen tekniikoita ovat esimerkiksi meditaatio, jooga, vaihtoehtoiset psykoterapiat ja uussamanismi, joita harjoitetaan kehittyneempien olemassaolon tilojen saavuttamiseksi. Sosiaalisessa suuntauksessa korostetaan konkreettista työtä, jolla tavoitellaan inhimillisempää tai ekologisempaa tulevaisuutta. Vaikutteet New age -liike hakee vaikutteita idän uskonnollisista perinteistä ja varhaiskantaisista kulttuureista. Alkuperäiskansojen elämäntapaa ihaillaan, koska niiden katsotaan elävän harmonisessa suhteessa ympäristönsä kanssa. Alkuperäiskansojen ja esikristillisten yhteisöiden perinteitä ja uskomuksia tulkitaan luontosuhteen ja sukupuolten tasa-arvon näkökulmasta. Jungilaisen psykologian lisäksi new age -liike on saanut vaikutteita myös humanistisesta psykologiasta, jonka piiristä ovat nousseet kansanomaistetut terapialiikkeet. Humanistisen psykologiankin keskeisiä aiheita ovat tietoisuus, mielenterveys ja yksilön kehitys, ja se pyrkii myös tutkimaan ja tunnistamaan ”korkeampia” inhimillisiä kokemuksia. New ageen on lainattu etenkin Human potential -liikkeen näkemyksiä ja termejä. New agen kehitykseen ovat vaikuttaneet tietyt uususkonnot, kuten teosofia ja siihen pohjautuvat liikkeet, muut esoteeriset suuntaukset, spiritualismi, new thought, neljäs tie sekä uuspakanuus. Uuspakanallista wiccaa on tutkittu osana new age -liikettä, mutta wiccojen enemmistö katsoo uskontonsa olevan sen ulkopuolella. New age yhdistelee eklektisesti vaikutteita eri suuntauksista. Näkemyseroja pidetään vain pinnallisina, ja kaikkien annetaan löytää tapansa saavuttaa päämääränsä. Teemoja New agella on useita tunnusomaisia teemoja. Liikkeen epäyhtenäisyyden johdosta kaikki sen kannattajat eivät kuitenkaan ole kaikista yhtä mieltä. New agessa tämänpuoleinen elämä on arvokasta, ja henkisyyden katsotaan johtavan parempaan elämään jo nyt eikä vasta tuonpuoleisessa. Maanpäällistä elämää ei nähdä ainutkertaisena, vaan uskotaan intialaisten uskontojen tavoin jälleensyntymiseen ja karman lakiin. New agessa katsotaan holistisesti että kaikki asiat ovat yhteydessä toisiinsa. Luojan ja luodun erillisyyttä ei hyväksytä, kuten ei myöskään tieteen tapaa nähdä luonto ihmisestä erillisenä kohteena tai ihmisen hallitsemana resurssina. Holistinen näkökulma otetaan myös sairauksien hoitoon, sillä ihmistä pidetään hengen, mielen ja kehon muodostamana kokonaisuutena. New agessa pyritään yhtenäisyyden palauttamiseen useilla eri tasoilla. New agessa pyritään myös henkiseen kehitykseen ja itsetuntemuksen kehittämiseen. Sen apumenetelmiä voivat olla esimerkiksi mietiskely, tarot tai unien tulkinta. Kaikkia new age -käsityksiä yhdistää millenarismi, jonka mukaan suuri muutos on tulossa. Ihmiskunnan uskotaan olevan uuden aikakauden, Vesimiehen ajan, kynnyksellä. New agessa uskotaan yleisimmin tämän muutoksen johtavan rauhan, tietoisuuden ja valaistuneisuuden aikakauteen. Marilyn Fergusonin 185 new age -liikkeen vaikuttajalle vuonna 1977 suuntaamassa kyselyssä vastaajat sanoivat, että heidän omalle hengelliselle tai henkiselle kehitykselleen oli tärkeää etenkin buddhalaisuus (40 %), jooga (40 %), kristillinen mystiikka (31 %), psykosynteesi (29 %), jungilainen terapia (23 %), Tiibetin buddhalaisuus (23 %), transsendenttinen meditaatio (21 %), suufilaisuus (19 %), transaktioanalyysi (11 %), est-terapia (11 %) ja kabbalismi (10 %). Kyselyyn vastanneista telepatiaan uskoi 96 prosenttia, henkiparannukseen 94, ennaltatietämiseen 89 ja selvänäköisyyteen 88 prosenttia vastanneista. New age voidaan nähdä myös elämäntapana ja kulutuskäyttäytymisenä. New agen keskeisistä näkemyksistä siihen kuuluvat esimerkiksi uudenlaisten yhteiskuntien visiot, kuten saasteeton energia, luomuviljely, ekoyhteisöt, jakamistalous, kasvissyönti ja eläinten oikeudet. Myös wellness eli fyysisen, sosiaalisen ja henkisen hyvinvoinnin tasapaino liittyy new age -kuluttamiseen. Wellnessiin kuuluu monenlaisia henkilökohtaiseen terveyteen liittyviä asioita, kuten terveellinen syöminen, liikunta, rentoutuminen, uskomuslääkintä, jooga ja meditaatio. New age -aiheisilla messuilla on usein mukana tällaisia hyvinvointipalveluja. New agen kannattajista kaksi kolmasosaa on naisia. Liike edustaa feminiinisiä arvoja, ja myös feminismi on liittynyt new agen kehitykseen jo 1800-luvulta lähtien. Uushenkiseen liikehdintään liittyy myös kontrolloivia uskonyhteisöjä eli kultteja. Esimerkiksi lupauksiin selvänäöstä tai parantamisesta liittyy hyväksikäytön ja manipuloinnin riskejä. Suhde kristinuskoon Vatikaani on arvostellut new agea erojen hämärtämisestä varsinaisten uskontojen välillä sekä kristinuskon olennaisen totuuden heikentämisestä. Suomen evankelisluterilainen kirkko on Kirkko ja kaupunki -lehden mukaan suhtautunut new ageen kielteisesti. Tutkija Jussi Sohlbergin mukaan uushenkisyyttä pidettiin 1980-luvulla Suomessa kirkon piirissä vakavana uhkana kristinuskolle. Moni suomalainen new agen harjoittaja on kuitenkin samanaikaisesti kristitty ja pyrkii etsimään uushenkisyyttä kirkon sisältä. New agesta kiinnostuneilla suomalaisilla on tavallista useammin kristillisiä näkemyksiä. Suomalaisen new age -lehden Ultran lukijoista vuoden 2011 lukijatutkimuksessa 91 prosenttia piti Jeesuksen elämänopetuksia soveltuvina nykyajankin elämänohjeiksi, sekä 71 prosenttia vähintään todennäköisenä sitä, että Jeesus on Jumalan poika. Suomessa new age tai uushenkisyys on ollut 2010-luvulta alkaen yleistymässä ja perinteinen kristillisyys väistymässä. Näin on erityisesti 1980-luvulla syntyneestä y-sukupolvesta alkaen. Vuonna 2020 julkaistun tutkimuksen mukaan 1990-luvulla syntyneistä vain 23 prosenttia piti itseään uskonnollisena. Sen sijaan lähes joka neljäs alle 40-vuotiaista ilmoitti tutkimuksessa uskovansa meedioihin. Alle 29-vuotiaista 42 prosenttia uskoi henkiolentoihin, 23 prosenttia uuteen aikakauteen siirtymiseen ja 19 prosenttia ennustamiseen. Katso myös Enkeliusko Huuhaa Noituus Näennäistiede Taikausko Vitalismi Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Crabtree, Vexen: Criticism of the New Age. The Human Truth Foundation 2016. Melton, J. Gordon: New Age movement. Encyclopaedia Britannica. Patheos Library: New Age. Stollznow, Karen: New Age Spiritualism: I Still Haven’t Found What I’m Looking For. Skeptical Inquirer 12.10.2009. Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Pohjois-Atlantin puolustusliitto (, lyh. NATO; , lyh. OTAN; myös Pohjois-Atlantin liitto) eli Nato on poliittinen ja sotilaallinen liittoutuma, jossa on yhteensä 31 eurooppalaista ja pohjoisamerikkalaista jäsenmaata. Nato perustettiin 4. huhtikuuta 1949 Washington DC:ssä, Yhdysvalloissa allekirjoitetun Pohjois-Atlantin sopimuksen myötä, joka on Naton peruskirja ja josta järjestö on saanut nimensä. Nato perustettiin Neuvostoliiton länsimaille aiheuttaman uhan takia. Liiton vastapainoksi Neuvostoliitto perusti Varsovan liiton. Naton päämaja sijaitsee Brysselissä, Belgiassa. Naton Euroopan-joukkojen päämaja SHARP puolestaan sijaitsee Casteaussa, lähellä Monsia, Belgiassa. Natolla on rauhankumppanuusohjelma, joka on tarkoitettu luottamuksen luomiseksi ja yhteistyön kasvattamiseksi Naton ja siihen kuulumattomien maiden välillä. Natolla on myös Membership Action Plan -ohjelma liittoumista aikoville maille, joka on aloitettu huhtikuussa 1999. Major non-NATO ally (MNNA) on erityisasema, jonka Yhdysvallat voi myöntää Naton ulkopuolisille läheisille liittolaismailleen. Toiminta Naton päätehtävä on turvata sen jäsenten yhteisiä arvoja, joita ovat demokratia, yksilönvapauksien kunnioittaminen, oikeusvaltio ja kiistojen rauhanomainen ratkaisu. Näihin tavoitteisiin päästään jäsenmaiden keskinäisen solidaarisuuden avulla. Nato huolehtii jäsenmaiden turvallisuudesta ja vapaudesta poliittisesti ja viime vaiheessa sotilaallisesti. Naton ”kova ydin” on määritelty Naton 5. artiklassa, jossa osallistujat sitoutuvat siihen, että ”hyökkäys jotain jäsenmaata vastaan, Euroopassa tai Pohjois-Amerikassa, tulkitaan hyökkäykseksi kaikkia jäsenmaita vastaan. Jos tällainen hyökkäys tapahtuu, jokainen jäsenmaa saa Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan 51. artiklan sallimin oikeuksin puolustautua yksikseen tai liitossa, ja sen on puolustettava hyökkäyksen kohteeksi joutunutta maata omakohtaisesti ja muiden jäsenmaiden kanssa, kukin maa itse parhaiksi katsomillaan keinoin, myös asevoimia käyttäen, palauttaakseen ja pitääkseen yllä turvallisuutta Pohjois-Atlantin alueella”. Sopimuksen kohta oli määritelty niin, että jos Neuvostoliitto hyökkäisi Yhdysvaltain eurooppalaisia liittolaisia vastaan, se tulkittaisiin hyökkäykseksi Yhdysvaltoja vastaan. Kylmän sodan aikana artiklaa ei käytetty kertaakaan, vaan ensimmäisen kerran siihen turvauduttiin 12. syyskuuta 2001 syyskuun 11. päivän terroritekojen jälkeen vastaukseksi terroristihyökkäykselle Yhdysvaltoja vastaan. Tämä päätös ei kuitenkaan johtanut Naton operaatioon, vaan Yhdysvallat päätti toimia johtamansa 49 valtion liittouman turvin. Myöhemmin 11. lokakuuta 2003 Nato otti Afganistanissa johtaakseen YK:n ISAF-rauhanturvaoperaation. Nykyään kaikki maat, jotka Neuvostoliiton lisäksi kuuluivat Varsovan liittoon, ja myös osa entisistä neuvostotasavalloista, ovat Naton jäseniä. Kylmän sodan aikana puolueettomat Euroopan maat Irlanti, Sveitsi ja Itävalta sekä osa entiseen Jugoslaviaan kuuluneista maista ovat jättäytyneet liiton ulkopuolelle. Osa näistäkin maista tekee yhteistyötä Naton kanssa. Pohjoismaista Islanti, Norja, Suomi ja Tanska ovat Naton jäseniä; Ruotsi on Natoon pyrkivä Naton rauhankumppani. Ruotsi ja Suomi olivat sotilaallisesti puolueettomia vuoteen 2022. Asevoimien vahvuus Budjetti Nato-alueen asevoimiin käyttämän rahan määrä on yli kaksinkertaistanut vuodesta 1990, jolloin rahaa käytettiin 503 906 000 000 Yhdysvaltain dollaria (vuoden 2014 hinnoin). Naton jäsenmaiden rahoittama organisaation käyttöön tarkoitettu budjetti vuodelle 2022 koostuu siviilibudjetista (289,1 milj. €) ja sotilasbudjetista (1,56 mrd. €). Seuraavassa taulukossa esitetään Naton asevoimiin käyttämä raha verrattuna muihin suuriin sotilasmahteihin. Luvut ovat miljoonia Yhdysvaltain dollareita vuoden 2014 rahassa. Jäsenvaltiot Nykyiset jäsenet Tulevat jäsenet Suomi ja Ruotsi antoivat jäsenhakemuksensa 18. toukokuuta 2022. Nato kutsui Suomen ja Ruotsin jäsenikseen 29. kesäkuuta 2022, ja 5. heinäkuuta maista tuli Naton tarkkailijajäseniä. 4. huhtikuuta 2023 Suomesta tuli Naton täysjäsen. Georgia, Kosovo, Bosnia-Hertsegovina ja Ukraina ovat ilmaisseet Nato-jäsenyyden olevan maan tavoite. Membership Action Plan Bosnia ja Hertsegovina osallistuu Membership Action Planiin. Membership Action Plan (MAP) on ohjelma liittoumista aikoville maille, joka on aloitettu huhtikuussa 1999. MAP aloitettiin ensimmäisen kylmän sodan jälkeisen laajenemisen jälkeen (Tšekin tasavalta, Unkari ja Puola) ja sitä on sovellettu toisessa kylmän sodan jälkeisessä laajenemisessa (Bulgaria, Viro, Latvia, Liettua, Romania, Slovakia ja Slovenia) sekä muissa myöhemmissä jäsenyyksissä (Albania, Kroatia, Montenegro ja Pohjois-Makedonia). Puolustusmenojen osuus Vuonna 2014 Naton jäsenmaat sitoutuivat korottamaan kansalliset puolustusmenonsa vähintään kahteen prosenttiin bruttokansantuotteestaan vuoteen 2024 mennessä. Vain muutamat maat ovat saavuttaneet tavoitteen. Naton käyttämä laskentatapa puolustukseen käytettävästä budjetista eroaa Suomessa käytetystä laskentatavasta, josta johtuen Suomen käyttämä budjetti on Naton laskentatavalla suurempi (0,34 prosenttiyksikköä suurempi vuonna 2016) ja siten lähempänä Naton kahden prosentin tavoitetta. Naton käyttämässä laskentavassa mukana on muun muassa puolustushallinnon eläkkeet, joita Suomessa perinteisesti ei ole laskettu mukaan. Naton päätöksenteko Naton neuvosto (, NAC) on Naton korkein päättävä toimielin. Se koostuu jäsenvaltioiden pysyvistä edustajista ja kokoontuu vähintään kerran viikossa. Neuvoston puheenjohtajana toimii Naton pääsihteeri, ja päätökset tehdään yksimielisesti. Naton neuvosto on ainoa järjestön elin, joka saa toimivaltuutensa Pohjois-Atlantin sopimuksesta. Sopimus antaa neuvostolle muun muassa valtuuden asettaa muita toimielimiä. Naton neuvosto kokoontuu myös ulkoministerien ja puolustusministerien kokoonpanossa virallisesti kerran ja epävirallisesti 1–2 kertaa vuodessa. Lisäksi järjestetään jäsenmaiden valtionpäämiesten kokoonpanolla niin sanottu huippukokous, kun tarkoitus on käsitellä suuria Naton kehittämistä koskevia päätöksiä. Naton parlamentaarinen yleiskokous () on parlamenttien välinen kokous, joka järjestetään kahdesti vuodessa, ja johon kuuluvat jäsenmaiden, liitännäisjäsenten ja tarkkailijoiden edustajat. Yleiskokouksella ei ole muodollista yhteyttä Naton kanssa, mutta yhteistyö sen kanssa on silti tiivistä. Liitännäisjäsenillä kuten Ruotsilla on oikeus käyttää puheenvuoroja kokouksessa, mutta heillä ei ole äänioikeutta. Vuonna 1997 solmitulla Nato–Venäjä-peruskirjalla luotiin pysyvä yhteistyöneuvosto, jossa Nato-maat ja Venäjä kokoontuivat. Yhteistyöneuvoston seuraajaksi luotiin myöhemmin erityinen Nato–Venäjä-neuvosto, jonka perustaminen hyväksyttiin huippukokouksessa Roomassa 28. toukokuuta 2002. Neuvosto koostuu Naton jäsenmaista sekä Venäjästä. Se keskittyi erityisesti yhteistyön tiivistämiseen Naton ja Venäjän välillä, mutta myös muun muassa terrorisminvastaiseen toimintaan. Veto-oikeus Yksittäisellä jäsenvaltiolla voi katsoa olevan Naton neuvostossa paljon valtaa, sillä päätöksenteon on tapahduttava yksimielisesti. Jäsenmaa voi myös tarvittaessa pidättäytyä päätöksen ulkopuolelle, jolloin se ei estä päätöksenteon syntymistä. Päätöksentekoon osallistuneet tai pois jättäytyneet maat voivat myös olla osallistumatta itse päätöksen seurauksena tapahtuvaan toimintaan. Jäsenmaa ei kuitenkaan saa toimia Naton päätöksiä vastaan. Naton huippukokoukset Historia Britannia ja Ranska solmivat jo maaliskuussa 1947 Dunkirkin sopimuksen keskinäisestä yhteistyöstä. Britit ehdottivat sopimuksen laajentamista Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden kanssa. 17. maaliskuuta 1948 Brysselissä allekirjoitettiin Britannian, Belgian, Alankomaiden, Luxemburgin ja Ranskan välillä puolustussopimus (Brysselin sopimus), jota pidetään Naton edeltäjänä. Sitä toteuttamaan perustettiin syyskuussa 1948 Länsiliiton puolustusorganisaatio (Western Union Defence Organization). Yhdysvallat ei ollut mukana sopimuksessa, ja koska sen sotilaallista voimaa pidettiin tärkeänä Neuvostoliiton vastapainoksi, lähes välittömästi aloitettiin jatkoneuvottelut. Washingtonissa allekirjoitettiin 4. huhtikuuta 1949 Brysselin sopimuksen allekirjoittajamaiden lisäksi Yhdysvaltain, Kanadan, Portugalin, Italian, Ranskan, Norjan, Tanskan ja Islannin välille puolustussopimus, Pohjois-Atlantin sopimus. Vuotta 1949 pidetään Naton perustamisvuotena, vaikka liiton organisaatio syntyi suureksi osaksi vasta 1950-luvun puolella. Western Union päätti yhdistyä Natoon joulukuussa 1951. Kreikka ja Turkki liittyivät helmikuussa 1952. Australia ja Uusi-Seelanti jäivät maantieteellisen asemansa vuoksi Naton ulkopuolelle, mutta Yhdysvallat solmi niiden kanssa ANZUS-sopimuksen. Vuonna 1954 Neuvostoliitto ehdotti liittymistä Natoon rauhan säilyttämiseksi Euroopassa. Yhdysvallat ja Britannia kuitenkin hylkäsivät sen ehdotuksen epäillessään sen yrittävän rajoittaa joukkojen sijoittamista Eurooppaan. Länsi-Saksan liittymistä Natoon 9. toukokuuta 1955 on kuvattu käänteentekeväksi tapahtumaksi Euroopan historiassa. Sen vastineeksi Neuvostoliitto kokosi liittolaisistaan Varsovan liiton, jonka perussopimus allekirjoitettiin 14. toukokuuta. Näin syntyivät kylmän sodan vastakkaisasettelun kaksi osapuolta. Naton luominen merkitsi asejärjestelmien standardoinnin tarvetta. Esimerkiksi 7,62×51 mm NATO -patruuna standardoitiin kivääripatruunaksi 1950-luvun aikana. Fabrique Nationalen FN FAL:ista tuli suosituin 7,62×51 Nato-kivääri Euroopassa. Myös lentosuunnitelmia standardoitiin siten, että kaikki Naton lentokoneet voisivat laskeutua mihin tahansa Naton tukikohtaan. Esimerkiksi suihkukoneiden polttoaine standardisoitiin (Jet Propellant 8 tai Nato-koodi F-34). Ranskan vetäytyminen komentoelimistä Naton yhtenäisyys rakoili sen alkumetreillä kun Charles de Gaulle valittiin Ranskan presidentiksi 1958. De Gaulle arvosteli Yhdysvaltain hegemonista asemaa järjestössä ja Britannian ja Yhdysvaltain erikoissuhdetta. Presidentti Dwight D. Eisenhowerille ja pääministeri Harold Macmillanille 17. syyskuuta 1958 lähettämässään muistiossa hän vaati kolmijäsenisen direktoraatin perustamista, jossa Ranska olisi samassa asemassa kuin Yhdysvallat ja Britannia, sekä Naton toiminta-alueen laajentamista Ranskalle tärkeille alueille, muun muassa Algeriaan, jossa Ranska soti itsenäisyystaistelijoita vastaan ja halusi Naton apuvoimia. Kun vastaus oli epätyydyttävä, De Gaulle halusi luoda Ranskaan itsenäisen puolustuksen. Ranska veti 11. maaliskuuta 1959 Välimeren laivastonsa Naton komennosta ja kolme kuukautta myöhemmin De Gaulle määräsi ulkomaiset ydinaseet pois Ranskan maaperältä. Yhdysvallat veti tämän johdosta Ranskasta 200 lentokonetta ja luovutti takaisin kymmenen lentotukikohtaa, joita se oli operoinut Ranskassa vuodesta 1950. Tällä välin Ranska rakensi oman ydinaseensa ja räjäytti ensimmäisen ydinpomminsa Gerboise Bleuen 13. helmikuuta 1960. Vaikka Ranska tuki Naton toimia Kuuban ohjuskriisin aikana vuonna 1962, De Gaulle jatkoi itsenäisen puolustuksen luomista, ja veti Kanaalin ja Atlantin laivastot Naton komennosta. De Gaulle vaati 7. maaliskuuta 1966 Yhdysvaltojen presidentti Johnsonilta neuvottelujen aloittamista Ranskassa olevien Nato-joukkojen ja sotilaallisten laitteiden asemasta. Ranska ja 14 muuta Nato-maata pääsivät 8. kesäkuuta 1966 sopimukseen Ranskan Länsi-Saksaan sijoitettujen joukkojen tulevasta asemasta käytävien neuvottelujen yksityiskohdista. Ranska siirsi 15. kesäkuuta 1966 15 ilmavoimien F-100 -konetta Länsi-Saksasta kotimaahan. Vuonna 1966 kaikki Ranskan joukot vedettiin Naton komennosta ja Naton joukkoja pyydettiin poistumaan Ranskan maaperältä. Naton Euroopan-joukkojen päämaja, Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHARP), siirrettiin Ranskan Fontainebleausta Belgian Casteauhon, Monsin lähelle. Ranska pysyi kuitenkin Naton jäsenenä ja palasi yhteistyöhön vuonna 1993. Kylmä sota Pääajan kylmän sodan aikaa Nato piti yllä joukkoja, muttei osallistunut mihinkään sotilastoimiin. Vuonna 1962 Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy päätti siirtää osan Yhdysvaltain ydinaseista Naton komentoon. Tätä ei pidetty ydinsulkusopimuksen vastaisena, koska Yhdysvaltain joukot hallitsivat ydinaseita aina sotaan asti; sen aikana ydinsulkusopimus ei olisi voimassa. Vuoden 1963 Nato-operaatio Big Lift esitteli kykyä nopeaan joukkojen vahvistamiseen Euroopassa, kun 14 500 miestä lennätettiin Yhdysvalloista Länsi-Saksaan. Yhdysvallat ja Englanti pääsivät 27. marraskuuta 1965 sopimukseen Naton vakituisen ydinasekomitean perustamisesta. Samalla Yhdysvallat ilmoitti lisäävänsä Naton käyttöön Euroopassa luovuttamiensa ydinräjähteiden määrää 5000 kappaleesta 6000:een. Vuonna 1966 Nato ilmoitti, että se pitää oikeuden käyttää ydinaseita ensimmäisenä, jos se olisi tarpeellista jäsenmaiden puolustamiseksi. Vuoden 1974 Turkin Kyproksen miehityksen vuoksi Kreikka vetäytyi Naton sotilaallisista rakenteista, mutta se hyväksyttiin takaisin vuonna 1980 Turkin avustuksella. 30. toukokuuta 1978 Nato ilmoitti tavoitteekseen paitsi turvallisuuden ylläpitämisen, myös liennytyksen. Tämän ilmoituksen otaksuttiin tarkoittavan, että se pitäisi yllä tarpeeksi joukkoja vastaamaan Varsovan liiton hyökkäystä vastaan, muttei ryhtyisi kilpavarusteluun. Kuitenkin Varsovan liiton ydinkapasiteetin kasvaessa, Naton ministerit hyväksyivät niin sanottujen euro-ohjusten, Yhdysvaltain risteily- ja Pershing II -taistelukentän ballististen ohjusten sijoituksen Eurooppaan. Kun Varsovan liitto sijoitti 1983–1984 uudenaikaisia keskimatkan SS-20-ohjuksia Eurooppaan, Nato vastasi sijoittamalla uusia Pershing II -ohjuksia, jotka saavuttaisivat Moskovan muutamissa minuuteissa. Päätös synnytti rauhanliikkeen mielenosoituksia ympäri Eurooppaa. Demokratiaan siirtynyt Espanja liittyi Natoon 30. toukokuuta 1982. Vuonna 1986 Espanjassa järjestettiin Nato-jäsenyydestä kansanäänestys, jossa enemmistö (52,54 %) kannatti hallituksen esitystä Natossa pysymisestä. Kylmän sodan aikana Nato ylläpiti ja koulutti CIA:n ja MI6:n tuella salaisia vastarinta-armeijoita Euroopassa Neuvostoliiton miehityksen varalta. Niiden olemassaolo pysyi salassa vuoteen 1990 asti, jolloin Italian pääministeri Giulio Andreotti tunnusti operaatio Gladion olemassaolon. Kylmän sodan jälkeen Kylmän sodan päättyminen tarkoitti suurvaltapoliittisen jännitteen laantumista ja johti Naton tarkoituksen uudelleenarviointiin. Kylmän sodan päättymisen ja Varsovan liiton hajoamisen jälkeen suuntauksena on ollut entisten Varsovan liiton maiden ja Neuvostoliitosta itsenäistyneiden maiden liittyminen Naton jäseneksi. Ensimmäinen Naton laajeneminen tapahtui Saksojen yhdistyessä 3. lokakuuta 1990, jolloin Saksan demokraattisesta tasavallasta tuli osa Saksan liittotasavaltaa ja sotilasliittoa, kuten sovittiin 2+4-sopimuksessa () Saksojen ja miehitysvaltojen välillä Moskovassa 12. syyskuuta 1990. Neuvostoliiton hyväksymisen saavuttamiseksi sovittiin, ettei ulkomaisia joukkoja tai ydinaseita sijoitettaisi Itä-Saksaan. Vuoden 1991 lopulla Venäjä piti jäsenyyttä Natossa maan poliittisena tavoitteena pitkällä tähtäimellä. Naton laajeneminen jatkui, kun siihen liittyivät entiset Varsovan liiton maat Puola, Unkari ja Tšekki 12. maaliskuuta 1999, ja edelleen 29. maaliskuuta 2004, kun Slovenia sekä entisen Varsovan liiton maat Bulgaria, Romania ja Slovakia sekä entiset neuvostotasavallat Viro, Latvia ja Liettua liittyivät puolustusliiton jäseniksi. 1. huhtikuuta 2009 Albania ja Kroatia liittyivät myös Naton jäseniksi. Nato ei voi vuonna 1990 Venäjän kanssa tekemänsä sopimuksen mukaan sijoittaa Saksan itäpuolella oleviin jäsenmaihinsa pysyviä joukkoja kuten Baltiaan. Saksan itäpuolella olevien jäsenmaiden turvallisuus perustuu Naton nopeantoiminnan joukkoihin, vaikka niiden itäpuolella voi olla operaatiovalmiudessa 40 000-80 000 venäläistä sotilasta. Sotilasoperaatiot Balkanilla Bosnian sodassa 1994–1995 Ensimmäinen Naton sotilastoimi oli 28. helmikuuta 1994 neljän Bosnia-Hertsegovinan serbien lentokieltoa rikkoneen koneen ampuminen alas Bosnia ja Hertsegovinan yllä. Ensimmäinen laajempi sotilaallinen operaatio oli ilmavoimien operaatio Deliberate Force, jonka tavoitteena oli vähentää Bosnian serbiarmeijan kykyä uhata tai hyökätä turva-alueille ja YK:n joukkoja vastaan. Operaatio suoritettiin Bosnia ja Hertsegovinassa 30. elokuuta – 20. syyskuuta 1995. Vuosina 1994–1997 Naton ja sen naapureiden välillä muodostettiin yhteistyöelimiä, kuten rauhankumppanuus, Välimeren dialogi ja euroatlanttinen yhteistyöneuvosto. Kosovon sodassa 1999 Naton toinen merkittävä sotilaallinen operaatio Allied Force suoritettiin Kosovon sodassa 23. maaliskuuta – 10. kesäkuuta 1999. Tällöin Nato suoritti 11-viikkoisen ilmapommituskampanjan Jugoslaviaa vastaan. Operaatiosta käytettiin termiä ”humanitaarinen operaatio”, sillä tarkoituksena oli estää Slobodan Miloševićin etniset puhdistukset ja tuoda Kosovon pakolaisille apua maajoukkojen avulla. Koska sodanjulistusta ei ikinä tehty, Jugoslavia syytti Natoa julistamattomasta ja YK:n peruskirjan vastaisesta aggressiosta. Edellisenä vuonna Kosovossa oli ollut albaanisissien ja Serbian sisäministeriön joukkojen välinen sota, jonka aikana väitettiin, että oli tapettu useampia etnisiä albaaneja. (Serbien siviilien menehtyneistä ei ole tarkkaa tietoa.) Vuoden 1999 puolella oli sattunut Račakin välikohtaus, jossa kuoli yli 40 albaania. Nato asettui sodan aikana tukemaan KLA:ta, huolimatta siitä, että ennen pommituksia KLA:ta kutsuttiin terroristijärjestöksi. Kampanjan jälkeen puhdistusten uhrien määräksi paljastui 2 100. Human Rights Watch laski operaation vaatineen 489–528 siviiliuhria. Unicefin arvion mukaan kuolleita oli ”yli 1200”. Lopputuloksena Jugoslavia suostui Naton asettamiin ehtoihin ja Serbian joukot vetäytyivät Kosovosta. Slobodan Milošević jäi edelleen valtaan. 7. toukokuuta kolme Naton risteilyohjusta tuhosi Belgradin Kiinan suurlähetystön. Sodan jälkeen perustettiin KFOR, Nato-vetoinen joukko YK:n valvonnassa, joka suoritti sotilastehtävää Kosovossa. Yhdysvallat vastusti yritystä hakea operaatiolle YK:n turvallisuusneuvoston hyväksyntä, koska se Yhdysvaltain ulkoministeri Madeleine Albrightin mukaan heikentäisi Naton auktoriteettia, kun taas Ranskan ja muiden Nato-maiden mukaan liittouma tarvitsisi YK:n valtuutuksen. Jugoslaviassa Nato toimi ensimmäisen kerran suvereenia valtiota vastaan ilman YK:n hyväksyntää Venäjän asettuessa tukemaan Jugoslaviaa turvaneuvostossa. Huhtikuussa 1999 Washingtonissa torjuttiin Saksan ehdotus Naton luopumisesta ydinaseilla suoritettavan ensi-iskun mahdollisuudesta. Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Naton peruskirjan viidenteen artiklaan vedottiin ensimmäisen kerran 12. syyskuuta 2001 Yhdysvaltoja vastaan tehtyjen terrori-iskujen jälkeen. Nato vahvisti 4. lokakuuta iskujen olleen hyökkäys Pohjois-Atlantin sopimuksen mukaan. Liittolaiset asettuivat yksiselitteisesti Yhdysvaltain tueksi ja vahvistivat viidennen artiklan käyttöönoton. Nato-maat sitoutuivat tukemaan Yhdysvaltoja muun muassa lupaamalla satamansa, lentokenttänsä ja ilmatilansa sen käyttöön. Myös Naton yhteisiä AWACS-ilmavalvontakoneita ja valmiusjoukkoihin kuuluvia sota-aluksia annettiin terrorismin vastaiseen toimintaan. Artikla 5 ei kuitenkaan johtanut Naton yhteiseen operaatioon, vaan operaatio al-Qaida-verkoston tuhoamiseksi Afganistanissa käynnistettiin Yhdysvaltain johdolla. Naton rajallinen rooli operaatiossa herätti arvostelua apuaan tarjonneissa eurooppalaisissa liittolaisissa. Nato suoritti kahdeksan tehtävää, joista ensimmäiset kaksi: Operation Eagle Assist ja Operation Active Endeavour vastineeksi peruskirjan velvoitteille. Tästä solidaarisuudenosoituksesta huolimatta 10. helmikuuta 2003 Ranska ja Belgia käyttivät veto-oikeuttaan estämään Naton joukkojen lähetyksen Turkkiin ennen Irakin sotaa. Saksa ei käyttänyt veto-oikeuttaan mutta ilmaisi sille tukensa. Myöskään Turkki ei sallinut käyttää maaperäänsä hyökkäykseen Irakiin. Afganistanissa 16. huhtikuuta 2003 Nato otti ensimmäisen kerran vastaan tehtävän maantieteellisen vastuualueensa ulkopuolella ottaessaan vastuun Afganistanin ISAF-rauhanturvajoukoista. Päätös tehtiin Saksan ja Alankomaiden ehdotuksesta ja kaikki Nato-maat hyväksyivät sen yksimielisesti. Toimivalta alueella siirrettiin Natolle 11. elokuuta. 31. heinäkuuta 2006 Nato-johtoinen joukko otti haltuunsa sotilasoperaatio Etelä-Afganistanissa Yhdysvaltain johtamalta terrorismin vastaiselta koalitiolta. Vuonna 2008 Yhdysvallat varoitti Naton olevan jakautumassa kahteen leiriin, elleivät eurooppalaiset ota enemmän vastuuta Afganistanin operaatiosta. Yhdysvaltain mukaan sotilasliitto ei saa jakautua niihin, jotka suostuvat taistelemaan ja niihin, jotka eivät suostu. Organisaatiomuutos 2003 19. kesäkuuta 2003 toteutettiin suuria muutoksia Naton johtorakenteessa kun Headquarters of the Supreme Allied Commander, Atlantic lakkautettiin. Uusi sotilaallinen päämaja Allied Command Transformation (ACT) perustettiin Norfolkiin, Yhdysvaltain Virginiaan. Supreme Headquarters Allied Powers Europesta (SHAPE) tuli tässä yhteydessä Headquarters of Allied Command Operations (ACO). Vuodesta 2014 Nato sijoitti Itä-Euroopan maihin pienet ”keihäänkärkijoukot” vuodesta 2014. Tämä oli vastaus Venäjän toimiin Ukrainassa. Kaikki Nato maat tuomisivat jyrkästi Venäjän sen vallattua Krimin niemimaan Ukrainalta. Vuodesta 2017 Yhdysvaltain presidentti Donald Trump vaati Nato-maita maksamaan suurempia osuuksia yhteiseen budjettiin. Vuonna 2019 Trump julisti leikkaavansa Nato-tukiaan huomattavasti. Venäjän hyökättyä Ukrainaan Nato on lähettänyt yli 40,000 sotilasta Naton ja Venäjän väliselle raja-alueelle. Nato lähetti sotilaita muun muassa Bulgariaan, Romaniaan, Unkariin ja Slovakiaan. Hallinto Pääsihteeri Naton operatiivista toimintaa johtaa Naton pääsihteeri. Ensimmäinen varsinainen pääsihteeri oli brittiläinen Hastings Ismay (1952–1957), jota seurasivat belgialainen Paul-Henri Spaak (1957–1961), hollantilainen Dirk Stikker (1961–1964), italialainen Manlio Brosio (1964–1971), hollantilainen Joseph Luns (1971–1984), brittiläinen Peter Carington (1984–1988) ja saksalainen Manfred Wörner (1988–1994). Kahdeksas pääsihteeri oli belgialainen Willy Claes (1994–1995), joka joutui eroamaan pääsihteerin tehtävistä Belgian armeijan Agusta-helikopterien hankintaan liittyvien lahjussyytösten johdosta. Vuonna 1998 hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi ehdonalaiseen vankeuteen ja viideksi vuodeksi kieltoon harjoittaa julkisia toimia. Hänen jälkeensä pääsihteerinä toimivat espanjalainen Javier Solana (1994–1999), brittiläinen George Robertson (1999–2003), hollantilainen Jaap de Hoop Scheffer (2003–2009) ja tanskalainen Anders Fogh Rasmussen (2009-2014). Nykyinen pääsihteeri, norjalainen Jens Stoltenberg, aloitti tehtävässä 1. lokakuuta 2014. Naton komentajat Naton komentajana Supreme Allied Commander, Europe (SACEUR) on yhdysvaltalainen kenraali, joka on Ridgwaystä lähtien ollut samalla myös Yhdysvaltojen Euroopan joukkojen komentaja. Dwight D. Eisenhower: 2. huhtikuuta 1951 – 1952 Matthew Ridgway: 1952–1953 Alfred Gruenther: 1953–1956 Lauris Norstad: 1956–1963 Lyman Lemnitzer: 1963–1969 Andrew Goodpaster: 1969–1974 Alexander Haig: 1974–1979 Bernard Rogers: 1979–1987 John Galvin: 1987–1992 John Shalikashvili: 1992–1993 George Joulwan: 1993–1997 Wesley Clark: 1997–2000 Joseph Ralston: 2000–2003 James L. Jones: 2003–2006 Bantz J. Craddock: 2006–2009 James G. Stavridis: 2009–2013 Philip M. Breedlove: 2013–2016 Curtis M. Scaparrotti: 2016–2019 Tod D. Wolters: 2019–2022 Christopher G. Cavoli: 2022– Naton rauhankumppanuus Naton rauhankumppanuusohjelma () on tarkoitettu luottamuksen luomiseksi ja yhteistyön kasvattamiseksi Naton ja siihen kuulumattomien maiden välillä. Nato ei puolusta rauhankumppaneihin kohdistuvia hyökkäyksiä, sillä puolustusyhteistyön 5. artikla takaa puolustuksen vain Naton jäsenille. Asia nousi esiin, kun rauhankumppanimaana ollut Venäjä liitti itseensä toisen Naton rauhankumppanimaan Ukrainan eteläisen Krimin alueen. Liitos tehtiin kansanäänestyksen jälkeen jota ei kansainvälisesti hyväksytty. Naton rauhankumppanuusjäsenmaita ovat: Itälaajentuminen Venäjän presidentti Vladimir Putin on väittänyt Yhdysvaltain ulkoministerin James Bakerin luvanneen 9. helmikuuta 1990 Neuvostoliitolle, ettei Nato laajentuisi enää enempää itään, ja että tämä lupaus olisi myöhemmin petetty. Historioitsija Mary Elise Sarotten mukaan Nato ei ole pettänyt Venäjää. Länsi-Saksan liittokansleri Helmut Kohl sanoi vuonna 1990 Neuvostoliiton johtajalle Mihail Gorbatšoville, että Naton joukkoja ei sijoiteta itäiseen Saksaan. Baker kysyi Gorbatšovilta, voiko Nato sijoittaa joukkoja Itä-Saksaan sen yhdistyessä Länsi-Saksaan, mutta ei antanut lupauksia, ja Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush ei hyväksynyt rajoituksia, joten Gorbatšovin syyskuussa 1990 allekirjoittama sopimus käsitteli vain Saksaa. Se mahdollisti Naton laajenemisen Itä-Saksaan vastineena talousavusta Venäjälle. Putin vakuutti vuonna 2002, että jokainen maa saa valita turvallisuusratkaisunsa. Baltian maiden Nato-liitos oli tuolloin ajankohtainen. Tutkija Mark Kramerin mukaan Bakerin keskustelu koski vain Saksaa, ei tietenkään Varsovan liiton maita, koska Varsovan liitto ja Neuvostoliitto olivat vielä olemassa. Yhdysvaltain hallinto ei suostunut minkäänlaiseen toimivallan rajaamiseen Itä-Saksassakaan, eikä sitä siksi kirjattu edes sopimusluonnoksiin. Saksa vain lupasi Neuvostoliitolle, että se lähettää sinne vain saksalaisia Nato-sotilaita. Keskustelu Suomen Nato-jäsenyydestä Suomessa on 1990-luvulta alkaen käyty julkista keskustelua maan suhteesta Natoon. Suomi on yhteensovittanut kalustoaan Naton kanssa ja kuuluu Naton rauhankumppaneihin. Suomen ja Naton isäntämaasopimus on toteutettu solmimalla yhteisymmärryspöytäkirja, joka määrittää sen, miten Naton ja sen jäsenvaltioiden joukot voivat perustaa tukikohtia ja tuoda joukkoja Suomen alueelle sekä rauhan että kriisin aikana. Yhteisymmärryspöytäkirja velvoittaa Suomea tarjoamaan tukea, tietoja ja suojelusta näille joukoille. Yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoitti vuonna 2014 Suomen puolesta Jarmo Lindberg. 28. helmikuuta 2022 Taloustutkimus julkaisi Ylen kyselyn tulokset, jonka mukaan 53 prosenttia suomalaisista kannattaa Suomen liittymistä sotilasliitto Naton jäseneksi. 28 prosenttia suomalaisista vastustaa ja 19 prosenttia on kannastaan epävarmoja. Taloustutkimus toteutti kyselyn samaan aikaan, kun Venäjä aloitti laajamittaisen hyökkäyksen Ukrainaan. Kyselyn tietojen kerääminen aloitettiin keskiviikkona 23. helmikuuta 2022, eli päivää ennen Venäjän hyökkäystä. Kyseessä on historiallinen muutos suomalaisten suhtautumisessa Nato-jäsenyyteen. Jäsenyyden kannattajien määrä on noussut 34 prosenttiyksikköä vuodesta 2017, jolloin Yle kysyi asiaa edellisen kerran. Silloin jäsenyyden kannalla oli vain 19 prosenttia suomalaisista. Ylen toukokuun 2022 alussa Taloustutkimuksella teettämän kyselyn mukaan 76 prosenttia suomalaisista kannatti Nato-jäsenyyttä, ja 12 prosenttia vastusti sitä. Eduskunnan puolustusvaliokunta puolsi Nato-jäsenyyden hakemista 10. toukokuuta 2022 julkaistussa lausunnossaan. 12. toukokuuta 2022 presidentti Sauli Niinistö ja pääministeri Sanna Marin julkistivat yhteisen lausunnon, jossa kannattivat Suomen Nato-jäsenyyttä. 15. toukokuuta valtioneuvosto hyväksyi selonteon, jossa se esittää, että tasavallan presidentti päättää Suomen hakevan jäsenyyttä eduskuntaa kuultuaan. Ulkoasiainvaliokunta antoi hakemusta puoltavan mietinnön, jonka eduskunnan täysistunto hyväksyi 17. toukokuuta äänin 188–8. Samana päivänä Niinistö teki valtioneuvoston esityksestä päätöksen hakea jäsenyyttä ja ulkoministeri Pekka Haavisto allekirjoitti hakemuksen. Suomen Nato-lähettiläs Klaus Korhonen luovutti hakemuksen 18. toukokuuta henkilökohtaisesti Naton pääsihteeri Jens Stoltenbergille sotilasliiton päämajassa Brysselissä. Suomi liittyi Natoon 4. huhtikuuta 2023 viimeisen jäsenmaan Turkin hyväksyttyä jäsenyyden. Katso myös Atlantismi Naton sotilasoperaatiot Euroopan unioni Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Salomaa, Markku: Puhutaan Natosta. Docendo, 2015. ISBN 978-952-291-129-2. Nato 70 vuotta – arvioita puolustusliiton roolista ja Suomen kumppanuudesta. Karoliina Honkanen, Suomen Atlantti-Seura 2019 Pohjois-Atlantin Sopimus (epävirallinen suomennos). Suomen Atlantti-Seuran Uusi Nato? – 20 kysymystä ja vastausta raportin sivuilla 43-44. Aiheesta muualla Naton virallinen sivusto Suomen erityisedustusto Natossa Suomen Atlantti-Seura Suomen Atlantti-Seura: Mikä Nato on? Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Närpiö () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa Länsi-Suomessa. Sen naapurikunnat ovat Kaskinen, Korsnäs, Kristiinankaupunki, Kurikka, Maalahti ja Teuva. Närpiössä on 9 573 asukasta (30.4.2022). Asukkaista yli 78 prosenttia on ruotsinkielisiä. Nimen alkuperä Nimen tulkitsemiseksi on esitetty useita selityksiä, joista kolme huomattavinta lähtee suomenkielisistä aineksista. Entisestä naapurikunnasta Jurvasta virtaa Närvijoki, joka kulkee Närpiön puolella Närpiönjoki-nimisenä. Jurvassa on myös Närvä-niminen talo, joka sisältää henkilönnimen. Elias Lönnrotin sanakirjassa närvä ja närpä tarkoittavat saitaa tai itaraa. Jurvalaiset ovat käyttäneet Närpiön pitäjästä nimimuotoja Närppiö, Närpöö, Närppöö, Närviö. Näiden perusteella on oletettu vanhaa nimimuotoa Närvipää, jossa pää on ”niemi”. Lars Huldén on tulkinnut nimen suoraan henkilönnimestä Närppi, Närppinen. Ruotsinkielisessä nimessä s-liite yhdistyy luontevasti suomalaiseen henkilönnimeen. Saulo Kepsu on esittänyt kolmannenlaisen teorian: Närväjoki > Närvijoki ~ Närpijoki. Moni joki-loppuinen nimi on kehittynyt io-loppuiseksi, joten tulokseksi on tullut Närviö ~ Närpiö. Tämä nimi on siirtynyt kylännimeksi, jonka ruotsalaiset uudisasukkaat keskiajalla ovat lainanneet ja mukauttaneet omaan kieleensä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 1850-luvulla julkaisemaan karttaan Närpiö käännettiin nimelle Nääräpää. Suomettaressa olleen artikkelin mukaan käännöstä pidettiin virheellisenä ja vastustajien mielestä paikkakuntaa kutsuttiin suomen kielellä nimellä Närpiö. Suomettaressa kirjoitettiin: Historia Ensimmäiset maininnat Närpiön suurpitäjästä ovat vuodelta 1331. Siihen kuului laajoja alueita, jotka rajautuivat Isojokeen etelässä, lännessä Bergöön ja pohjoisessa Petolahteen. Närpiön suurpitäjään kuuluneita kuntia olivat Bergö, Isojoki, Karijoki, Kaskinen, Korsnäs, Lapväärtti, Myrkky, Petolahti, Pirttikylä, Siipyy, Teuva, Tiukka ja Ylimarkku. 1700-luvun alussa Närpiön alueen kyliä tuhoutui myrskyjen ja ryöstöjen seurauksena. Monet asukkaat pakenivatkin tuolloin Pohjanlahden yli Ruotsiin. 1800-luvun loppupuolella Närpiö jaettiin pienempiin kyliin. Närpiön kunta perustettiin vuonna 1867. Vuonna 1973 Ylimarkun ja Pirttikylän kunnat liitettiin Närpiöön. Nykyisen laajuutensa kunta sai vuonna 1975, kun Pirttikylän pohjoisosa siirtyi osaksi Maalahtea. Närpiössä sijaitsi 1800-luvulla Bergan lasitehdas, joka oli aikansa suurteollisuutta ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Närpiöstä tuli kaupunki 1. tammikuuta 1993. Närpiössä ja Kaskisissa äänestettiin 18.11.2019 kuntaliitoksesta. Närpiön valtuusto kannatti liitosta: kyllä-äänet voittivat odotetusti 26–8, mutta Kaskisten valtuusto hylkäsi liitoksen 9 äänellä 8 vastaan. Maantiede Arkkitehtuuri Närpiön historia näkyy maaseudulla. Kaivauksissa on löytynyt useita muinaisia paikkoja. Pirttilahdella ja Ylimarkussa sijaitsevat puukirkot. Närpiön kalkittu kivikirkko on peräisin 1400-luvulta. Kivikirkon ympärillä on yli sata kirkkotallia, joihin matkaajat pystyivät jättämään hevosensa. Kirkon tallit muodostavat ainutlaatuisen kokonaisuuden Suomessa. Öjskogsparkenin museoalueella sijaitsee 1800-luvulta peräisin oleva maalaistalo, jossa sijaitsee apteekkimuseo ja maatalousmuseo. Närpiöstä kohti Kaskisia sijaitsee Petter Johan Bladhin vuonna 1780 rakentama Benvikin maatila. Luonto Natura-kohteita, jotka ovat osittain tai kokonaan Närpiön kunnan alueella ovat Närpiön saaristo, Kristiinankaupungin saaristo, Bredmossmyran jossa esiintyy liito-orava ja pohjantikka, Orrmossliden, arvokas lintujärvi Hinjärvi, Sanemossen joka on myös erinomainen lakkasuo, Risnäsmossen ja Kackurmossen. Kylät Yttermark, Bäckby, Böle, Finby, Gottböle, Kalax, Kaldnäs, Karila (Karlå), Klaresund, Knåpnäs, Kåtnäs, Norrnäs, Nämpnäs (alun perin Niemenpää), Näsby, Pielahti (Pjelax), Pirttikylä (Pörtom), Rangsby, Ståbacka, Tervalahti (Tjärlax), Träskböle, Töjby, Ylimarkku (Övermark) Taajamat Vuoden 2017 lopussa Närpiössä oli 9 507 asukasta, joista 5 502 asui taajamissa, 3 956 haja-asutusalueilla ja 49:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Närpiön taajama-aste on 58,2 %. Närpiön taajamaväestö jakautuu viiden eri taajaman kesken: Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Kaskisten keskustaajama ulottuu pääosin Kaskisten kaupungin alueelle. Talous Suomen kasvihuoneviljely on keskittynyt Närpiöön. Kunnassa kasvatetaan 60 prosenttia Suomen tomaateista ja 35 prosenttia kurkuista. Närpiössä on yli 400 kasvihuoneviljelijää, ja kunnan kasvihuoneiden yhteenlaskettu ala on 77 hehtaaria. Kasvihuoneviljely työllistää Närpiössä noin 1 200 henkilöä. Närpiön suurimpia työnantajia ovat jäteautojen valmistukseen erikoistunut Närpiön Puu ja Metalli, perävaunuihin erikoistunut Närkö, kurkkuviljelijä Jan-Erik Sigg sekä huonekalutehdas Hilding Anders Finland. Närpiön suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluu myös vuonna 2021 puutarhat Träskböle Trädgård ja Johan Prinsén. Väestö Närpiön kaupungin asukkaista prosenttia on ruotsinkielisiä. Suomenkielisiä on prosenttia ja muunkielisiä yhteensä prosenttia. Närpiö oli vuoteen 2015 saakka Manner-Suomen viimeinen yksikielisesti ruotsinkielinen kunta. Närpiöstä tuli kaksikielinen kunta vuoden 2016 alussa. Närpiön murretta on muiden ruotsinpuhujien hankala ymmärtää. Närpiön asukkaista merkittävä osa puhuu äidinkielenään muuta kuin suomea tai ruotsia. Vietnaminkielisiä asukkaista on 6,96 % – enemmän kuin suomenkielisiä. Bosniankielisiä on 4,24 %. Heistä monet ovat tulleet kuntaan työskentelemään kasvihuoneviljelmillä. Syrjäkylien taloja kunnostavat maahanmuuttajien lapsiperheet ovat myös auttaneet pelastamaan kyläkouluja. Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen. Seurakunnat Vuoden 2018 aluejaon mukaan Närpiössä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Närpes församling Pörtoms kapellförsamling Övermarks kapellförsamling Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunnista Närpiössä toimii Närpes Filadelfiaförsamling. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Närpiön alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta. Entiset seurakunnat Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Närpiön kaupungin nykyisellä alueella. Pörtoms församling (liitetty Närpes församlingiin 2014) Övermarks församling (liitetty Närpes församlingiin 2014) Kulttuuri Urheilu Närpes Kraft on urheiluseura, jonka miesten jalkapallojoukkue pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa. Liikenne Närpiön alueella kulkevat Porin ja Vaasan välinen valtatie 8, Kaskisten ja Seinäjoen välinen kantatie 67 sekä Kaskisiin päättyvä Suupohjan rata. Etäisyyksiä Närpiöstä Kaskinen 15 km Kristiinankaupunki 25 km Pori 115 km Seinäjoki 105 km Vaasa 80 km Hallinto ja politiikka Närpiön kaupunginjohtaja on Mikaela Björklund. Närpiön kaupunginvaltuustossa on 35 paikkaa, joista 33 on RKP:n hallussa kaudella 2021–2025. Närpiön kunnanhallituksessa toimii 11 jäsentä, joista kaudella 2021–2023 kaikki edustaa RKP:tä. Kunnanhallituksen puheenjohtaja on Hans-Erik Lindqvist. Suurin osa asukkaista on Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) äänestäjiä: esimerkiksi kunnallisvaaleissa 2008 RKP sai 92,0 % äänistä ja 33 valtuustopaikkaa 35:stä. Toisena valtuustopuolueena ovat vuorotelleet Kristillis- ja Sosiaalidemokraatit. Annetut äänet viimeisimmissä kunnallisvaaleissa. Ystävyyskunnat Akranes, Islanti Bamble, Norja Tønder, Tanska Västervikin kunta, Ruotsi Kuvia Tunnettuja närpiöläisiä Karl Johan Bonde (1811–1867), maanviljelijä ja valtiopäivämies Albert Brommels (1891–1962), maanviljelijä ja kansanedustaja Oskar Jeppson (1878–1931), maanviljelijä ja kansanedustaja Frank Mangs (1897–1994), saarnaaja ja vapaakirkollinen evankelista Josef Mangs (1883–1955), maanviljelijä ja kansanedustaja Oskar Nix (1872–1932), kansanedustaja Ivar Nordlund (1855–1937), pappi ja kansanedustaja Bengt Stenwall (1929–1993), kunnanjohtaja Edvin Stenwall (1899–1976), kirkkoherra ja kansanedustaja August Tåg (1871–1959), maanviljelijä, kunnallisneuvos ja kansanedustaja K. J. Wenman (1895–1964), maanviljelijä ja kansanedustaja Katso myös Luettelo Närpiön julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä Lähteet Aiheesta muualla Kaupungin kotisivu Tilastokeskus - Närpiön avainluvut Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Nakkila on Satakunnan maakunnassa sijaitseva kunta. Nakkilan kirkonkylä sijaitsee Kokemäenjoen varrella, noin 20 kilometrin päässä Porista. Kunnassa asuu ihmistä, ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä. Väestötiheys on asukasta/km2. Nakkila on ollut itsenäinen kunta vuodesta 1861 lähtien, jolloin se erosi Ulvilasta. 1960-luvulla osa Nakkilasta (Lattomeri) liitettiin Poriin. Nakkilan naapurikunnat ovat Eura, Eurajoki, Harjavalta, Pori ja Ulvila. Entisiä naapurikuntia ovat Kiukainen, Kullaa ja Luvia. Nakkilan vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers ja se on vahvistettu vuonna 1951. Historia Lammaisten kosket nousivat maankohoamisen seurauksena merestä 1500 eaa. alkaen ja Kokemäenjoen suisto syntyi koskena alapuolelle alavalle peltotasangolle 500 eaa. lähtien. Nakkilan keskustan seutu oli kuivaa maata jo ajanlaskun alussa, jolloin joenranta-asutus kävi mahdolliseksi. Nykyisen Nakkilan vaiheilla Kokemäenjoen varrella asuttiin varmasti jo 1300-luvulla. Talon nimi Nakkla, josta kuntakin on nimensä saanut, esiintyy asiakirjoissa 1400-luvulla jo muodossa Nakkila eli ruotsiksi Nackeby. Nimen alkujuurta ei tiedetä varmuudella. Ruotsiin perustuva selitys nojaa nimiin Nacke tai Nackböle, joita esiintyy ruotsalaisilla alueilla. Jos nimen taustalla on suomalainen sana, voidaan käyttää selityksenä sanaa nakka, jolla on tekemistä sepäntöiden kanssa. Nakka tarkoitti vasaraa tai pulttia. 1400-luvuilla esiintyy Vehmaalla ja Paimiossa nimi Nakka, jossa Paimiossa sepäntöitä teki seppä Olli. Satakunnassa talon nimi kirjoitettiin myös muodossa Nakkala. Toinen maailmansota Jatkosodan alkuaikoina Järvikylä joutui oudon pommituksen kohteeksi, kun Neuvostoliiton pommikoneet toteuttivat täällä ainoan Satakunnan alueelle kohdistuneen ilmapommituksen. Pommituksen syyksi epäiltiin erehdystä. Nähtävyyksiä Nakkilan nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa vuonna 1937 valmistunut Suomen ensimmäinen funktionalistinen kirkko, sekä Villilän elokuvastudio, josta käytetään joskus lempinimeä ”Suomen Hollywood”. Villilässä on kuvattu osia muun muassa elokuvista Kaksipäisen kotkan varjossa, Sibelius ja FC Venus. Tämän lisäksi Nakkila on tunnettu myös nahkiaispitäjänä. Nakkilan kirkonkylään viitataan joskus puhekielessä sanonnalla ”siin Nakkila kirko vaiheil”. Nakkilan alueella on myös runsaasti arkeologisia muinaismuistoja, joista tärkeimpiä ovat Kiukaisten kulttuurin alue Uotinmäessä, pronssikautiset Selkäkankaan hautaröykkiöt Viikkalassa sekä Rieskaronmäen pronssikautinen asuinpaikka Kivialhossa. Muita nähtävyyksiä ovat muun muassa Kotiseutumuseo Juustomeijerimuseo Pyssykankaan koulumuseo. Teollisuus Nakkilan merkittävimpiä teollisuusyrityksiä ovat Nakkila Worksin konepaja sekä Länsi-Suomen Voima Oy:n Harjavallan vesivoimalaitos. Pienimuotoisempaa teollista toimintaa on edustanut puusepänteollisuus, jonka tunnetuimpia tuotteita ovat olleet keinutuolit. Myös Suominen-yhtymän kuitukangastehdas (ent. Suomisen nahkatehdas) on ollut merkittävä työllistäjä, mutta suuri osa tuotannosta on ajettu alas vuoden 2012 loppuun mennessä. Koulut Nakkilassa toimivia kouluja ovat Kirkonseudun koulu, Nakkilan yhteiskoulu ja lukio, Tattaran koulu ja Viikkalan koulu. Liikenne Nakkilan tärkein liikenneväylä on Helsingin ja Porin välinen valtatie 2. Myös Tampereen–Porin-rautatie kulkee Nakkilan kautta. Nakkilan rautatieasema kuuluu vuonna 1895 liikenteelle avatun Porin radan alkuperäisiin liikennepaikkoihin ja se perustettiin Nakkilan kirkon tuntumaan, Kokemäenjokea seuranneen maantien ja Eurajoen maantien risteykseen. Asemarakennus rakennettiin Oulun radan pysäkin piirustusten mukaan naapurinsa Harjavallan (myöhemmin Merstolan) aseman tavoin ja sitä laajennettiin myöhemmin kolmeen otteeseen. Henkilöliikenne Nakkilan asemalla lopetettiin vuonna 1983 ja tavaraliikenne vuonna 1999, jolloin myös valmistui uusi Nakkilan junakohtauspaikka kolme kilometriä asemalta Porin suuntaan. Etäisyyksiä Nakkilasta Pori 18 km Helsinki 220 km Rauma 45 km Tampere 110 km Turku 135 km Ystävyyskaupungit Boksitogorsk, Venäjä Hudiksvall, Ruotsi Urheilu ja vapaa-aika Kokemäenjoessa on Nakkilan alueella useita suosittuja kalastuspaikkoja, mm. Arantilankoski. Salomonkallio on Kivialhon kylässä sijaitseva talviurheilu- ja golfkeskus. Nakkilassa on monta aktiivista urheiluseuraa: Yleisurheiluun ja hiihtoon erikoistunut Nakkilan Vire, salibandyseura NTK Nakkila sekä jalkapalloseura Nakkilan Nasta. Nakkilassa on myös liikuntakeskus nimeltään "Nakkilan liikuntakeskus" Väestönkehitys Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen. Taajamat Vuoden 2017 lopussa Nakkilassa oli 5 521 asukasta, joista 4 080 asui taajamassa, 1 392 haja-asutusalueilla ja 49:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Nakkilan taajama-aste on 74,6 %. Nakkilan taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan. Nakkilan kirkonkylä ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on osa Porin keskustaajamaa, joka ulottuu Nakkilan lisäksi usean Porin lähikunnan alueelle, ja josta tämän kunnan alueella asui vuoden 2017 lopussa 4 080 asukasta. Yhteensä Porin keskustaajamassa on 84 190 asukasta ja sen pinta-ala on 121,37 neliökilometriä. Seurakunnat Vuoden 2018 aluejaon mukaan Nakkilassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Nakkilan seurakunta Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Nakkilassa toimii Nakkilan helluntaiseurakunta. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Nakkilan alueella toimii Porin ortodoksinen seurakunta. Kyliä Kylän nimen perässä oleva vuosiluku tarkoittaa, milloin kylästä tai talosta tunnetaan ensimmäisen asiakirjamerkintä. Arantila, Anola (1410, 1412), Hormisto, Järvikylä, Kivialho, Kukonharja (1354, 1412), Lammainen (1348, 1414), Leistilä (1441), Masia, Matomäki, Pakkala, Punapakka, Penttala, Pyssykangas, Ruhade, Ruskila, Soinila, Tattara (1441), Tervasmäki, Uotinmäki, Viikkala, Villilä (1451), Vuohimäki, Hohtari. Tunnettuja nakkilalaisia Tunnettuja Nakkilassa syntyneitä tai vaikuttaneita henkilöitä: Veikko Ahtola, ammattiyhdistysjohtaja Pia Asikainen, toimittaja, dokumentaristi Reino Bragge, näyttelijä ja teatterinjohtaja Pasi Flodström, tangokuningas Simo Frangén, koomikko, käsikirjoittaja ja juontaja Edvard Hannula, tuomiorovasti, valtiopäivämies ja kansanedustaja Frans Hannula, saarnaaja Ape De Martinez (oik. Tapani Hämäläinen), rockmuusikko K. R. Kares, kirkkoherra, kansanedustaja ja äärioikeistovaikuttaja Harri Kivelä, yleisurheilija Johanna Kokko, näyttelijä Axel Kurck, sotapäällikkö Kimmo Kurittu, rockmuusikko Jesse Laaksonen, jääkiekkoilija Seppo Lindroos, jääkiekkoerotuomari Pekka Mark, kemian tohtori ja rockmuusikko (taiteilijanimellä Mark Ruffneck) Kaisa Matomäki, matemaatikko Tauno Matomäki, vuorineuvos J. N. Mikkola, runoilija Eila Mikola, yleisurheilija Jari Myllykoski, kansanedustaja Kaarle Nordlund, kaupunginjohtaja Matti Paavola, herännäisvaikuttaja Eino Paloheimo, kirjailija Markus Palttala, moottoriurheilija Antti Perheentupa, pappi ja lähetyssaarnaaja Häiriö Piirinen, muusikko Kyllikki Pohjala, kansanedustaja ja sosiaaliministeri Toivo Pohjala, painija, hevoskasvattaja ja Lapuan liikkeen aktiivi Leena Reikko, toimittaja Nina Rekola, Miss Suomi 1983 Pentti Rekola, yleisurheilija Eemeli Reponen, jalkapalloilija Aino Räsänen, kirjailija Milla Saari, maastohiihtäjä Ilkka Suominen, kokoomuksen puheenjohtaja, kansanedustaja, kauppa- ja teollisuusministeri J. W. Suominen, tehtailija Leo Suominen, kauppaneuvos Juha Tamminen, valokuvaaja ja toimittaja Nestor Tanner, kirjailija Juho Henrik Uoti, pappi, anarkisti ja luontaishoitojen kehittäjä Pauliina Vilponen, lentopalloilija Anni Vuohijoki, painonnostaja ja voimanostaja Katso myös Luettelo Nakkilan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Nakkilan kunnan kotisivut Tilastokeskus - Nakkilan avainluvut Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Narva () on kaupunki Koillis-Virossa Itä-Virumaan maakunnassa Venäjän vastaisella rajalla Narvanjoen länsirannalla. Kaupungissa on noin 56 000 asukasta ja se on väkiluvultaan Viron kolmanneksi suurin kaupunki Tallinnan ja Tarton jälkeen. Nykyään Narva on myös Viron venäläistynein kaupunki, sillä yli 90 prosenttia sen väestöstä koostuu vironvenäläisistä. Historia Tanskalaiset perustivat Narvanjoen linnan 1250-luvulla. Hermannin linnoituksesta ensimmäinen maininta historiallisissa asiakirjoissa on vuodelta 1277. Paikka oli tärkeä sekä sotilaallisesti että kauppapaikkana: Narvanjokea pitkin ja Peipsijärven kautta pääsi vesitse Pihkovaan ja myös reitti Tallinnasta Novgorodiin kulki Narvan kautta. Narva sai kaupunginoikeudet vuonna 1345. Eestinmaa, sen mukana Narvan linna ja sitä ympäröivä kaupunki, myytiin Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1347. Vaikka kaupungin hallinto koostui saksalaisista, enemmistö asukkaista oli virolaisia ja vatjalaisia. Saksalaiset vahvistivat Narvan linnoitusta ja rakensivat 50 metriä korkean Pitkän Hermannin tornin, joka on nykyään yksi Narvan historiallista nähtävyyksistä. Iivana III:n aikana 1492 Narvanjoen itärannalle alettiin rakentaa Iivananlinnaa. Venäjä sai Narvan haltuunsa Liivin sodassa 1558. Venäjän vallan aikana kaupunkiin muutti lisää virolaisia ja vatjalaisia sekä myös venäläisiä kauppiaita. Ruotsalaiset valloittivat kaupungin vuonna 1581 Pontus De la Gardien johdolla, joka liitti sen Inkerin ja Käkisalmen lääniin. Kaupunkiin tuli uusia asukkaita Suomesta ja Ruotsista. Ruotsin vallan aikana kaupunki vaurastui ja sen asukasluku nousi yli kolmen tuhannen. Vuonna 1659 kaupunki paloi, ja tulipalon jälkeen kaupungin keskusta rakennettiin uudelleen barokkityyliin. Barokkikeskusta oli 1900-luvulla kaupungin matkailuvaltti toiseen maailmansotaan asti. Ruotsin vallan ajalta Narvassa on säilynyt muutamia rakennuksia, muun muassa barokkityylinen raatihuone, nykyinen kaupungintalo, vuodelta 1674. Historiallisissa kertomuksissa ja suomalaisessa kansanperinteessä tunnetuimpia narvalaisia ovat kaupungissa noin vuonna 1660 syntynyt veronvuokraaja Simon Affleck eli Simo Hurtta ja vuonna 1689 syntynyt sissitaistelija Tapani Löfving. Suuren Pohjan sodan yhteydessä Narvassa käytiin Ruotsin ja Venäjän välillä vuonna 1700 Narvan taistelu, jonka Ruotsi voitti. Venäjä kuitenkin valloitti Narvan 1704, minkä jälkeen asukkaat vietiin vankeina sisä-Venäjälle. Narvasta tuli osa Venäjän keisarikuntaa ja sen Pietarin kuvernementtiä aina Viron itsenäistymiseen saakka. Osana Venäjää Narva menetti merkityksensä linnoituksena, rajakaupunkina ja merisatamana. 1700-luku ja 1800-luvun alkupuoli olivat Narvassa hiljaiseloa, kunnes Kreenholmin saarelle perustettiin suuri tekstiilitehdas 1800-luvun puolivälissä. Tehdas kasvoi Euroopan suurimmaksi tekstiilinvalmistajaksi. Vuonna 1870 rakennettiin Tallinna–Pietari-rautatie, joka kulki Narvan kautta. 1910-luvulla tekstiilitehtaalla työskenteli yli 10 000 ihmistä. Myös Narvan kaupungin väkiluku kasvoi, 1910-luvulla asukkaita oli noin 21 000. Ensimmäisen maailmansodan lopulla Narva oli puoli vuotta Saksan miehittämä, ja saksalaisten vetäydyttyä Virosta puna-armeija otti Narvan haltuunsa marraskuussa 1918. Kaupungissa perustettiin Viron bolševikkihallitus, joka kuitenkin joutui pakenemaan Narvasta, kun suomalais-virolaiset joukot valloittivat kaupungin tammikuussa 1919. Viron vapaussodan kovimmat taistelut käytiin Narvanjoen linjalla loppuvuodesta 1919. Narva pysyi Viron joukkojen hallussa, mutta kärsi pahoja vaurioita venäläisten tykkitulesta. Kaupungissa riehui myös pilkkukuume, johon menehtyi 2 000 narvalaista. Tarton rauhansopimuksessa 1920 Narva liitettiin osaksi itsenäistynyttä Viron tasavaltaa. Vienti Venäjälle tyrehtyi, ja kaupungin väkiluku laski maailmansotien välisenä aikana. Ennen toista maailmansotaa Iivananlinna oli osa Narvaa, mutta, kun Viro päätyi sodan päätteeksi Neuvostoliitolle, Iivananlinna siirrettiin Venäjän SFNT:aan kuuluvaksi 1945. Lähes kaikki Narvassa ennen toista maailmansotaa sijainneet rakennukset olivat vaurioituneet pahasti tai tuhoutuneet kokonaan vuoden 1944 Narvan taistelussa. Kaupunkia tuhosivat ensin Neuvostoliiton pommitukset ja sitten saksalaiset, jotka räjäyttivät monia rakennuksia vetäytyessään kaupungista. Sodan päättyessä 98 % kaupungista oli tuhoutunut. Sodan jälkeen kaupunkia ei ryhdytty entisöimään, vaan käytännössä rakennettiin kokonaan uusi kaupunki. Vain muutama vanha rakennus on tallella nykyään, esimerkiksi linnoitukset ja kaupungintalo. Kaupungin virolaiset asukkaat karkotettiin Siperiaan Neuvostoliiton voitettua sodan ja saatua Viron hallintaansa. Niiden, jotka selvisivät elossa gulageilta, ei sallittu muuttaa Narvaan heidän palatessaan Viroon. Kaupunki asutettiin pääasiassa venäläisillä, jotka sijoitettiin työskentelemään kaupungin tehtaisiin. Narvaan suunniteltiin ydinvoimateollisuutta, jonka palveluksessa ei haluttu käyttää virolaisia. Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Narvassa ja Sillamäessä järjestettiin heinäkuussa 1993 kansanäänestys autonomiasta. Kansanäänestyksen järjestäjien mukaan äänestysprosentti oli 54 ja kannatusprosentti 97.Viron oikeuskansleri kumosi kansanäänestyksen tuloksen, koska Viron lainsäädännön mukaan Viron paikallishallinnolla ei ollut oikeutta järjestää omia äänestyksiä . Matkailu ja nähtävyydet Narva on virolaisen ja venäläisen kulttuurin risteyspaikka ja suosittu pysähdyspaikka matkalla Pietariin tai sieltä takaisin. Narvan historiallisia nähtävyyksiä ovat Narvanjoen rannalla sijaitseva Narvan linna eli Hermannin linnoitus, 1600-luvulta peräisin olevat raatihuone ja suojalinnoitukset (bastionit), 1800-luvulla rakennettu Paroni von Velion talo sekä Kreenholmin tehtaan alue. Narvanjoen suussa, keskustasta noin 15 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Narva-Jõesuun perinteikäs kylpyläkaupunki. Narvanjoen itärannalla on Venäjän Ivangorodin kaupunki ja sen Iivananlinna (, ). Teollisuus Kreenholmin tekstiilitehdas rakennettiin 1800-luvun puolivälissä kaupungin eteläiseen osaan. Tehdas lopetti toimintansa vuonna 2010. Narvassa on sähköntuotantoa sekä saha-, pellava- ja elintarviketeollisuutta. Liikenne Narva on Viron Venäjän-liikenteen solmukohta. Eurooppatie E20 (valtatie 1) ja rautatie Tallinnasta Pietariin kulkevat Narvan kautta. Kaupunki on yksi Viron kolmesta kansainvälisestä rajanylityspaikasta Venäjälle. Väestö Narva on nykyään käytännössä vironvenäläisten pääkaupunki. Narvassa tilastoitiin 1. tammikuuta 2011 olleen 64 667 asukasta, joista venäjänkielisiä oli 93,85 %. Näistä 82 % on etnisiä venäläisiä, joiden jälkeen suurimmat slaavilaisryhmät ovat ukrainalaiset ja valkovenäläiset. Kaupungin väestöstä 46,4 % asukkaista oli Viron kansalaisuus ja 36,3 % Venäjän kansalaisuus. Määrittelemättömien kansalaisuuksien määrä on merkittävä (16,4 %), mikä tarkoittaa sitä, että osalla Narvan asukkaista ei neuvostoaikojen jäljiltä ole minkään maan kansalaisuutta. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Narvan kaupungissa oli 58 663 asukasta, joista 3 031 (5,2 %) oli virolaisia, 51 434 (87,7 %) venäläisiä ja 4 138 (7,1 %) muita kansallisuuksia. Asukasluvun kehitys Narvan asukasluku oli vuonna 1897 Venäjän keisarikunnan aikana 16 599 henkeä. Viron tasavallassa vuonna 1939 juuri ennen neuvostomiehitystä asukkaita oli 22 400 henkeä. Sodan jälkeen Neuvosto-Viron aikana väkiluku kasvoi muuttoliikkeen seurauksena voimakkaasti ja oli vuoden 1989 väestönlaskennassa 81 356. Narvan väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1992, jolloin kaupungissa asui 82 979 asukasta. Sen jälkeen Narvan asukasluku on pienentynyt yli 15 000 asukkaalla. Taulukon vuoden 1934 väkiluku sisältää kaupungista 2. maailmansodan jälkeen irrotetun Ivangorodin asukkaat, vuoden 1897 väestö Ivangorodin asukkaiden kanssa on noin 28 600. Väestön etninen ja kansallisuusjakauma Narva venäläistyi neuvostoaikana. Kaupunki tuhoutui pahasti toisen maailmansodan aikana ja sodan jälkeen kaupungin entisiä asukkaita estettiin palaamasta. Ennen sotaa Narva oli virolaisenemmistöinen kaupunki. Vuoden 1934 väestönlaskennan mukaan 23 512 asukkaasta virolaisia oli 15 556 eli 64,8 %. Venäläisten osuus oli tuolloin 7 205 asukasta. Näiden jälkeen suurimmat ryhmät olivat saksalaiset ja juutalaiset. Narvan väestö kansallisuuden mukaan (1934) Narvan väestö kansallisuuden mukaan (1/2011) Narvan väestö kansalaisuuden mukaan (1/2011) Urheilu Jalkapallojoukkue Narva Trans pelaa Viron miesten pääsarjassa, kuten jääkiekkojoukkue Narva PSK:kin omassa pääsarjassaan. Jääkiekkoilija Leo Komarov on syntynyt Narvassa. Muuta Narva on Lahden yhteistyösopimuskaupunki. Narvan seudun eli Idaregioonin kunnilla (Narva, Narva-Jõesuu, Sillamäe, Vaivara) ja Kotkan–Haminan seudun kunnilla (Hamina, Kotka, Miehikkälä, Pyhtää, Virolahti) on yhteinen, keskinäinen kumppanuussopimus (allekirjoitettu 17. toukokuuta 2006). Kävelymatkan päässä kaupungista sijaitsee Narvan lentokenttä (ICAO:EENA), jonka nurmiradalle pienemmät koneet voivat laskeutua. Narvan vaakunassa on kuvattu lohikaloja, mutta aiemmin atlantinsampia, joilla verot on maksettu Ruotsille. Katso myös Narvan taistelu Narvan marssi Lähteet Aiheesta muualla Narvan matkailuinfo. Tutki Narva, valitse Joënsuu, Helsingin Sanomat, 21.08.1938, nro 223, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Seulonnan keskeiset artikkelit


text: NRJ (lausutaan , niin kuin ranskan sana énergie ’energia’, , ) on 1981 Ranskassa toimintansa aloittanut maailmanlaajuinen radiokanava. Ranskan lisäksi NRJ kuuluu 21 eri maassa, kuten Ruotsissa, Saksassa, Suomessa ja Venäjällä. Heinäkuussa 2009 NRJ ilmoitti laajentavansa toimintojaan ensimmäistä kertaa toiselle mantereelle, Kanadan Québeciin. NRJ:n tunnuslause on ”Hit Music Only!” (). Suomessa Lähteet Aiheesta muualla Radio NRJ:n kotisivut Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Neuvostotasavalta, pidemmin sosialistinen neuvostotasavalta (lyh. SNT) oli muodollisesti suvereeni osa laajempaa kokonaisuutta Sosialististen neuvostotasavaltojen liittoa, lyhennettynä Neuvostoliittoa. Liittovaltion hajotessa 1991 neuvostotasavaltoja oli käytännössä 15, joista jokaisessa oli oma kommunistinen puolueensa lukuun ottamatta Venäjän sosialistista federatiivista neuvostotasavaltaa (SFNT) aina vuoteen 1990. Neuvostoliiton perustuslain mukaan neuvostotasavalloilla oli oikeus erota Neuvostoliitosta. Käytännössä tämä oli mahdotonta, mutta neuvostovallan heikennyttyä ja ennen kaikkea konservatiivisten kommunistien vallankaappauksen epäonnistuttua 1991 SNT:t pääsivät itsenäistymään Neuvostoliitosta, jonka purkanut sopimus 11 SNT:n välillä synnytti alueellisen järjestön, Itsenäisten valtioiden yhteisön. Nimi Monissa kielissä koko nimen sanajärjestys on toisin kuin suomessa, kuten englannissa Soviet socialist republic (SSR), venäjässä советская социалистическая республика (ССР), sovetskaja sotsialistitšeskaja respublika (SSR) ja virossa nõukogude sotsialistlik vabariik (NSV) eli ”neuvostojen sosialistinen tasavalta”. Neuvostoliiton neuvostotasavallat 1 Neuvostoliitto valloitti Baltian maat Baltian maiden miehityksessä vuonna 1940; Saksa valloitti maat vuonna 1941 osana operaatio Barbarossaa. 2 Neuvostoliitto valloitti Baltian maat Saksalta Baltian offensiivissa. Muut Neuvostoliiton neuvostotasavallat Sosialistisen Bulgarian kommunistijohtaja Todor Živkov ehdotti 1960-luvun alussa maansa liittämistä osaksi Neuvostoliittoa sosialistisena neuvostotasavaltana, mutta ehdotus hylättiin. Katso myös Itäblokki Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto Münchenin neuvostotasavalta Puolan–Neuvosto-Venäjän sota Unkarin neuvostotasavalta Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Nerous on henkisen lahjakkuuden ja luovuuden ylin aste. Neroiksi on kutsuttu ihmisiä, jotka ovat luoneet vaikutusvaltaisia tai innovatiivisia mestariteoksia etenkin kirjallisuuden, taiteen ja tieteen alalla, tai jotka ovat saaneet hyvin omaperäisiä oivalluksia. Ihminen nostetaan neroksi yleensä saavutustensa ja luomisvoimansa ansiosta, harvemmin vain pelkkien ominaisuuksiensa ansiosta. Neron arvonimi onkin enemmän kunnianosoitus kuin kuvaus. Neroksi määritteleminen Poikkeusyksilöitä on kutsuttu neroiksi vasta 1700-luvulta alkaen. Eri aikoina on lisäksi ollut erilaisia käsityksiä siitä, kuka on nero ja kuka ei. Esimerkiksi monet taidemusiikin säveltäjät, kuten Bach ja Vivaldi, on korotettu neroiksi vasta nykyaikana, mutta omana aikanaan heitä ei vielä kutsuttu neroiksi. Myös moni taidemaalari, kuten Botticelli ja Rembrandt, on saanut tunnustusta nerona vasta kuolemansa jälkeen. Historiasta tunnetaan vain hyvin pieni joukko ihmisiä, joiden nerous tunnustetaan nykyaikana lähes yleismaailmallisesti. Heidän lisäkseen on satoja tai tuhansia eri aloilla ansioituneita ihmisiä, jotka ovat joidenkin mielestä neroja mutta toisten mielestä eivät. Nerojen määritteleminen kokonaan älykkyysosamäärän perusteella olisi objektiivinen ratkaisu, mutta se vastaisi harvan käsitystä neroudesta. Neron ominaisuudet Nerouteen on psykologisessa tutkimuskirjallisuudessa yhdistetty etenkin neljä ominaisuutta: luovuus, hulluus, älykkyys ja ansioituneisuus. Luovista neroista puhuivat jo valistuksen ajan filosofit ja Immanuel Kant. Luovuuden katsotaan yleisesti olevan neron luontainen piirre, jota ei voi opetella. Neron katsotaan olevan luotu neroksi, ja nerouden nähdään olevan osittain neron itsensä kontrollin ulkopuolella, mikä tuo käsitteeseen uskonnollisen vivahteen. Luovuuden voiman hallitsemattomuus on myös saanut jotkut näkemään yhteyden nerouden ja hulluuden välillä. Luoviksi neroiksi kutsuttuja taiteilijoita ovat olleet esimerkiksi säveltäjä Wolfgang Amadeus Mozart, kuvataiteilija Pablo Picasso, tanssija Mihail Baryšnikov, runoilija Emily Dickinson, kirjailija William Shakespeare ja elokuvantekijä Steven Spielberg. ”Hullun neron syndroomasta” puhuvien mukaan nerouden ja hulluuden tai mielisairauden välillä on voimakas korrelaatio. Niin sanottu ”hyvä” nero kamppailee mielisairauttaan tai huumeriippuvuuttaan vastaan, kun taas ”paha” nero tekee kauheuksia. Moni tällaisen biologisen yhteyden kannattaja ei kannatakaan eugenistista ajatusta, jonka mukaan nerojen tuottaminen olisi hyväksi yhteiskunnalle. ”Hyviksi” hulluiksi neroiksi joskus kutsuttuja henkilöitä ovat olleet esimerkiksi muusikko Kurt Cobain, taidemaalari Vincent van Gogh, tanssija Isadora Duncan, runoilija ja kirjailija Edgar Allan Poe, kirjailija Virginia Woolf ja matemaatikko John Nash. ”Pahoiksi” hulluiksi neroiksi on kutsuttu joitain kuninkaita ja muita johtajia tai mestaririkollisia. Älykkäistä neroista alettiin psykologisessa kirjallisuudessa puhua 1900-luvun alussa. Älykkyys on nähty neron synnynnäisenä ja osittain perinnöllisenä ominaisuutena, jota ei voi opettaa. Vuosisadan puoliväliin mennessä sana ”nerous” kuitenkin korvattiin sanalla ”lahjakkuus”, ja nerouden tutkimusta jatkettiin lahjakkuustutkimuksen nimellä. Ihmisiä on määritelty neroiksi joskus vain sillä perusteella, että heillä on poikkeuksellisen korkea älykkyysosamäärä. Alimmillaan neron rajana on pidetty 140:n älykkyysosamäärää, ja korkeimmillaan jopa 180:aa. Nykyaikana ÄO:n käyttäminen neron määritelmänä ei ole enää yleistä psykometriikassa, vaan nerouden edellytyksenä pidetään hyödyllisten tai arvostettujen tulosten aikaansaamista. Älykkäiksi neroiksi on kutsuttu esimerkiksi fyysikko Albert Einsteinia ja teknologiapioneeri Steve Jobsia. Ansioituneiksi neroiksi on kutsuttu henkilöitä, jotka ovat saaneet aikaan laajan ja merkittävän tuotannon, jossa on tuotu esiin uudenlaisia asenteita, ideoita, näkökulmia tai tekniikoita. Tämän näkökulman mukaan neron täytyy ensin tulla kuuluisaksi ja saavuttaa tunnustusta ennen kuin häntä voidaan alkaa kutsua neroksi. Neroksi tuleminen Neroiksi kutsutuilla ihmisillä voi olla monenlainen tausta. Varakkaasta ja rohkaisevasta perheestä tulivat esimerkiksi luonnontieteilijä Charles Darwin ja Mozart, mutta fyysikko Michael Faradayn perhe oli köyhä. Kaikkein menestyneimmät tieteilijät ovat kuitenkin usein kasvaneet vakaissa tieteilijäperheissä. Lähes kaikki nerot ovat osoittaneet poikkeuksellista lahjakkuutta jo lapsena. Monet nerot olivat suorastaan lapsineroja, etenkin säveltäjät kuten Mozart. Nerouden takana arvellaan yleisesti olevan synnynnäistä lahjakkuutta, joka auttaa tiettyjen henkisten taitojen kehittymisessä. Useimpia neroja yhdistää kuitenkin se, että he ovat opetelleet taitonsa ahkerasti ja omistautuneet työlleen täydellisesti, jättäen kaiken muun syrjään. He ovat myös tienneet mitä haluavat, eivätkä ole antaneet minkään johtaa heitä pois valitsemastaan suunnasta. Monet nerot tunnetaan siitä, että he ovat osanneet keskittyä käsillä olleeseen ongelmaan täydellisesti ja pitkäaikaisesti, kunnes ovat löytäneet ratkaisun. Katso myös Yleisnero Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Nerouden ja hulluuden välinen raja on joskus seitinohut. Tieteen Kuvalehti 18/2005, s. 44–49. Mistä on nerot tehty? Tiede 6/2013, s. 30-35. Aiheesta muualla Älykkyys Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Neon (, tunnus Ne) on väritön, hajuton ja vaaraton jalokaasu, ja alkuaine, joka loistaa punertavaa hehkua tyhjiöputkissa ja neonlampuissa. Neon ei muodosta stabiileja yhdisteitä. Ominaisuudet Fysikaaliset ominaisuudet Neon on väritön, mauton ja hajuton kaasu. Se kiehuu jo 27 kelvinin ja sulaa 24,5 kelvinin lämpötilassa. Sen tiheys on noin 0,9 grammaa litrassa. Neon on toiseksi kirkkain jalokaasu, joka hehkuu punaoranssina tyhjiöputkessa. Sillä on yli 40-kertainen jäähdytyskapasiteetti nestemäiseen heliumiin ja kolminkertainen nestemäiseen vetyyn verrattuna. Yleisessä käytössä se on halvempi jäähdyttäjä kuin helium. Neonplasman purkautuminen on voimakkainta jalokaasuilla normaalissa jännitteessä ja sähkövirrassa. Isotoopit Neonilla on kolme pysyvää isotooppia, joista yleisin on 20Ne (90,48 %). Muut kaksi vakaata isotooppia ovat 21Ne (0,27%) ja 22Ne (9,25%). Neonin isotoopeilla ei ole teollista merkitystä. 1 = Osuus kaikesta luonnossa esiintyvästä neonista. Ilmoitetaan stabiileille ja erittäin pitkäikäisille isotoopeille. Lähde: Kemialliset ominaisuudet ja yhdisteet Neonin ja muiden alkuaineiden välisiä stabiileja yhdisteitä ei tunneta, eli neon on inertti kaasu, ja se esiintyy ilmassa yksiatomisena. Massaspektrometrillä on kuitenkin havaittu muun muassa seuraavia neonin ioneja, Ne+, NeH+, NeAr+ ja HeNe+. Neon liukenee huonosti veteen (cm3/kg) ja sen muodostamat Van der Waalsin voimat ovat heikkoja. Neon ei ole myrkyllistä, mutta se voi aiheuttaa huimausta ja päänsärkyä. Suurena pitoisuutena se vähentää hapen osuutta hengitysilmassa ja voi näin aiheuttaa kuoleman. Historia Muista jalokaasuista helium löydettiin vuonna 1868 ja argon 1894, joten näiden välissä oli jaksollisessa järjestelmä aukko. Toukokuussa 1898 skottilainen kemisti William Ramsay ja englantilainen kemisti Morris Travers eristivät nestemäisestä argonista kryptonia. Kesäkuussa Travers ja Ramsay antoivat kiinteän argonin (nestemäisen ilman ympäröimänä) höyrystyä matalassa paineessa. He eristivät höyrystyvän kaasun, ja spektroskopian avulla he totesivat, että he löysivät uuden jalokaasun. Ramsayn poika Willie ehdotti uuden aineen nimeksi novum (), mutta William halusi nimetä aineen kreikan kielen mukaan neoniksi (), joka tarkoittaa uutta. J. J. Thomson löysi neonin isotoopin 22Ne vuonna 1912. Tämä oli ensimmäinen havainto alkuaineesta, jolla on useita pysyviä isotooppeja. Esiintyminen ja eristäminen Neon on yksiatominen kaasu normaaleissa olosuhteissa. Maapallolla neon on harvinaista: sitä on Maan ilmakehässä yksi osa 65 000:sta. Kuitenkin se on maailmankaikkeuden viidenneksi yleisin alkuaine vedyn, heliumin, hapen ja hiilen jälkeen. Kuten vesihöyry, neon on harvempaa kuin ilma. Taas toisin kuin vesihöyry, joka tiivistyy nesteeksi stratosfäärin alapuolella ja kiertää maan ilmakehässä, neon saattaa hitaasti vuotaa avaruuteen, mikä voisi selittää sen vähäistä määrää maapallolla. 100 grammaa neonia maksaa noin 33 dollaria tai 25 euroa. Puhdasta neonia eristetään ilmasta jakotislauksella. Alhaisen kiehumispisteen omaavat vety, helium ja neon konsentroituvat samaan fraktioon tislauskolonnissa, jonka läpi kulkee typpivirta, tyypillisesti kolonnin keskiosaan ja huippuun. Saadusta kaasuseoksesta vety poistetaan katalyyttisellä hapetuksella ja typpi nesteytyksellä. Helium ja neon saadaan erilleen toisistaan absorptio- tai adsorptioprosesseilla. Puhdistettu neon nesteytetään nestemäisen heliumin lämpötilassa. Käyttö Neonin tunnetuin käyttökohde ovat valomainokset. Neonkäyttöiset valot keksi 1920-luvulla Daniel Moore tai George Claude. Neonvaloissa putki on täytetty neonkaasulla, johon kohdistetaan jännite. Jännite irrottaa atomeista elektroneja, mutta niiden palatessa paikoilleen syntyy valoa. Neonin kanssa valoissa voidaan käyttää muitakin kaasuja, jolloin saadaan erilaisia sävyjä. Neonia voidaan käyttää heliumin kanssa seoksena tai sellaisenaan lasereissa. NeHe-laserit ovat yleisessä käytössä. Muita neonin käyttökohteita ovat mm. tyhjiöputket, korkean jännitteen mittarit, ukkosenjohdattimet, aaltojen vastaanottimet, television kuvaputket ja geigermittarit. Neonia voidaan käyttää myös jäähdyttimenä. Argon-fluori-neon -kaasuseosta käytetään laser-litografiassa puolijohdeteollisuudessa. Arviolta 70 prosenttia globaalista neon-tuotannosta käytetään mikropiirien valmistuksessa. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Periodictable: Technical data for Neon 54 Kemia Alkuaineet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Nevada ([nevada], amerikkalaisittain [nɪ'vædə]) on Yhdysvaltain osavaltio. Nevadan asukasluku vuonna 2014 oli 2 839 099. Se on väestöltään yksi nopeimmin kasvavista osavaltiosta. Nimi Nevada tulee espanjan kielestä, jossa se merkitsee lumista, mikä juontuu osavaltion länsiosissa kulkevasta Sierra Nevadan vuoristosta. Osavaltion pääkaupunki on Carson City ja suurin kaupunki Las Vegas. Osavaltion naapurit ovat Arizona etelässä, Kalifornia lännessä, Oregon ja Idaho pohjoisessa, ja Utah idässä. Historia Nevada kuului aikaisemmin Meksikoon, mutta joutui Yhdysvaltojen hallintaan vuonna 1848. Vuonna 1850 Yhdysvaltain kongressi perusti Utahin territorion, joka koostui nykyisistä Utahin ja Nevadan osavaltioista sekä Coloradon ja Wyomingin osavaltioiden osista. Vuonna 1859 Comstock Lodesta löydettiin kultaa ja hopeaa, ja seurauksena oli kullankaivajien virta. Siksi alueelle perustettiin Virginia City. Nevada erotettiin Utahin territoriosta vuonna 1861, ja siitä muodostettiin Nevadan territorio, ja Yhdysvaltojen 36. osavaltio siitä tuli 31. lokakuuta 1864. Suuren laman aikana 1931 Nevada laillisti rahapelit houkutellakseen matkailijoita ja nopeuttaakseen talouskasvua. Talous Nevadan maataloustuotantoon kuuluvat nauta, heinä, maitotuotteet ja vihannekset. Muita elinkeinoaloja ovat matkailu, kaivostoiminta, koneteollisuus, julkaisutoiminta, elintarvikkeet ja elektroniset laitteet. Se on tunnettu uhkapelaamisesta ja yöelämästä. Suuret kasinot Las Vegasissa, Lake Tahoella ja Renossa tuovat kävijöitä ympäri maailmaa. Maantiede Nevadaa halkovat monet pohjois-eteläsuuntaiset vuorijonot, joiden korkeimmat huiput kohoavat yli neljän kilometrin korkeuteen. Kuuluisa Sierra Nevada on kuitenkin pääosin naapuriosavaltio Kalifornian puolella. Osavaltion eteläosaa peittää Mojaven aavikko, jossa Las Vegas sijaitsee. Alueen kuumin ja matalin kohta on Kuolemanlaakso (). Suuri osa Nevadan pohjoisosaa on Great Basinin ylätasankoa, joka on kuivaa pensasaroa ja aavikkoa. Mojaven aavikossa Etelä-Nevadassa, noin sata kilometriä Las Vegasista, on Nevada Test Site, jossa Yhdysvallat on tehnyt ydinkokeita 1950-luvulta alkaen. Nevadan kansallispuistoja ovat Great Basinin kansallispuisto lähellä Utahin rajaa ja Death Valleyn kansallispuisto Kalifornian rajalla. Korkein Nevadassa mitattu lämpötila on Laughlinissa vuonna 1994 mitattu 52 °C. Vuosittainen sademäärä jää useimmilla alueilla alle 250 millimetrin. Nevadan asutus keskittyy osavaltion länsirajalle ja eteläkärkeen. Las Vegas sijaitsee Clarkin piirikunnassa osavaltion eteläkärjessä. Carson City on oma piirikuntansa lännessä, ja Washoen piirikunta, jossa Reno sijaitsee, on Carson Cityn pohjoispuolella. Tärkeitä asutuskeskuksia Osavaltion suurin kaupunki on Las Vegas. Sen suurkaupunkialue sisältää myös Paradisen, Sunrise Manorin ja Spring Valleyn epäitsenäiset alueet, jotka eivät kuulu varsinaisesti Las Vegasin kaupunkiin, vaan ovat suoraan Clarkin piirikunnan alaisuudessa. Toinen suuri keskittymä on kaksoiskaupunki Reno-Sparks. Myös pääkaupunki Carson Cityn lähistöllä asuu melko paljon ihmisiä, mutta muilta osin osavaltio on hyvin harvaan asuttu. Vuonna 2006 suurimmat kaupungit olivat Las Vegas 552 539 as. Henderson 240 614 as., lähellä Las Vegasia Reno 210 255 as. North Las Vegas 197 567 as., osa Las Vegasin suurkaupunkialuetta Sunrise Manor 191 858 as., osa Las Vegasin suurkaupunkialuetta Hallinto ja politiikka Osavaltion lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 21 jäsentä ja alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 42 jäsentä. Alahuoneen jäsenet valitaan kahdeksi vuodeksi kerrallaan ja ylähuoneen jäsenet neljäksi vuodeksi kerrallaan kuitenkin siten, että vain puolet senaatin jäsenistä valitaan kerrallaan. Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Pääpuolueiden kannatus Nevadassa on varsin tasainen. Esimerkiksi presidentinvaaleissa 2004 republikaanien George W. Bush sai 50,47 % Nevadassa annetuista äänistä, demokraattien John Kerry 47,88 %. Siksi Nevadan osavaltion äänestys- ja mielipidetuloksia seurataan hyvin tarkkaan. Yhdysvaltain senaatissa Nevadaa edustavat senaattorit Jacky Rosen (demokraatti) ja Catherine Cortez Masto (demokraatti). Väestö Vuonna 2010 Nevadan väkiluku oli 2 700 551. Väestöstä 66,2 % oli valkoisia, 8,1 % mustia ja 7,2 % aasialaisperäisiä. Eri ikäryhmien (alle 5-vuotiaat, alle 18-vuotiaat, yli 65-vuotiaat) osuus on prosenttiyksikön tarkkuudella sama kuin Yhdysvalloissa keskimäärin. Kulttuuri Populaarikulttuurissa Nevada tunnetaan vaivattomista avioitumislaeistaan, prostituution laillisuudesta, ja viihdekaupunki Las Vegasista. Nevadassa oli aiemmin erittäin kovat tuomiot huumausaineiden myymisen ja hallussapidon suhteen, mutta vuoden 2016 presidentinvaalien yhteydessä suoritetussa äänestyksessä siellä päätettiin kuitenkin sallia kannabiksen viihdekäyttö. Koulutus Nevadan korkeakoulujärjestelmään kuuluvat oppilaitokset: University of Nevada, Reno (UNR) University of Nevada, Las Vegas (UNLV) Nevada State College Truckee Meadows Community College (TMCC) Great Basin College College of Southern Nevada (CSN) Western Nevada College Sierra Nevada College Touro University Nevada University of Southern Nevada Urheilu Nevadassa sijaitsee tunnettu moottorirata Las Vegas Motor Speedway. Nevadan yliopistolla on useita urheilujoukkueita eri lajeissa. Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Nylon Beat oli itähelsinkiläinen pop-yhtye, jonka laulajat olivat Jonna Kosonen (nyk. Geagea) ja Erin Koivisto (nyk. Anttila). Duo oli tunnettu nasaalisesta lauluäänestä sekä tarttuvista hiteistään, jotka olivat aluksi teini-ikäisten suosiossa. Ajan kuluessa Nylon Beat raivasi tiensä myös aikuisten suosioon. Yhtyeen menestyskappaleita ovat muun muassa ”Teflon love”, ”Rakastuin mä looseriin”, ”Viimeinen”, ”Seksi vie ja taksi tuo”, ”Syytön”, ”Sanoja”, ”12 apinaa”, ”Satasen laina”, ”Nukutaan” ja ”Psykedeliaa”. Historia Nylon Beatin ura lähti merkittävään nousuun, kun he osallistuivat MTV3:n vuoden 1995 Kiitorata-kykyjenetsintäohjelmaan kappaleilla ”Oot kuin karkkia mulle” ja ”Kreisi oon”. Yhtyeen nimi oli aluksi Vicious Circle. Levy-yhtiö ehdotti duolle monia nimiä, kuten Hot Kiss, mutta laulajat eivät lämmenneet ajatukselle. Sitten joku keksi ehdottaa Nylon Beatia, jonka Jonna ja Erin hyväksyivät. Vuonna 1996 ilmestyi Nylon Beatin samanniminen esikoisalbumi. Nylon Beatin viimeinen konsertti oli Helsingissä Showravintola Maestrossa 31. joulukuuta 2003, mutta kesällä 2007 duo teki kolme paluukeikkaa: Oulussa 17. elokuuta sekä Tampereella 15. ja 18. elokuuta. Duo esiintyi pitkän tauon jälkeen yksityistilaisuudessa 14. tammikuuta 2017. Kesä–heinäkuussa 2018 yhtye teki festivaalikiertueen esiintyen kymmenellä festivaalilla ympäri Suomen. Kiertueen viimeinen esiintyminen eli Nylon Beatin viimeisin keikka oli Helsingissä We Love Festival -tapahtumassa 28. heinäkuuta 2018. Saavutuksia Nylon Beatin levyjä on myyty yli 400 000 kappaletta. Se sai urallaan kahdeksan kultalevyä ja seitsemän platinalevyä ja vuonna 1999 sille myönnettiin vuoden yhtyeen Emma-palkinto. Yhtye voitti Jyrki Hit Challenge -musiikkikilpailun vuonna 1998 ja pääsi Euroviisujen Suomen finaaliin kahdesti, sijoittuen vuonna 1998 kolmanneksi ja vuonna 2000 viidenneksi. Kosonen ja Koivisto kutsuttiin tasavallan presidentin Itsenäisyyspäivän vastaanotolle vuonna 2001. Kosonen osallistui vuoden 2004 Euroviisu-karsintoihin, mutta ei päässyt edustamaan Suomea kappaleellaan ”Like Believers Do”. Kokoonpano Nylon Beatin takana olivat Risto Asikainen ja Ilkka Vainio (”Sipi Castrén”). Kappaleiden sävellys ja sovitus olivat pääasiassa Asikaisen tuotoksia, mutta sanoitukseen osallistuivat Asikaisen ohella Ilkka Vainio, Aappo I. Piippo (”Kristiina Sydänmaa”) sekä Jonna Kosonen ja Erin Koivisto itse. Nylon Beatin taustayhtyeessä rumpuja soitti Anssi Nykänen, kitaroita Vesa Anttila, Varre Vartiainen, Marzi Nyman, Tuomas "Töyhtö" Wäinölä, koskettimia Okke Komulainen ja bassoa Harri Rantanen. Taustalaulajana oli Stiina Jean. Nylon Beat esiintyi myös YUP:n ja Seremoniamestarin kanssa. Diskografia Nylon Beat (1996) Satasen laina (1997) Nylon Moon (1998) Valehtelija (1999) Demo (2000) Extreme (2001) Last in Line (2002) 12 apinaa (2003) Kirjat Nylon Beat (1999, kirjoittanut Antti Eerola, kustantaja WSOY, ISBN 951-0-23617-9) 40 Klassikkoa -nuottikirja (2002, kustantaja F-kustannus Oy, ISBN 979-0-550-08013-3) 12 Apinaa -nuottikirja (2003, kirjoittanut Antti Eerola, kuntantaja F-kustannus Oy, ISBN 952-461-039-6) Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Nylon Beat Ylen Elävässä arkistossa Ylen Elävän arkiston retrospektiivi Mä haluun olla Nylon. Audiodraama, Yle 2022. Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Näöntarkastuksessa selvitetään, millaisessa kunnossa henkilön näkökyky on ja millaisilla optisilla korjauksilla näkö saadaan korjattua mahdollisimman hyväksi. Näöntarkastuksen saa suorittaa koulutettu optikko. Näöntarkastuksessa myös paljastuu mahdolliset silmäsairaudet, jolloin optikko antaa lähetteen silmälääkärille. Jos näöntarkastuksessa todetaan, että henkilö tarvitsee silmälasit nähdäkseen kunnolla, annetaan silmälasiresepti. Terveydenhoito Seulonnan keskeiset artikkelit