source: wikipedia

text: Sävelasteikko eli skaala tarkoittaa peräkkäisten sävelkorkeuksien sarjaa, rajattua säveljoukkoa, jonka varaan musiikki rakentuu. Eri kulttuureissa on eri aikoina ollut monia erilaisia sävelasteikoita. Nykyisin länsimaisessa musiikissa ovat tärkeimmässä asemassa diatoninen, pentatoninen ja kromaattinen asteikko. Kirkkosävellajit eli moodit edelsivät diatonista asteikkoa, joka kehittyi vasta 1600-luvulla. Muualla maailmassa käytettyjä eksoottisia sävelasteikoita ovat muun muassa Pelog, intialainen, Hirajoshi ja Kumoi. Sävelasteikko ei ole sidottu sävelten absoluuttisiin korkeuksiin, vaan ainoastaan sävelten keskinäisiin korkeuseroihin. Sävelasteikko voidaan siis transponoida eli siirtää toiselle korkeudelle, ja kyse on edelleen samasta sävelasteikosta, kunhan sävelten keskinäiset korkeuserot pysyvät samoina. Sävelasteikon rajaaminen Periaatteessa erikorkuisia säveliä on olemassa ääretön määrä, mutta yleensä musiikissa rajataan käytettävien sävelten määrä tavalla tai toisella. Ihmisen kuulo ei pysty käsittelemään kovin matalia tai korkeita ääniä. Ihminen ei käytännössä pysty kuulemaan alle 20 Hz:n tai yli 20 000 Hz:n taajuuksia, joten niitä ei kannata käyttää musiikissa. Kuulon kyky erotella eritaajuisia ääniä on myös rajallinen, esimerkiksi 0,5 Hz:n eroa äänenkorkeudessa on hyvin hankala havaita. Kaikki sävelet eivät soi hyvin yhteen vaan kuulostavat samanaikaisesti tai peräkkäinkin soitettuina riitasointisilta tai epävireisiltä. Se, mikä koetaan riitasointisena eli dissonoivana, mikä taas tasasointisena eli konsonoivana, riippuu kuulijasta ja kulttuurista. Dissonoivuus ja konsonoivuus perustuvat kuitenkin vahvasti myös fysiikkaan ja matematiikkaan, eivätkä ne siksi ole pelkästään kulttuurisidonnaisia käsitteitä. Yleensä länsimaisessa musiikissa on suosittu mahdollisimman "puhtaita" säveliä, mikä on rajoittanut käytössä olevaa sävelvalikoimaa. Jotkin soittimet on viritetty juuri tiettyyn asteikkoon - joko niin, että soittimilla voi soittaa ainoastaan tietyssä sävellajissa, tai kuten piano, joka kromaattiseen asteikkoon viritettynä mahdollistaa diatonisten tai pentatonisten asteikkojen käytön useassa eri sävellajissa. Pentatoninen asteikko Pentatoninen asteikko syntyy perussävelestä lähtevän neljän puhtaan kvintin sarjasta. Perussävelestä c nouseva kvinttisarja tuottaa sävelet c, g, d, a ja e. Kun nämä sijoitetaan yhden oktaavin sisälle, muodostuu pentatoninen asteikko c–d–e–g–a–c. Pentatonisen asteikon sävelet ovat korkeusjärjestyksessä do, re, mi, so ja la. Diatoninen asteikko Diatonisessa asteikossa on seitsemän säveltä. Se saadaan periaatteessa lisäämällä pentatoniseen asteikkoon kaksi säveltä, fa ja ti. Diatoninen asteikko eroaa muista seitsemän säveltä sisältävistä asteikoista siten, että asteikossa on kaksi puolisävelaskelta, ja niiden etäisyys on mahdollisimman suuri. Länsimainen musiikki pohjautuu usein diatoniseen asteikkoon, joka sisältää perusmuodossaan seitsemän eri säveltä: do, re, mi, fa, so, la ja ti matalimmasta korkeimpaan lueteltuna. Diatonisen asteikon sävelet ovat johdettavissa puhtaista kvinteistä laskemalla niitä yhteen. Diatoninen skaala voidaan johtaa kuudesta kvintistä: c–g, g–d, d–a, a–e, e–h ja h–f Kromaattinen asteikko Kromaattinen asteikko on puolisävelaskelin etenevä sävelasteikko, eli oktaavissa on 12 säveltä. Kromaattisen asteikon saa esimerkiksi pianolla soittamalla oktaavin alalta järjestyksessä kaikki valkoiset ja mustat koskettimet, jättämättä yhtään väliin. Kromaattinen asteikko on kauttaaltaan tasalaatuinen, eli siinä ei ole duuri- tai molliasteikon mukaista koko- ja puolisävelaskelten vaihtelua. Lähteet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Seine // on suuri joki Pohjois-Ranskassa. Seine on yksi Ranskan tärkeimmistä vesiväylistä ja se kulkee muun muassa Pariisin halki. Joki on 780 kilometriä pitkä ja siten Ranskan toiseksi pisin 1 020-kilometrisen Loiren jälkeen. Antiikin aikoina Seine tunnettiin latinalaisella nimellään Sequana. Seinen tärkeimmät sivujoet ovat Aube, Marne ja Oise pohjoisessa sekä Yonne ja Eure etelässä. Seine on yhdistetty kanavilla Schelde- (Escaut), Meuse-, Rein-, Saône- ja Loirejokeen. Seine alkaa Langresin ylängöltä 471 metrin korkeudelta ja virtaa Pariisin sekä Normandian halki Englannin kanaaliin Le Havren kohdalla. Pariisissa joen uomaa reunustavat korkeat kivivallit. Joen pohjoista puolta kutsutaan oikeaksi rannaksi (Rive Droite) ja eteläistä puolta vasemmaksi rannaksi (Rive Gauche). Sen vartta pitkin kulkevat molemmilla puolilla rantakadut (). Näiden rantakatujen varsilla sijaitsevat muun muassa Ranskan kansalliskirjasto, Louvre, Place de la Concorde, Musée d'Orsay ja Eiffel-torni. Joella kulkee vesibusseja, rahtialuksia ja suuria turistiveneitä (bateaux-mouches). Vasen ranta on taiteilijoiden suosiossa. Joessa on Pariisin kohdalla saaret Île Saint-Louis ja Île de la Cité, joista jälkimmäisellä sijaitsee Notre Damen katedraali. Seinen rannat Pariisissa liitettiin osaksi Unescon maailmanperintöluetteloa vuonna 1991. Seine on ruopattu ja merikelpoiset alukset voivat purjehtia sitä pitkin aina Roueniin saakka, joka sijaitsee 120 kilometriä sisämaassa. Kaupalliset rahtialukset voivat kulkea jokea pitkin aina Bar-sur-Seineen saakka, 560 kilometriä mereltä. Pariisissa, 445 kilometriä mereltä, joki on vain 24 metriä merenpinnan yläpuolella, mikä tekee joesta hitaasti virtaavan ja siten helposti purjehdittavan. Seinen vesi on Ranskalle tärkeä resurssi. Ydinvoimalaitokset ja kaukolämpövoimalat saavat joesta lauhdevetensä. Puolet vedestä käytetään Pariisin alueella, niin teollisuuden kuin kulutuksenkin tarpeisiin. Le Havren ja Rouenin välisellä alueella kaikesta vedestä kolme neljäsosaa saadaan Seinestä. Seineä ei tule sekoittaa Brysselin halki Belgiassa virtaavaan paljon pienempään jokeen nimeltä Senne, vaikka nimet äännetäänkin samalla tavalla. Tulvat Seine ja sen sivujoet tulvivat vuosittain, mutta suurta tuhoa aiheuttavia tulvia on harvakseltaan. Edellinen suurtulva oli vuonna 1910, jolloin koko Pariisin keskusta oli veden vallassa. Tulvia on yritetty estää rakentamalla tekojärviä ja altaita, joihin vettä voidaan ohjata. Jokea myös ruopataan jatkuvasti. Nämäkään toimet eivät kuitenkaan auta, jos Seinen ja sen sivujokien Marnen, Auben ja Yonnen yläjuoksuilla sataa samanaikaisesti runsaasti. Tällöin Suur-Pariisin tulva-alueen 850 000 asukkaalla on noin viikko aikaa valmistautua tulvaan. Suurtulvan uhatessa Pariisin metroliikenne pysäytetään yhtä linjaa lukuun ottamatta. Lisäksi useita rakennuksia, kuten sairaaloita ja vanhainkoteja evakuoidaan. Myös Louvrella on oma pelastussuunnitelma, jonka mukaan tuhansia alakerroksissa olevia teoksia siirretään ylempiin kerroksiin turvaan. Siirtoa varten Louvreen on rakennettu hissejä ja ramppeja. Lähteet Aiheesta muualla Bateaux-Mouches – Seine – Pariisi, Ranska La Seine – Kuvia Ranskan vesiväylät WebMuseum: Pariisin Historia: La Seine Ranskan joet Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Sota on järjestäytyneiden yhteisöjen välinen aseellinen konflikti. Sodan vastakohta on rauha, jota pidetään sodan poissaolona (niin sanottu negatiivinen rauha) tai mahdollisesti sotaan johtavien rakenteellisten tekijöiden puuttumisena (niin sanottu positiivinen rauha). Sodankäynti on sodan toteuttamista käytännössä. Nykyisin sitä säätelevät sekä kansainväliset sopimukset (Geneven sopimukset) että kansainvälinen humanitaarinen tapaoikeus. Sodan etiikkaa käsittelee moraalifilosofian osa-alue (sodan etiikka). Sodan määrittely Yleisesti sotaa tutkitaan ja määritellään joko sosio-poliittisena tai lakitieteellisenä ilmiönä. Ensimmäinen antaa sijaa tieteelliselle tutkimukselle, kun jälkimmäinen on tärkeä yhteiskunnallisista ja käytännöllisistä syistä. Ensimmäisen näkökulman mukaan sota voi tapahtua vain kahden tai useamman hallinnollisesti järjestäytyneen (heimon, kaupunkivaltion, kansallisvaltion, valtakunnan) osapuolen välillä, kun lakitieteellisestä näkökulmasta sota on laillinen olotila, joka tasa-arvoisesti mahdollistaa kahden tai useamman ryhmän välisen aseellisesti käydyn konfliktin. Myös juridisesti asiaa lähestyvät painottavat hallinnollisuuden merkitystä, sillä kamppailu voidaan katsoa sodaksi vain jos sen osapuolia johdetaan poliittisesti järjestäytyneinä yksiköinä. Sosio-poliittinen määrittely Preussilaisen 1800-luvun sotateoreetikon Carl von Clausewitzin mukaan sota on osapuolten käymän poliittisen vuorovaikutuksen jatkamista toisin keinoin. Näin ollen osapuolten välinen rauha ja rauhanomainen kanssakäynti keskeytyy ja muuttuu sodaksi sitä luovan politiikan vuoksi. Clausewitzin mukaan sota itsessään on kuin suuri kaksintaistelu, jossa ”käytetään väkivaltaa vastustajan pakottamiseksi noudattamaan meidän tahtoamme”. Sodankäynti puolestaan on dynaamista, luonnostaan epävakaata vuorovaikutusta toisilleen vihamielisten joukkojen, sattuman ja järkiperäisen laskelmoinnin välillä. Yksi vanhimmista määritelmistä Hugo Grotiuksen mukaan on Ciceron luonnehdinta, jonka mukaan sota on ”valtioiden, tai valtioiden osien kamppailu, jossa käytetään väkivaltaa”. Nykynäkemyksen mukaan sota ei kuitenkaan aina ole pelkästään valtioiden välillä käytävä kamppailu, sillä sodan osapuolina voivat olla myös uskonnollisesti, etnisesti, ideologisesti tai kulttuurisesti toisistaan poikkeavat ryhmät. Sotia on käyty ainakin 10 000 vuotta. 1600-luvun filosofin Thomas Hobbesin mukaan jokainen valtio on jatkuvasti potentiaalisesti sodassa muita valtioita vastaan, koska bellum omnium contra omnes, ”kaikkien sota kaikkia vastaan” on luonnontila, ja rauha puolestaan päämäärä, joka perustuu järkeen. Hobbesin mukaan ihminen pelastui luonnontilasta vain järjestäytymällä yhteiskunniksi, valtioiksi. Rousseau taas omasi idyllisen käsityksen metsästäjä-keräilijöistä, jotka hänen mukaansa elivät rauhanomaisesti ja harmonisessa yhteydessä luontoon ja sen sijaan sotia alkoi esiintyä vasta valtioiden syntymisen jälkeen. Hobbesin näkemys luonnontilasta vastaa Johan Galtungin konseptia negatiivisesta rauhasta, jonka mukaan rauha on pelkästään sotien välinen tila. Galtungin vastakonsepti positiivinen rauha sisältää puolestaan Hobbesin ajatuksen päämäärästä, eli yhteiskuntien potentiaalisen kyvyn säilyttää rauha ja edistää sen jatkuvuutta kaupankäynnin ja yhteistyön sekä järkeen perustuvan diplomatian keinoin. Sosiologi Trutz von Trothan mukaan sota on ”organisoitua ja kollektiivista materiaalin vahingoittamisen, tappamisen ja tuhoamiseen tarkoitetun teknologian, erityisesti aseiden käyttämistä”. Lisäksi osapuolten jäsenten on sodan aikana alistuttava kärsimyksiin, kuolemaan sekä oltava valmiit tappamaan. Melvin Smallin ja J. David Singerin sekä Karl W. Deutschin ja Dieter Senghaasin määritelmän mukaan sota on mikä tahansa tapahtumien sarja, joka täyttää seuraavat ehdot: 1) Laajuus: yli 1 000 ihmistä tapetaan vuodessa sotatoimista johtuvista syistä. 2) Suunnitelmallisuus: mikäli konflikti on etukäteen valmisteltu, tai sitä ylläpitävät suuret järjestäytyneet yhteisöt 3) Laillisuus: konflikti on vakiintuneiden hallinnollisesti tai näennäisen hallinnollisesti järjestäytyneiden yhteisöjen laillistama, jolloin suurimittaista tappamista ei pidetä rikoksena vaan velvollisuutena. Maanpuolustuskorkeakoulun strategian laitoksen johtaja Torsti Sirén on huomauttanut, että sota on politisoitunut termi: asiaintilaa voidaan kutsua sodaksi, jos näin on yleisesti alettu tehdä. Niinpä esimerkiksi Korean sotaa ja Vietnamin sotaa kutsutaan yleisesti sodiksi, vaikka aikoinaan niitä kutsuttiin virallisesti poliisitoimiksi tai konflikteiksi. Lakitieteellinen määrittely Lainsäädännöllisesti valtioiden välisissä sodissa ja aseellisissa selkkauksissa vastapuoli kieltää valtion suvereniteetin julkisen vallan käyttöön valtion alueella. Tällöin kyseisten osapuolten alueet tulevat sotatoimialueeksi, jotka käsittävät valtioiden maa-, meri- ja ilmatila-alueet, lukuun ottamatta demilitarisoituja alueita. Sodan osapuolet saavat harjoittaa sodankäyntiä vain sotatoimialueella laillisten sotatoimien mahdollistamin keinoin. Nykyaikaisen kansainvälisen lainsäädännön pohjan loi hollantilainen 1600-luvun oikeusfilosofi ja lakimies Hugo Grotius teoksessaan De Jure Belli ac Pacis ("Sodan ja rauhan laeista"). Grotiuksen teos perustuu luonnonoikeuteen ja se sisältää mm. Ciceron, kirkkoisä Augustinuksen ja Tuomas Akvinolaisen teorioita sodan etiikasta ja sodan oikeutuksesta. Grotiuksen mukaan sota on oikeutettu, jos se täyttää seuraavat ehdot yhtäaikaisesti: Oikeutetun osapuolen on tullut kärsiä vahinkoja hyökkäyksestä, jotta itsepuolustusta voidaan pitää oikeutettuna. Grotiuksen perustelun mukaan ihminen elää olosuhteissa, joissa täydellistä turvallisuutta ei koskaan voida taata, joten pelkkä pelko uhan olemassaolosta ei riitä oikeutetun sodan syyksi. Sodan aiheuttamat kulut ja tappiot pysyvät suhteellisina. Vastarinnalla on realistiset mahdollisuudet onnistua. Kansakunnat ovat julistaneet sodan julkisesti. Sodan voi julistaa vain lailliseksi katsottu taho. Sota on aloitettu viimeisenä keinona sen jälkeen kun kaikki muut keinot sodan välttämiseksi on käytetty. Grotiuksen teos toimi perustana vuosina 1899 ja 1907 laadituille kansainvälisille Haagin sopimuksille, jotka käsittelevät laillisia ja laittomia sodankäynnintapoja. Haagin sopimukset johtivat Kansainvälisen rikostuomioistuimen perustamiseen 1998. Sotaisuus luonnossa Sotien käymisen uskottiin pitkään rajoittuvan pelkästään ihmiskuntaan. 1960-luvun puolivälissä Jane Goodall aloitti pitkän tutkimustyönsä simpanssien parissa. Hänen tutkimuksensa kumosi aiemman käsityksen ja samalla simpansseista eläneen myytin, jonka mukaan ne olivat reviireistä piittaamattomia lempeitä ja leikkisiä kasvissyöjiä. Goodall huomasi, että simpanssit metsästävät ja syövät lihaa, ovat mustasukkaisia, reviiritietoisia ja riitaisia. Simpanssit tekevät yhteistyötä saalistaessaan pieniä nisäkkäitä ja toisia apinoita. Urokset partioivat laumansa reviirin raja-alueita ja hyökkäävät raivokkaasti tunkeutujan kimppuun. Lisäksi Goodall dokumentoi vuosia kestäneen sodan kahden saman lajin simpanssiryhmän välillä. Lauman urokset tekivät iskuja naapurilauman alueelle tappaen yksitellen ensin urokset ja myöhemmin muut jäsenet, lukuun ottamatta siihen liittyneitä naaraita. Kun toinen lauma oli tuhottu, voittajaosapuoli liitti sen alueen omaansa. Tiedekirjailija Robert Ardrey päätteli, että sotaisuus liittyy lihansyöntiin ja pyrki paleontologi Raymond Dartin kanssa luomaan kuvaa ihmisen ja apinan linkkinä tuolloin pidetystä Australopithecuksesta "lihansyöjä-tappaja-apinana". Etologi Konrad Lorenz huomautti, että kasvissyöjälajien sisäinen taistelu on joskus jopa lihansyöjälajeja raaempaa ja jatkuvampaa. Lisäksi lihansyöjälajien sisäinen taistelu erosi sekä rituaalinomaisilta tavoiltaan että syiltään pelkästä saalistaja-saalis-suhteesta, jossa tappaminen on tarkoituksenmukaista pelkästään ruoan vuoksi. Sen sijaan molempien lihan- ja kasvissyöjälajien motiivit ovat samankaltaisia kun kyseessä on lajin sisäinen kamppailu: syynä ovat resurssit (vesi, ruoka ja elintila) sekä naaraiden tavoittelu. Lorenz huomautti tosin, että useimpien lajien kohdalla lajikumppanin tappamista vältetään. Ihmisen ohella vain simpanssiuroksilla on todettu olevan toisiaan muistuttava kyky liittoutua ja tehdä organisoitua yhteistyötä, ja tämän vuoksi jotkut pitävät ihmiskunnan sotaisuutta evolutiivisena perintönä. Primitiivinen sota ja antropologinen ongelma Joidenkin käsitysten mukaan sotaisuus kuuluu ihmislajin biologiaan. Ensimmäisiin esimerkkeihin kuului Herbert Spencerin aikoinaan suosittu sosiaalidarvinistinen teoria sodankäynnistä luonnonvalinnan välineenä, joka karsii joukosta heikoimmat yksilöt ja lisää näin lajin laadullista elinvoimaisuutta. Vaikka Darwin itse oli varoittanut yrityksistä siirtää primitiivisen kulttuurin analysoimiseen soveltuvaa sosiaalidarvinismia moderniin yhteiskuntaan, teoria sai kannatusta muun muassa kansallissosialistisessa Saksassa ja pohjusti tietä Adolf Hitlerin valtaannousulle. Nämä ajatukset edustavat samalla jatkumoa Hobbesin kuvailemalle "luonnontilalle". Tätä vastaan asettuivat varsinkin 1940-luvulta lähtien "rousseaulaiset" antropologit, joiden keskuudessa ajatus heimoyhteisöjen rauhanomaisuudesta sai sijaa, koska maailmansotien ja holokaustin kaltaisten koettelemusten vuoksi Hobbesin ajatus sivilisaatiosta järjen edustajana ei vaikuttanut uskottavalta. Vuonna 1940 julkaistussa ja runsaasti huomiota keränneessä artikkelissaan "Sota on vain keksintö - ei biologinen välttämättömyys" antropologi Margaret Mead ilmensi vahvasti Rousseaun ajatuksia, vaikka totesi itsekin, että joissakin heimoyhteisöissä esiintyi sotaa. Monet myöhemmät antropologit jatkoivat tätä pyrkien tutkimuksissaan primitiivisistä heimoyhteisöistä unohtamaan sodankäynnin olemassaolon lähes kokonaan. Vuonna 1996 antropologian professori ja arkeologi Lawrence Keeley julkaisi kiistellyn tutkimuksen War Before Civilization: the Myth of the Peaceful Savage. Keeley katsoi, että sodankäyntiä esiintyi hyvin laajasti ja yleisesti suurimmassa osassa primitiivisiä yhteisöjä ennen valtioiden kaltaisten yhteisöjen syntymistä. Yksi yleisistä "rousseaulaisten" antropologien väittämistä on ollut Amerikan mantereen metsästäjä-keräilijäkulttuurien ja yksinkertaisten maanviljelijäkulttuurien rauhanomaisuus ennen eurooppalaisten saapumista. Vastoin tätä oletusta Keeleyn aineisto osoittaa, että mantereelta on löytynyt lukuisia todisteita sodista, linnoittautumisista, aseista ja joukkomurhista ennen valkoisten tuloa myös näiden kulttuurien keskuudessa. Vahvistavia tutkimuksia on ilmestynyt sen jälkeen eri alojen tutkijoilta, kuten arkeologi Steven E. Blancilta. On laskettu, että 1900-luvulla kuoli noin 100 miljoonaa ihmistä sotien uhrina. Keeleyn mukaan tyypillinen heimoyhteiskunta menetti keskimäärin noin 0,5 prosenttia väkiluvustaan taisteluissa joka vuosi. Jos sama suhteutetaan 1900-luvun väestöihin, se vastaisi 2 miljardia sodissa kuollutta. Toisaalta Keeleyn esittämiä arvioita heimoyhteiskunnille tyypillisestä väkivaltaisesta kuolleisuudesta on myös kyseenalaistettu. Keeleyn tutkimus pohjasi laajaan arkeologiseen todistusaineistoon, jota on sodankäynnistä puhuttaessa olemassa noin 10 000 vuoden ajalta. Ihminen oli kuitenkin jo kehittynyt suhteellisesti eikä arkeologinen näyttö siksi pysty vastaamaan tyhjentävästi kysymykseen sodankäynnin yleisyydestä sitä edeltävältä ajalta eli paleoliittiselta kaudelta, joka ulottuu noin 2 miljoonan vuoden päähän ja jonka aikana suurin osa ihmisen evoluutiollisesta kehityksestä tapahtui. Varhaisin todiste ihmisten välisestä väkivallasta on noin 50 000 vuoden takainen neandertalinihminen, joka oli kuollut oikeakätisen vastustajan aiheuttamaan pistohaavaan rinnassa. Ihminen otti hautaamisen käyttöön vasta myöhäispaleoliittisella kaudella, ja sen vuoksi varhaisia todisteita sotimisesta ja joukkomurhista löytyy kauden haudoista. Nykytutkijoista muun muassa Brian Ferguson pitää Keeleyn ja muiden esittämiä arkeologisia todisteita myöhäispaleoliittisesta sodankäynnistä suurelta osin kyseenalaisina. Antropologi Douglas P. Fry on tutkimuksessaan The Human Potential For Peace pyrkinyt kiistämään käsityksen sodan luonnollisuudesta. Hän on tutkinut kansoja ja heimoyhteisöjä, joiden keskuudessa ei esiinny tai esiintyy erityisen vähän väkivaltaa ja aggressiivisuutta. Fryn mukaan empiirinen aineisto ei tue väitettä, että sotaisuus olisi evolutiivinen sopeutuma. Sotaisaa elämäntapaa vaalivilla miehillä on usein keskimääräisesti vähemmän lapsia kuin rauhanomaisemmin elävillä. Sekä Ferguson että Fry katsovat sodan varsinaisesti ilmaantuneen ns. kompleksisten metsästäjä-keräilijäyhteisöjen myötä, pääasiassa siis paleoliittisen kivikauden jälkeen. Kysymys on edelleen kiistelty. Sodan syntyminen Valtioiden välillä Valtioiden välillä sota voi alkaa kolmella tavalla: Yksipuolisella sodanjulistuksella (Declaration of War). Valtio voi todeta olevansa sodassa (Proclamation of War). Valtio voi aloittaa sodan aggressiivisella sotatoimella (Act of War), jonka kohteeksi joutunut valtio katsoo sotatoimen sodanjulistukseksi. Sotatila voi säilyä, vaikka toisen osapuolen laillinen hallitus olisi lakannut olemasta sodan aikana. Sodanjulistus Sotia ei ole aloitettu yksipuolisilla sodanjulistuksilla vuoden 1945 jälkeen, koska YK:n perustamiskirja kielsi sotilaallisen voiman käytön ensimmäisenä. Viimeisin Yhdysvaltojen muodollinen sodanjulistus on vuodelta 1942, jolloin se julisti saman päivän aikana sodan Saksan liittolaisille Romanialle, Bulgarialle ja Unkarille. Viimeisen kerran muodollista yksipuolista sodanjulistusta käytettiin 1945, kun Neuvostoliitto julisti sodan Japanille toisen maailmansodan lopulla. Tämän jälkeen sotiin osallistuneet valtiot ovat välttäneet sotatilan julistamista. Esimerkiksi Britannia ei kutsunut Suezin kriisiä tai Falklandin sotaa sodiksi, vaan kriiseiksi tai konflikteiksi. Valtiot ovat käyttäneet myös termejä sotilaallinen väliintulo tai poliisitoimi. Ennen toista maailmansotaa valtiot usein julistivat sodan toisilleen ennen varsinaisten sotatoimien aloittamista. Sodanjulistukseen saattoi kuulua selkeästi luettelo syistä, joiden vuoksi valtionjohto oli katsonut tarpeelliseksi julistaa sodan. Lisäksi niihin saattoi kuulua ilmoitus valtion sodalle asettamista poliittisista tavoitteista. Teoksessaan The Lost Art of Declaring War ("Sodanjulistamisen kadonnut taito") yhdysvaltalainen professori Brien Hallett kritisoi sodanjulistuksista luopumista, sillä hänen mukaansa selkeästi laadittu sodanjulistus palvelisi useaa tarkoitusta: siitä näkyisi selvästi valtion sodalle asettamat tavoitteet, se ohjaisi sotilastoimia ja asettaisi rajat perustellun sotimisen ja perustelemattoman tuhoamisen välille. Valtion sisällä Kansainvälinen lainsäädäntö tekee eron pienempien konfliktien, kuten mellakoiden tai levottomuuksien, joissa järjestys palautuu suhteellisen nopeasti ja rajoitetuin voimatoimin, sekä suurten toisiaan vastustavien poliittisten yhteisöjen välisten aseistettujen kansannousujen välille. Tilanteessa, jossa valtion sisäinen konflikti laajenee vaikuttamaan toisiin valtioihin, ulkopuoliset valtiot voivat katsoa maassa vallitsevan kansannousun. Kansannousun tunnustaminen virallisesti tai de facto osoittaa, että ulkopuolinen valtio käsittää kapinalliset laillista valtaa tavoittelevaksi ryhmäksi. Vaikka kansainvälisen lainsäädännön määritelmä kapinallisten laillisesta statuksesta ei ole tarkka, tyypillisesti kapinallisiksi tunnustetuilla katsotaan olevan lain edessä samat oikeudet kuin sotilaalla. Mikäli kapinallisille myönnetään sotaa käyvän osapuolen status, heitä kohdellaan tasa-arvoisena ja vastuullisena osapuolena sekä neuvotteluissa että mahdollisesti sotarikoslakeja sovellettaessa. Tämän tunnustuksen myöntäjän tulee omaksua neutraali suhtautuminen kapinallisiin. Sodankäynti Taistelutahtoon vaikutetaan esimerkiksi propagandalla ja pelottelulla. Kaupunkien pommittaminen, ruoan ja veden saannin häirintä, sekä lämmön ja sähkön saannin katkaiseminen vaikuttavat sekä taistelukykyyn että -tahtoon. Vastustajan tuhoaminen voi tapahtua poistamalla vastapuolen poliittiset ja symboliset tunnusmerkit ja korvaamalla ne voittajan omilla sekä hajottamalla aiemmat hallintoelimet ja korvaamalla ne voittajan omalla hallinnolla (esim. miehityshallinto) tai voittajalle myötämielisillä hallintoelimillä (esim. nukkehallitus). Sotavoimien käyttöä eli sodankäyntiä ohjaa strategia. Sodankäynti koostuu operaatioista, joita ohjaa operaatiotaito. Operaatiot koostuvat edelleen taisteluista, joita ohjaa taktiikka. Sotavoimat koostuvat puolestaan asevoimista, jotka jaetaan maa-, ilma- ja merivoimiin. Sotaa koskeva lainsäädäntö Tavoitteellisuus tekee sodasta poliittista toimintaa. Jos tavoitteisiin päästään neuvottelemalla tai sodan uhalla, ei kalliiseen taisteluun ole tarvetta. Esimerkiksi humanitaarisen oikeuden ensimmäisen kansainvälisen sopimuksen motiivina saattoi olla tarve hillitä sotilasmenoja. Pietarin julistus 1868 sopimus kieltää tiettyjen ammusten käytön sodassa ja se vaikuttaa edelleen kansainvälisiin sopimuksiin. Kansainvälisen oikeuden mukaisesti sotaa voivat käydä vain itsenäiset valtiot tai sodankävijöiksi tunnustetut kapinalliset. Näin myös kapinallisia sitovat kansainvälisen oikeuden sotaa käsittelevät säännökset. Nykyaikana sotilaallisten konflikteja ja sodankäyntimenetelmiä rajoittavat kansallisen lainsäädännön lisäksi kansainväliset sopimukset, kuten Geneven sopimukset, YK:n sopimukset ja komiteat sekä rikostuomioistuimet, kuten Kansainvälinen rikostuomioistuin (ICC), jolla on kansainvälinen toimivalta rangaista osapuolia sotarikoksista, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja joukkotuhonnasta. On kuitenkin huomattava, etteivät kaikki valtiot ole allekirjoittaneet kaikkia sopimuksia. Osa allekirjoittaneista valtioista tulkitsee sopimusten pykäliä eri tavoin. Esimerkiksi ympäristösodankäyntiä koskevat sopimukset, kuten YK:n Yleissopimus ympäristön muuttamismenetelmien sotilaallisen tai muun vihamielisen käytön kieltämisestä (ENMOD) tai Geneven kemiallista sodankäyntiä koskeva sopimus vuodelta 1925 eivät jokaisen osapuolen mielestä estä käyttämästä esimerkiksi Agent Orangen kaltaisia kasvimyrkkyjä. Kansainvälinen lainsäädäntö ei myöskään pysy aina mahdollisesti siviiliväestölle ja ympäristölle vaaraa aiheuttavan sotateknologisen kehityksen perässä. Yksi nykyajan kysymyksistä on köyhdytetty uraani, jonka käyttö ammuksissa ei ole useimpien Nato-maiden mukaan ole kielletty aiemmissa sopimuksissa, vaikka erilaiset organisaatiot pyrkivät saamaan aikaan sen kieltävän sopimuksen. Köyhdytetyn uraanin vaikutuksesta terveyteen kiistellään, eikä esimerkiksi asutuskeskuksiin laajalti levinneen ammusjätteen mahdollisista haittavaikutuksista ole olemassa vielä pitkäaikaisnäyttöä. Sodan luokittelua Katso myös Kaikkien sota kaikkia vastaan Luettelo sodista Luettelo sisällissodista Luettelo vapaus- ja itsenäisyyssodista Luettelo sotateoreetikoista Luettelo sotilasoperaatioista Luettelo Suomen historian sodista Salamasota Sodankäynti Sodankäynnin historia Luettelo käynnissä olevista sodista Rauhanturvaaminen Väkivallaton vastarinta Haagin sopimukset Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Correlates of War-projektin kotisivu Euroopan ihmisoikeustuomioistuin Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimusten internet-arkisto Sodat liikeyrityksenä, Hakkapeliitta, 23.08.1938, nro 34, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Sodankäynti Yhteiskunnalliset ongelmat Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Sotarikos on sodan tai siihen verrattavissa olevan konfliktin yhteydessä tapahtuva kansainvälisillä sopimuksilla rikokseksi määritelty teko, josta on Suomessa tarkemmin määritelty kansallisesti rikoslain 11 luvussa: ”Sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan”. Kansainvälisesti sotarikos-käsitteelle suuntaviivoja antaa muun muassa kaikkien Euroopan unionin maiden ratifioima niin sanottu Rooman perussääntö, jonka suhteen tuomiovalta on Haagissa sijaitsevalla Kansainvälisellä rikostuomioistuimella. Myös Suomen allekirjoittamat Geneven sopimukset määrittelevät niiden mukaiset törkeät rikokset sotarikoksiksi. Historia Yleistä Monissa maissa sodankäyntiä rajoittavia määräyksiä sisällytettiin maiden omiin sotilaallisiin lakeihin. Kehitys sodankäynnissä johti jo 1700-luvulla siihen, että näiden lakien valvomista varten perustettiin sotilastuomioistuimia, jotka asettivat syytteeseen määräyksiä rikkoneet. Ensimmäinen sodankäyntiä määrittelevä kansainvälinen sopimus oli vuoden 1864 Geneven yleissopimus. Se käsitteli lähinnä sairaiden ja haavoittuneiden sotilaiden hoitamista ja suojelemista. Vuonna 1907 Geneven yleissopimus ulotettiin koskemaan myös merisodankäyntiä ja vuonna 1929 ilmasodankäyntiä. Vuosina 1899–1907 solmittiin Haagin sopimukset, joissa asetettiin rajoitteita aluksi vain maasodankäynnille. Niissä todetaan muun muassa: Sodankävijöitä on nimenomaan kielletty: a) käyttämästä myrkkyä ja myrkytettyjä aseita; b) petoksella tappamasta tai haavoittamasta vihollisen kansakuntaan tai armeijaan kuuluvia henkilöitä; c) tappamasta tai haavoittamasta vihollista, joka pantuaan pois aseensa tai kykenemättä enää niitä käyttämään on antautunut armoille; d) julistamasta, että armoa ei anneta; e) käyttämästä aseita, ammuksia tai aineita, jotka tuottavat tarpeettomia kärsimyksiä; g) hävittämästä tai takavarikoimasta vihollisen omaisuutta paitsi milloin sellainen hävittäminen ja takavarikoiminen käy sodan aiheuttamasta pakosta tuiki välttämättömäksi Merisodankäyntiä koskevia kansainvälisiä sopimuksia ei tehty ennen toista maailmansotaa. Tosin Haagin sopimuksessa kiellettiin puolustamattomien satamien pommittaminen, ja Lontoon vuoden 1930 sopimus kielsi sukellusveneitä upottamasta kauppalaivoja, paitsi jos niiden miehistö ja matkustajat saatettiin turvaan ennen upottamista. Geneven protokolla kielsi kemialliset aseet vuonna 1925. 27. kesäkuuta 1928 Pariisissa solmittu Kellogg–Briand-sopimus kielsi sodan politiikan teon välineenä. Vaikka sen allekirjoitti 62 valtiota, kuten Suomi, sen tarkoitus estää sodat epäonnistui, mutta se vaikutti huomattavasti kansainvälisen oikeuden kehitykseen. Ensimmäinen maailmansota Ensimmäisen maailmansodan jälkeen voittaneet ympärysvallat asettivat erityisen ”Sodan aloittajien vastuuta ja rangaistusten toimeenpanoa käsittelevän komission”. Se kokoontui 25. tammikuuta 1919 ja suositteli toimia vihollismaiden sotarikoksista syytettyjä kansalaisia vastaan. Komissio antoi raportin, jossa se totesi, että kaikki sodan lakeja ja tapoja tai ihmisyyden lakeja rikkoneet viholliset tuli asettaa syytteeseen käskyvallasta ja arvosta riippumatta. Tätä varten tuli perustaa erityinen korkea tuomioistuin, joka tutkisi ja tuomitsisi tapauksia kansainvälisen oikeuden mukaan. Suurin osa ympärysvalloista kannatti raporttia, mutta Yhdysvallat vastusti, sillä vastaavasta tuomioistuimesta ei ollut ennakkotapausta. Useat komission suosituksista sisällytettiin sotarikollisten rankaisemista käsitteleviin kohtiin Versailles’n rauhansopimuksissa. Ympärysvallat antoivat Saksalle 3. helmikuuta 1920 luettelon, jossa oli 896:n oikeudelle luovutettavan nimet. Saksan hallitus kuitenkin kieltäytyi ja esitti, että luettelon henkilöt tuli asettaa syytteeseen Saksan korkeimmassa oikeudessa Leipzigissa. Ympärysvallat suostuivat. Lopputuloksena vain hyvin harvat syytetyistä tuomittiin ja heistäkin monet pääsivät pakenemaan vankiloista. Joka tapauksessa annetut tuomiot osoittivat, että sotalakien rikkomisesta voitiin tuomita rangaistuksiin. Toinen maailmansota Toisen maailmansodan jälkeen 8. elokuuta 1945 Lontoossa järjestetyssä liittoutuneiden kokouksessa määriteltiin sotarikokseksi myös rikokset rauhaa vastaan ja hyväksyttiin kansainvälisen sotilastuomioistuimen peruskirja. Nämä määritelmät olivat syyteperusteena Nürnbergin, Tokion ja Helsingin sotarikosoikeudenkäynneissä. Nürnbergin tuomioistuimen peruskirjan ja tuomion sisältämät kansainvälisen oikeuden periaatteet hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen päätöslauselmassa 95 (I) 11. joulukuuta 1946 ja niiden perusteella YK:n Kansainvälisen oikeuden toimikunta kirjasi ylös seitsemän periaatetta. Sotarikoksen käsitteen yleiseen määrittelyyn ovat ajan myötä vaikuttaneet useat kansainväliset sopimukset, kuten Geneven sopimukset ja Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus. Ongelmana on usein ollut sopimusten ratifioinnin puutteellinen maantieteellinen kattavuus konfliktien osapuolten kesken. Esimerkiksi Suomi ratifioi Geneven sopimukset vuonna 1955. Muita sodan sääntöä kirjaavia kansainvälisiä sopimuksia ovat muun muassa: Convention on Certain Conventional Weapons (vuodelta 1980), joka rajoittaa sirpaleaseiden, maamiinojen, polttoaseiden ja sokeuttavien laseraseiden käyttöä. Chemical Weapons Convention (vuodelta 1993), joka kieltää kemiallisten aseiden tuotannon ja varastoinnin Convention on the Physical Protection of Nuclear Material Sotarikosoikeudenkäynneissä sovelletut juridiset periaatteet ovat poikenneet joskus merkittävästikin siihen saakka vallalla olleista käytänteistä. Voittajavaltiot ovat voineet soveltaa itse kehittämäänsä lainsäädäntöä yleisistä oikeuskäytänteistä poiketen taannehtivastikin, eli viitaten tapahtumiin ennen sovellettavan lain määrittelyä ja voimaantuloa. Suomen sotarikolliset ja sotasyylliset Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13 artikla kuului seuraavasti: ”Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi.” Suomalaiset tulkitsivat tämän tarkoittavan sotarikollisia, perinteisiin sotarikoksiin syyllistyneitä, jotka olivat rikkoneet ennen sotaa vallalla olleita sotalakeja ja -tapoja koskeneita kansainvälisiä sopimuksia ja määräyksiä. Oman sotaväen sotarikollisten oikeuteen saattaminen suuressa mittakaavassa oli poikkeuksellista sodan jälkeisessä Euroopassa. Voittajavaltioiden painostamana hävinnyt Suomi joutui kuitenkin käymään läpi laajan sotarikosoikeudenkäyntien sarjan, jonka kulkuun neuvostoliittolaiset vielä yksittäisissä tapauksissa puuttuivat. Lisäksi suomalaiset oikeusasteet käsittelivät korkea-arvoisia syytettyjä jonkin verran muita helläkätisemmin. Tästä huolimatta sotarikosoikeudenkäynnit täyttivät oikeusvaltion edellytykset. Sodan voittajaosapuolet katsoivat Suomen poliittisen johdon olleen vastuussa maan hankkiutumisesta jatkosotaan ja sen vuoksi heidän olevan myös henkilökohtaisesti syyllisiä sotaan. Tästä painostuksen edessä Suomessa syntyneet sotasyyllisyysoikeudenkäynnit olivat luonteeltaan poliittisia, ja erosivat siten oleellisesti sotarikosoikeudenkäynneistä. Rikosoikeudellinen sotarikollisuus Sotarikosten tutkiminen aloitettiin Suomessa jo vuonna 1944. Sotarikosten vuoksi Suomen omien lakien mukaan oli tuomittu vuoden 1948 loppuun mennessä kaikki oikeusasteet huomioiden yli 700 henkilöä. Suurin osa heistä tuomittiin sotavankeja koskevista henkirikoksista. Poliittinen sotasyyllisyys Suomessa ei aluksi katsottu välirauhansopimuksen 13 artiklan koskevan poliittista johtoa. Tilanne kuitenkin muuttui taannehtivasti liittoutuneiden määriteltyä yllä mainitussa Lontoon kokouksessa vuonna 1945 muun muassa käsitteen ”rikos rauhaa vastaan”. Vielä vuonna 1945 säädettiin Neuvostoliiton painostuksesta Suomessa laki sotasyyllisten rankaisemisesta, jonka pohjalta poliittisen johdon sotasyyllisyysoikeudenkäynti aloitettiin marraskuussa 1945. Suomen rikoslaki: Sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan Suomen rikoslaki, 11 luku määrittelee sotarikoksiksi ja rikoksiksi ihmisyyttä vastaan seuraavat rikostyypit: Sotarikoksiin kuuluvat kiellettyjen sodankäyntitapojen tai taisteluvälineiden käyttö, haavoittuneiden väärinkäyttö, lääkintähuoltoa suojaavien kansainvälisten tunnusmerkkien väärinkäyttö tai muu yleisesti tunnustetun ja vakiintuneen kansainvälisen oikeuden mukaisen sodan lain tai tavan rikkominen. Sotarikoksesta tai sen yrityksestä voi seurata 4 kuukautta – 6 vuotta vankeutta. Törkeä sotarikos saattaa useita ihmisiä hengenvaaraan sodankäyntirikoksen yhteydessä, aiheuttaa laaja-alaista taloudellista vahinkoa, tapahtuu erityisen raa’asti, tai on muutoin kokonaisuutena törkeä. Tällöin siitä tai sen yrityksestä voi seurata vankeutta 2–12 vuotta. Lievä sotarikos voi olla seurauksiltaan vähäinen, jolloin siitä voidaan tuomita sakkoon tai vankeuteen enintään puoleksi vuodeksi. Rikos ihmisyyttä vastaan Hyökkäysrikos Joukkotuhonta on kansallisen, rodullisen, etnisen tai uskonnollisen tms. ryhmän hävittämistä kokonaan tai osittain: surmaamalla, vammauttamalla, ehkäisemällä syntyvyyttä, siirtämällä lapsia toiseen ryhmään tms. tavalla huonontamalla ryhmän elinehtoja. Sellaisen yrityksestä, valmistelusta, tai tekemisestä voidaan tuomita vankeuteen 4 kuukaudeksi – 4 vuodeksi tai elinkautiseksi. Kemiallisen aseen kiellon rikkomisesta, jalkaväkimiinakiellon rikkomisesta tai biologisen aseen kiellon rikkomisesta, ml. käyttö, kehitys, varastointi, tai käytön valmistelu, voidaan tuomita vankeuteen 4 kuukaudeksi – 6 vuodeksi. Kidutuksesta tai sen yrityksestä voidaan tuomita vankeuteen 2–12 vuodeksi sekä viraltapantavaksi Kiihottamisesta kansanryhmää vastaan voidaan tuomita sakkoon tai vankeuteen enintään kaksi vuotta. (Myös syrjintä elinkeinotoiminnassa jne. on rikoslain 11 luvussa, vaikka syrjintärikoksia ei yleensä luettane sotarikoksiin). Sotarikostutkintoja Suomessa 2000-luvulla Yleisradion A-studio-ohjelma selvitti vuonna 2019 millaisia terrorismitutkintoja poliisi on tehnyt Suomessa. Suomeen kohdistuvien terrorismirikosten ja vierastaistelijailmiön lisäksi poliisi on tutkinut myös ulkomailla tapahtuneita sota- ja terrorismirikoksia eli tavallisesti sellaisia tekoja, jotka ovat tapahtuneet ennen kuin rikoksesta epäilty on saapunut Suomeen. Tällaiset henkilöt ovat saattaneet esimerkiksi esiintyä valokuvissa voitonmerkkinä vihollistaistelijoiden ruumiiden kanssa. Osa sotarikostutkinnoista päättyy esimerkiksi siksi, että Suomesta käsin olisi mahdotonta saada riittävää näyttöä rikoksista. Poliisi on perustellut tutkintojen lopettamisia myös kustannuksilla. Vuonna 2006 poliisi aloitti tutkinnan ruandalaisesta François Bazarambasta, jotain epäiltiin syyllistymisestä joukkotuhontaan Ruandan kansanmurhan aikana. Hänet tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Tästä niin sanotusta Ruanda-oikeudenkäynnistä kertyi kuluja kesän 2010 käräjäoikeuden tuomioon mennessä poliisille 1,1 miljoonaa ja oikeusministeriölle noin 1,5 miljoonaa, johon sisältyy muun muassa matkoja Afrikkaan. Vuoden 2019 tammikuussa Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Irakin armeijan sotilaana toimineen miehen sotarikoksesta ehdolliseen vankeuteen. Tuomittu oli esitellyt videolla kuolleelta Isis-taistelijalta leikkaamaansa päätä. Helmikuussa 2021 Suomessa asuvaa sierraleonelaista miestä vastaan nostettiin syytteet Liberiassa tehdyistä sotarikoksista. Gibril Massaquoita syytettiin murhista, törkeistä raiskauksista, ihmissyönnistä, törkeästä sodankäyntirikoksesta ja törkeästä ihmisoikeuksien loukkaamisesta Liberian sisällissodassa 2000-luvun alussa. Tapauksella oli poikkeuksellisen pitkä esitutkinta, jonka tutkinnanjohtajana toimi rikosylikomisario Thomas Elfgren. Huhtikuussa 2022 Pirkanmaan käräjäoikeus hylkäsi kaikki syytteet Gibril Massaquoita vastaan, mutta Turun hovioikeus myönsi jatkokäsittelyluvan jutulle. Kansainvälinen sotarikoslainsäädäntö: Rooman perussääntö Niin sanottu Rooman perussääntö määrittelee, milloin sotarikos siirtyy Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kansallisilta tuomioistuimilta. Kansainvälisen rikostuomioistuimen perussääntö tuli voimaan 1. heinäkuuta 2002. Sopimuksen oli allekirjoittanut 16. heinäkuuta 2003 mennessä 139 ja ratifioinut 91 maata. On huomattava, että esimerkiksi Yhdysvallat, Venäjä ja Kiina eivät ole ratifioineet tuota sopimusta. Kansainvälisellä rikostuomioistuimella on toimivalta seuraavissa tilanteissa: yksi tai useampi asianosainen on sopimusvaltio syytetty on sopimusvaltion kansalainen rikos on tehty sopimusvaltion alueella valtio, joka ei ole liittynyt sopimukseen, on erikseen hyväksynyt tuomioistuimen toimivallan suhteessa rikokseen, joka on tehty sen alueella tai jonka on tehnyt sen kansalainen tai Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto on käynnistänyt toimivallan Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan VII luvun mukaisissa kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden uhan tilanteissa. Kansainvälinen rikostuomioistuin voi nostaa syytteen sotarikoksista, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja kansanmurhista. Perussäännön ratifioineet maat sitoutuvat itse ryhtymään oikeudellisiin toimenpiteisiin niitä henkilöitä vastaan, joita syytetään näistä rikoksista tai luovuttamaan heidät tuomioistuimelle. Rikos otetaan käsiteltäväksi vain, jos kansallinen tuomioistuin ei siihen kykene tai ole halukas. Kansainvälinen rikostuomioistuin käsittelee vain sen perussäännön voimaantulon 1. heinäkuuta 2002 jälkeen tapahtuneita rikoksia. On huomattava, että Kansainvälinen rikostuomioistuin on eri asia, kuin Kansainvälinen tuomioistuin (ICJ), joka käsittelee vain valtioiden välisiä, ei yksilöitä koskevia, oikeustapauksia. Lähteet Aiheesta muualla Rikosoikeus Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Suomen poliittinen järjestelmä on hallintomuodoltaan parlamentaarinen demokratia. Suomessa on käytössä monipuoluejärjestelmä. Vallan kolmijako-opin mukaan lainsäädäntövaltaa käyttää eduskunta, parlamentaarista toimeenpanovaltaa edustaa pääministerin johtama valtioneuvosto ja oikeuslaitos on riippumaton toimeenpano- ja päätösvallasta. Valtionpäämiehenä puolestaan toimii tasavallan presidentti, joka johtaa ulkopolitiikkaa valtioneuvoston kanssa. Poliittisia voimia Suomessa ovat puolueet, joita ovat puoluerekisteriin merkityt yhdistykset. Etujärjestöt puolestaan neuvottelevat sekä keskenään että yhdessä valtiovallan edustajien kanssa intressiensä yhteensovittamisesta. Taloudellisista etujärjestöistä tärkeimpiä ovat perinteisesti olleet työnantajia ja työntekijöitä edustavat työmarkkinajärjestöt sekä eräiden tuotannonalojen järjestöt. Lisäksi on monia muita ryhmiä, yhdistyksiä, liikkeitä ja järjestöjä, jotka pyrkivät vaikuttamaan poliittiseen ohjelmaan. Poliittiset voimat Puolueet Suomessa on ollut puolueita noin sadan vuoden ajan. Niiden asema määriteltiin 1969, kun säädettiin puoluelaki. Oikeusministeriön määritelmän mukaan puolueita ovat puoluerekisteriin merkityt yhdistykset. Niillä oikeus asettaa ehdokaslistoja kunta-, eduskunta- ja europarlamenttivaaleissa. Puolueen jäseneksi liitytään yleensä puolueen paikallisyhdistyksen kautta. Ensimmäisiä puolueita olivat 1860-luvun Suomalainen puolue ja Ruotsalainen puolue. Työväen järjestäytyessä syntyi 1899 Suomen Työväenpuolue, nykyinen SDP.Suomalaisista lohkesi myöhemmin myös uudistusmieliset sekä perustuslaillisuutta puolustanut Nuorsuomalainen puolue. Suomi siirtyi ensimmäisten maiden joukossa yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen 1905. Näiden vuosien jälkeen nuorsuomalaisista lohkesi Santeri Alkion perustama Maalaisliitto Valtiomuotokiistan yhteydessä porvaristo hajaantui monarkiamielisiin Kokoomukseen ja RKP:hen sekä tasavaltalaisiin Maalaisliittoon, Edistyspuolueeseen sekä Ruotsalaiseen vasemmistoon. Suomen itsenäisyyden alkuvuosina erot puolueiden ideologioiden välillä olivat vielä hyvin suuret. Vuosikymmenten saatossa erot ovat kuitenkin kaventuneet huomattavasti, eikä yksikään pääpuolueista ole hyvinvointivaltiokehityksen myötä vaatinut monien mielestä enää radikaaleja yhteiskunnallisia muutoksia. YYA-Suomen eduskunnan keskeiset suurpuolueet olivat Maalaisliitto, SDP sekä SKDL. Liberaalinen Kansanpuolue yhdistyi Keskustaan 1980-luvulla, ja äärivasemmiston kannatus alkoi laskea jyrkästi. Hallitukseen Kekkosen presidenttikauden jälkeen huolittu SMP päätyi lamavuosien sekä vaalitappioiden myötä konkurssiin vuonna 1995. SMP:tä ja Kokoomusta pidettiin ulkopoliittisista syistä pitkään oppositiossa. Myös Georg C. Ehrnroothin perustama Perustuslaillinen Kansanpuolue vastusti näkyvästi 1970-luvulla Suomen sosialistista ilmapiiriä. Uudella vuosituhannella puoluejärjestelmä on tuottanut Suomeen kolme suurta puoluetta, sosiaalidemokraattisen SDP:n, keskusta-oikeistolaisen Kokoomuksen sekä Keskustan. 2010-luvulla menestyneet kansallismielinen Perussuomalaiset sekä Vihreät ovat nousseet haastamaan suurpuolueiden asemaa puoluekentässä. Selkeästi eniten kunnanvaltuutettuja on Keskustalla. Eduskuntavaalien 2019 jälkeen suurin eduskuntapuolue on SDP. Marinin kansanrintamahallituksen pääpuolueita ovat SDP ja Keskusta, muita puolueita ovat Vihreät, Vasemmistoliitto sekä RKP. Vahvaa kaksikielisyyttä puolustava RKP on Suomen ainoa alueellinen puolue. Oppositiossa ovat täten Perussuomalaiset, Kokoomus, Kristillisdemokraatit sekä entisen kokoomusvaikuttaja Hjallis Harkimon perustama Liike Nyt. Perussuomalaisten hajaannuksessa lohjennut Sampo Terhon johtama Sininen tulevaisuus putosi eduskunnasta eduskuntavaaleissa 2019. Etujärjestöt Tärkeitä poliittisessa järjestelmässä vaikuttavia ryhmiä ovat keskeiset taloudelliset järjestöt, jotka neuvottelevat sekä keskenään että yhdessä valtiovallan edustajien kanssa intressiensä yhteensovittamisesta. Taloudellisista etujärjestöistä tärkeimpiä ovat perinteisesti olleet työnantajia ja työntekijöitä edustavat työmarkkinajärjestöt sekä eräiden tuotannonalojen järjestöt, erityisesti Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto. Suomessa on jo yli kolmenkymmenen vuoden ajan solmittu keskitettyjä tulopoliittisia ratkaisuja. Niissä on käsitelty palkkoja, työaikoja, sosiaalipolitiikkaa, finanssipolitiikkaa, veropolitiikkaa ja työllisyyspolitiikkaa. Jopa kirkollisia pyhiä on tulopolitiikan nimissä siirretty arkipäiviltä viikonloppuihin ja takaisin. Työmarkkinajärjestöt olivat 1970- ja 1980-luvuilla mukana myös kauppapolitiikassa. Suomen työmarkkinamallin keskeisiä ominaispiirteitä ovat kaikenkattavuus, keskittyneet neuvottelurakenteet ja kolmiportaisuus eli malli, jossa neuvotteluja käydään ensin keskusjärjestöjen kesken, sitten alakohtaisesti ja lopulta liittotasolla. Suomessa on korkea järjestäytymisaste: palkansaajista noin 75 % kuuluu ammattiliittoihin. Julkishallinnon työntekijöitä kohdellaan monissa asioissa samoin kuin yksityistä sektoria. Laki takaa palkansaajille oikeuksia suoraan vaikuttamiseen, ja suurissa yrityksissä on erityisiä työnantajan ja työntekijöiden välisiä yhteistoimintakomiteoita, jotka käyvät neuvotteluita esimerkiksi irtisanomisista. Kaikkiaan suomalaisella palkansaajalla on suuremmat vaikutusmahdollisuudet työelämässä kuin monissa muussa Pohjoismaiden ulkopuolisissa maissa. Markkinavoimat Poliittisen ja taloudellisen järjestelmän välinen suhde on keskeinen kysymys kaikissa yhteiskunnissa. Eräänlaisina ääripäinä voidaan ajatella, että kapitalistisessa järjestelmässä useimmat tärkeimmät taloudelliset toiminnot hoidetaan yksityisten omistamien ja kontrolloimien yritysten välityksellä ja sosialistisessa järjestelmässä vastaavasti valtion omistamien ja kontrolloimien yhtiöiden kautta. Suomalaisessa yhteiskunnassa ja talouselämässä historiallisesti olennaisia rakenteellisia tekijöitä ovat olleet etenkin maatalouden pitkään jatkunut suhteellisen suuri merkitys ja pientilavaltaisuus sekä teollistumisen keskittyminen vientipainotteiselle metsäsektorille ja puunjalostusteollisuuteen. Varsinkin sotakorvauksien maksaminen kohotti maahan raskasta metalliteollisuutta kuten laivanrakennusta. Suomi kävi Neuvostoliiton kanssa poliittisiin sopimuksiin perustunutta kaupankäyntiä, eli niin kutsuttua idänkauppaa, aina Neuvostoliiton romahtamiseen asti. Idänkaupan päätyttyä 1990-luvun alussa Suomen taloudellinen kasvu tuli entistä riippuvaisemmaksi kansainvälisistä markkinoista, joita ei enää voitu ohjailla poliittisilla sopimuksilla. Informaatioteknologiasta tuli 1900-luvun lopulla uusi merkittävä Suomen vientiteollisuuteen. Yksi yritys, Nokia alihankkijoineen, vaikutti Suomen bruttokansantuotteen kehitykseen merkittävästi 1990- ja 2000-luvulla. Parhaimmillaan, vuonna 2000, Nokia lisäsi Suomen bruttokansantuotetta 2,4 prosenttiyksiköllä. Kansalaisjärjestöt Rekisteröityjen puolueiden ja taloudellisten etujärjestöjen lisäksi Suomen politiikassa toimii lukuisia muita ryhmiä, yhdistyksiä, liikkeitä ja järjestöjä, jotka pyrkivät vaikuttamaan poliittiseen järjestelmään saavuttaakseen tavoitteitaan tai edistääkseen asiaansa. Kansalaisjärjestöllä voidaankin tarkoittaa yleisesti sellaisia pääsääntöisesti yhdistyspohjaisesti toimivia järjestöjä, jotka toimivat monella eri tasolla, yhä useammin myös kansainvälisesti. Osalle näistä järjestöistä on delegoitu perinteisesti valtiovallan piiriin kuuluvia tehtäviä ja niitä voidaankin kutsua toimeenpaneviksi järjestöiksi. Osa järjestöistä puolestaan tukee aatteellisesti tai ideologisesti valtion virallista linjaa, osa suhtautuu avoimen kriittisesti viralliseen politiikkaan ja pyrkii vaikuttamaan sekä yleiseen mielipiteeseen että poliittiseen päätöksentekoon. Kansalaisjärjestöistä käytetään nimitystä kolmas sektori toimijana yksityisen ja julkisen sektorin ohella. Joukkoviestintävälineet Suomen sanomalehdistö on edelleen monipuolinen. 4-7 päivää viikossa ilmestyviä varsinaisia sanomalehtiä on 53. Suurin niistä on Helsingin Sanomat. Suomessa neljä viidestä aamulehdestä kuuluu varhaisjakelun piiriin. Vain 11 prosenttia sanomalehdistön tuloista tulee irtonumeroiden myynnistä. Tätä pidetään yhtenä syynä lehdistön menestykseen. Sanomalehdistöllä on edelleen vahva asema viestintäkentässä myös verrattuna muihin viestintävälineisiin. Vuonna 2004 kahdeksan kymmenestä 12-69 -vuotiaasta suomalaisesta luki päivittäin sanomalehteä. Maakunnallinen lehdistö on perinteisesti vahva vaikuttaja. Sen sijaan puoluepoliittisesti sitoutuneen lehdistön asema on heikentynyt radikaalisti. Suomen aikakauslehdistön laajuus on poikkeuksellista. Yleisradiotoiminta perustuu erityiseen lakiin Yleisradiosta, joka säädettiin vuonna 1993. Laki määrittelee Yleisradion julkisen palvelun tehtävän hyvin laajaksi. Vahvoihin perinteisiin pohjautuva viestintäjärjestelmän perusrakenne, jossa tilauspohjainen sanomalehdistö ja julkisen palvelun sähköinen viestintä ovat pysyneet keskeisessä roolissa, heijastuu myös viestinnän sisällöissä. Suomessa journalistiikan normit perustuvat alan itselleen luomaan eettiseen normistoon, journalistin ohjeisiin ja Yleisradion ohjelmatoiminnan säännöstöön. Käytännön eettisiä ongelmia käsittelee julkisen sanan neuvosto, johon kuuluu toimittaja- ja julkaisujärjestöjen edustajien lisäksi juridista asiantuntemusta ja alasta riippumattomia jäseniä. Niin sanottu median murros ja sosiaalinen media vaikuttavat viestintään 2010-luvulla. Valtiolliset instituutiot Eduskunta Suomen kansanedustuslaitos eli parlamentti on eduskunta. Sen tärkein tehtävä on säätää lakeja. Uusi laki säädetään tai vanhaa lakia muutetaan hallituksen esityksestä tai kansanedustajan aloitteesta. Valtioneuvoston on valmisteltava eduskunnalle esitys seuraavan vuoden talousarvioksi. Eduskunnan valtiovarainvaliokunta käsittelee yksityiskohtaisesti talousarviota ja kansanedustajien talousarvioon tekemiä aloitteita. Eduskunnan tärkeisiin tehtäviin kuuluu myös toimintakykyisen hallituksen ylläpitäminen. Vuoden 2015 vaaleissa valitussa eduskunnassa suurin puolue on Suomen keskusta 49 edustajallaan. Sitä seuraavat Perussuomalaiset (38), Kokoomus (37) ja Sosiaalidemokraatit (34 edustajaa). Kaikkiaan eduskunnassa on edustajia kahdeksasta puolueesta. Valtioneuvosto Suomen pääministeri johtaa valtioneuvostoa, joka edustaa parlamentaarista toimeenpanovaltaa. Valtioneuvostolla on lain sallimissa rajoissa mahdollisuus antaa asetuksia, jotka täydentävät voimassa olevaa lainsäädäntöä. Joulukuun 10. päivästä 2019 alkaen valtioneuvoston muodostaa Marinin hallitus. Pääministerinä toimii SDP:n Sanna Marin. Muina puolueina hallituksessa ovat Keskusta, Vihreät, Vasemmistoliitto ja Ruotsalainen kansanpuolue. Tasavallan presidentti Suomen tasavallan presidentti on Suomen kansan valitsema valtionpäämies. Hän johtaa Suomen ulkopolitiikkaa yhteistoiminnassa valtioneuvoston kanssa ja on puolustusvoimien ylipäällikkö. Hän nimittää myös eräät korkeimmat virkamiehet ja korkeimman oikeuden tuomarit. Presidentin ollessa estyneenä hänen tehtäviään hoitaa pääministeri ja tämänkin ollessa estyneenä pääministerin sijaisena toimiva ministeri. Presidentti on puolustusvoimien ylipäällikkö ja nimittää upseerit. Presidentti päättää hallituksen esityksestä puolustusvoimien liikekannallepanosta. Sodasta ja rauhasta presidentti päättää eduskunnan suostumuksella. Ennen uutta perustuslakia, joka valmistui vuonna 1999 ja astui voimaan 2000, presidentillä oli huomattavasti nykyistä enemmän valtaoikeuksia. Näitä valtaoikeuksia tosin käytettiin täysivaltaisesti vain Paasikiven ja Kekkosen presidenttikausilla (1946-81), jolloin Suomea pidettiin semipresidentialistisena valtiona. Presidentillä on yhä veto-oikeus, tosin eduskunta voi ylittää presidentin veton. Oikeuslaitos Oikeuslaitos on riippumaton toimeenpano- ja päätösvallasta. Tasavallan presidentti nimittää tuomarit. Ensimmäinen oikeusaste on käräjäoikeus, sen päätöksestä voi valittaa hovioikeuteen. Ylintä tuomiovaltaa riita- ja rikosasioissa käyttää Korkein oikeus. Hallintoasioita käsitellään hallinto-oikeudessa ja korkeimmassa hallinto-oikeudessa. Valtiontalous Suomen valtion budjettitalouden tulopuolesta verot ja veronluonteiset tulot kattavat noin 40 miljardia euroa. Tästä tuloveroa on noin 13 miljardia ja liikevaihtoveroja noin 18 miljardia. Menopuolella suurimmat pääluokat ovat valtiovarainministeriön (17,5 mrd.), sosiaali- ja terveysministeriön (13 mrd.) ja opetus- ja kulttuuriministeriön (6,7 mrd.) hallinnonaloihin kuuluvat menot. Julkisten menojen osuus on Suomessa lähes puolet bruttokansantuotteesta. Poliittisen päätöksenteon kautta määrätään siten huomattavalta osin siitä, kuinka voimavarat hyödykkeiden ja palvelujen tuottamiseen ja hankintaan saadaan. Verotuloista ja muista julkisen sektorin tuloista käytetään nykyisin valtion omiin kulutusmenoihin ja investointimenoihin selvästi vähemmän kuin kuntien vastaaviin menoihin. Valtiovalta vaikuttaa silti muita julkisen sektorin päätöksentekijöitä vahvemmin talousyksiköiden väliseen voimavarojen jakoon. Valtionhallinto Valtionhallinto voidaan käsittää on vallan kolmijaossa joko osaksi toimeenpanovaltaa, tai negaation kautta määritellen siihen voidaan lukea kaikki se valtiokoneiston toiminta, joka ei ole lainsäädäntöä tai lainkäyttöä. Valtionhallinto muodostuu valtion keskushallinnosta, aluehallinnosta ja paikallishallinnosta. Muuhun julkiseen hallintoon kuuluvat kunnallishallinto, kirkollishallinto sekä välillinen julkinen hallinto. Välilliseen julkiseen hallintoon kuuluvat itsenäiset julkisoikeudelliset laitokset (kuten Kansaneläkelaitos tai Suomen Pankki) ja muut tahot jotka käyttävät julkista valtaa lain tai asetuksen määräämässä tehtävässä (kuten eläinsuojeluvalvojat). Kunnallinen ja alueellinen itsehallinto Suomessa kaksi kolmasosaa julkisesta palvelutuotannosta on kunnallisen itsehallinnon hoidossa. Harvassa maassa on kunnallisen itsehallinnon vastuu yhtä suuri. Perustuslakiin on kirjattu kuntien oikeus kerätä kunnallisveroa. Valtion ja kuntien välinen työnjako on varsin epäyhtenäinen. 2010-luvulla valmistellun sosiaali- ja terveydenhoitoalan uudistuksen odotetaan vievän valtaa ja vastuuta etenkin pieniltä kunnilta. Itsehallintolaki antaa ahvenanmaalaisille oikeuden säätää lailla omista sisäisistä asioistaan ja päättää maakunnan tulo- ja menoarviosta. Puolustusvoimat Puolustusvoimien tärkein tehtävä on Suomen sotilaallinen puolustaminen. Tämän lisäksi puolustusvoimien tehtävä on tukea muita viranomaisia yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisessa sekä osallistua kansainväliseen kriisinhallintaan. Puolustusvoimien rauhan ajan organisaatio koostuu Pääesikunnasta ja sen alaisesta viidestä laitoksesta, maa-, meri- ja ilmavoimista sekä Maanpuolustuskorkeakoulusta. Puolustusvoimien ylipäällikkönä toimii tasavallan presidentti. Kansainväliset suhteet Ulkopolitiikka Suomen ulkopolitiikkaa määritteli 1900-luvulla – ja erityisesti jatkosodan jälkeen – pitkälti suhtautuminen Neuvostoliittoon. Paasikiven ja Kekkosen yli 30-vuotisen presidenttijakson aikana esimerkiksi hallitukseen ei haluttu sellaisia puolueita, jotka eivät hyväksyneet Paasikiven-Kekkosen linjaa. Neuvostoliiton tehdessä 1900-luvun lopulla kuolemaa se menetti merkityksensä Suomen ulkopolitiikkaa määritelleenä valtiona. Tällöin Suomi liittyi moniin eurooppalaisiin ylikansallisiin järjestöihin kuten Euroopan neuvostoon (1989), Euroopan talousalueeseen (1992) ja Euroopan unioniin (1995) ja epäviralliseen Euroryhmään (2002). Vuonna 2000 voimaan tulleen perustuslain mukaan Suomi osallistuu kansainväliseen yhteistyöhön rauhan ja ihmisoikeuksien turvaamiseksi sekä yhteiskunnan kehittämiseksi. Ulkopolitiikkaa johtaa tasavallan presidentti yhteistoiminnassa valtioneuvoston kanssa. Eduskunta hyväksyy kuitenkin kansainväliset velvoitteet ja niiden irtisanomisen sekä päättää kansainvälisten velvoitteiden voimaansaattamisesta. Valtioneuvosto vastaa puolestaan Euroopan unionissa tehtävien päätösten kansallisesta valmistelusta ja päättää niihin liittyvistä Suomen toimenpiteistä, jollei päätös vaadi eduskunnan suostumusta. Suomi on jäsenenä Euroopan unionissa, Yhdistyneissä kansakunnissa, Maailmanpankki-ryhmässä ja monissa niiden jäsenorganisaatioissa. Suomi Euroopan unionissa Euroopan unionin (EU) politiikka vaikuttaa niin suorasti kuin epäsuorasti jäsenvaltioiden kansalliseen politiikkaan. Unionin jäseniksi hyväksytyt valtiot luopuvat vapaaehtoisesti suuresta osasta itsemääräämisoikeuttaan ja sitoutuvat noudattamaan jo voimassa olevaa sekä tulevaisuudessa säädettävää ylikansallista lakinormistoa. Euroopan yhdentyminen on osoittautunut vaikeaksi puolueille. Liittyessään EU:n jäseneksi vuonna 1995 Suomi liittyi suoraan Euroopan talous- ja rahaliiton (EMU) toiseen vaiheeseen. Kolmannessa vaiheessa, vuoden 1999 tammikuusta, euroa voitiin käyttää tilirahana. Vuoden 2002 alussa eurosetelit ja -kolikot korvasivat Suomen markan. EU:n toimivalta on rajattua ja sen laajuus vaihtelee suuresti toimialoittain. Euroopan unionin ja sen jäsenmaiden vallanjaon perusperiaate on niin kutsuttu annetun toimivallan periaate eli jäsenvaltiot ovat tietyillä aloilla antaneet päätöksentekovaltaansa unionille. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit 32.0 Valtio-oppi, politiikka


text: Spirit of St. Louis on lentokone, jolla Charles Lindbergh teki kuuluisan ensimmäisen yksinlentona suoritetun Atlantin valtameren ylityksen 20.–21. toukokuuta 1927. Lento tapahtui ilman välilaskuja. Spirit Of St. Louis Ryan Airlinesin rakentama erikoisvalmisteinen kone on ylätasoinen ja yksimoottorinen, tyypiltään Ryan NYP (New York Paris). Kone pohjautuu Ryan M-2-koneeseen, eroten siitä moottorin ja joidenkin rakenteiden osalta. Koneen siipeä pidennettiin, siiven rakenteita vahvistettiin ja runkorakenteita jouduttiin suunnittelemaan uudestaan välilaskuttoman lennon vaatiman suuremman polttoainesäiliön aiheuttaman painonlisäyksen takia. Koneen polttoainesäiliö on sijoitettu rungon etuosaan, minkä seurauksena se estää näkyvyyden suoraan eteenpäin. Koneeseen asennettiin tämän takia periskooppi, joka mahdollistaa eteenpäin näkemisen. Lindbergh ei kuitenkaan pitänyt eteenpäin näkemistä oleellisena asiana lentämisen kannalta, koska hän oli täyteen pakattuja postikoneita lentäessään tottunut tarkastamaan menosuunnan lentokonetta kääntelemällä. Polttoainesäiliön ja tehokkaamman moottorin aiheuttaman painopisteen muutoksen takia myös runkoa jouduttiin pidentämään. Kone oli lento-ominaisuuksiltaan äärimmäisen epävakaa, ja sillä oli aika ajoin taipumus kallistella, kaartaa ja pyörähtää pituusakselinsa ympäri. Lindberghin kerrotaan pyytäneen koneen sunnittelijalta Donald A. Hallilta, että kone rakennettaisiin tarkoituksella epävakaaksi, jotta hän ei nukahtaisi pitkän lennon aikana. Pääsyy koneen epävakauteen oli kuitenkin kiire saada se valmiiksi, joten aikaa ei tuhlattu peräsinten uudelleen suunnitteluun vaan käytettiin jo valmiiksi suunniteltua joskin liian pientä peräsintä. Kone rakennettiin San Diegossa, mutta nimettiin Spirit of St. Louisiksi St. Louisin kaupungin osallistuttua rakentamisen rahoitukseen. Ennätyslento Lindberghin ajatus Atlantin ylittämisestä sai alkunsa newyorkilaisen hotellinomistajan Raymond Orteigin vuonna 1919 julkistamasta palkinnosta (Orteig Prize), joka tarjosi ensimmäisen välilaskuttoman lennon Atlantin yli tehneelle 25 000 dollaria. Huolellisten valmistelujen jälkeen Lindbergh nousi koneellaan ilmaan Roosevelt Airfieldiltä New Yorkin Long Islandilta 20. toukokuuta 1927 kello 7.52, ja teki onnistuneen laskun Le Bourgetin kentälle Pariisiin, Ranskaan 21. toukokuuta kello 22.22. Lento kesti 33 tuntia, 30 minuuttia ja 29,8 sekuntia. Kesäkuussa 1927 Lindbergh koneineen palasi laivalla (USS Memphis) takaisin Yhdysvaltoihin. Museointi Ennätyslennon jälkeen Lindbergh kiersi Spirit of St. Louisilla eri puolilla Yhdysvaltoja ja Etelä-Amerikkaa. 30. huhtikuuta 1928 Lindbergh lensi koneen viimeisen lennon St. Louisista Washingtoniin, jossa hän lahjoitti sen Smithsonian-instituutille. Nykyään alkuperäinen Spirit of St. Louis on näytteillä National Air and Space Museumissa Washingtonissa. Tekniset tiedot (Ryan NYP) Yleiset ominaisuudet Pituus: 8,4 m Kärkiväli: 14,02 m Korkeus: 3 m Siipipinta-ala: 29,7 m2 Tyhjäpaino: 975 kg Lentopaino: 1 310 kg Suurin starttipaino: 2 381 kg Voimalaite: Wright Whirlwind J-5C tähtimoottori, teho 223 hv Suorituskyky Huippunopeus: 210 km/h Matkalentonopeus: 180 km/h Lentomatka: 6 775 km Lakikorkeus: 5 000 m Siipikuormitus: 44 kg/m2 Teho/paino-suhde: 10,4 kg/hv Lähteet Viitteet Aiheesta muualla National Air and Space Museumin esittely The Spirit of St. Louis Yksittäiset lentokoneet Atlantin historia


text: Sähly on salibandyn varhainen harrastusmuoto. Sähly saapui Suomeen Ruotsista 1970-luvulla. Ensimmäiset harrastajat olivat opiskelijoita. Salibandyn ja sählyn välillä on sääntöeroja. Oleellisin ero salibandyyn verrattuna on, että maalivahteja ei ole. Useimmiten sählyllä tarkoitetaan salibandyn vapaamuotoista epävirallista harrastamista – siis kaikenlaista salibandymailoilla ja -pallolla tapahtuvaa liikkumista, jossa osallistujamäärä, säännöt ja peliolosuhteet voivat vaihdella suuresti verrattuna salibandyyn. Sählylle on olemassa virallisemmat säännöt, joita on käytetty muun muassa sählyturnauksissa. Näissä säännöissä määrätään kerralla kentällä olevaksi pelaajamääräksi 4 (ei maalivahtia). Maalin koko on 90 × 60 cm (leveys × korkeus). Maalin edessä on maalialue, jota pelaajat eivät saa koskettaa jaloillaan. Mailalla koskettaminen on sallittu. Alueen yli saa hypätä. Rangaistuslyönti suoritetaan keskipisteestä suoraan tyhjään maaliin. Vaatimukset pelitilan suhteen ovat salibandyä pienemmät. Muilta osin säännöt ovat samankaltaiset kuin salibandyssä. Sählyn ensimmäiset Suomen mestaruuskisat järjestettiin Helsingissä vuonna 2009. Mukaan ilmoittautui yhteensä 263 joukkuetta. Miesten mestariksi selvisi IBK Reino. Naisten mestari oli VKTP. Lähteet Salibandy


text: San Marinon tasavalta eli San Marino on Italian ympäröimä kääpiövaltio Apenniinien niemimaalla Etelä-Euroopassa. San Marino on 61 neliökilometrin pinta-alallaan Euroopan kolmanneksi pienin valtio. Sen asukasluku on noin 33 500. San Marinon historia ulottuu Pyhään Marinukseen, joka perimätiedon mukaan oli perustamassa valtiota vuonna 301. San Marino on maailman vanhin tasavalta. San Marino oli pitkään melko eristäytynyt kaupunkivaltio, mutta 1900-luvulla se on liittynyt Euroopan neuvostoon ja Yhdistyneisiin kansakuntiin. Maan talous perustuu palvelualaan ja teollisuustuotantoon. San Marino on tasavalta, jonka valtionpäämiehenä on poikkeuksellisesti kaksi kapteenivaltionhoitajaa, joiden toimikausi on vain puoli vuotta. Maantiede Poliittinen ja fyysinen maantiede San Marino on sekä alueeltaan että väestöltään maailman viidenneksi pienin tunnustettu valtio. Sen pinta-ala on 61,19 km2. San Marino on epäsäännöllisen nelikulmion muotoinen. Maan koilliskulmasta on 13 kilometriä maan lounaiskulmaan. Ainoa rajanaapuri on sitä ympäröivä Italia. San Marinon pohjois-, itä- ja länsipuolella on Riminin maakunta ja eteläpuolella Pesaro e Urbinon maakunta. San Marinon alue on Romagnan Apenniinien pohjoisrinteilla 53–739 metrin korkeudessa. San Marinon pinnanmuotojen tunnusmerkillisin piirre ovat kalkkikivihuiput, joiden itärinne päättyy jyrkänteeseen. Tällainen on myös maan korkein kohta Monte Titano. San Marinoa halkoo useita jokia. Marano- ja Ausajoet laskevat Adrianmereen ja San Marino Marecchiajokeen. Suurin osa San Marinon alankoalueista on jokien varsilla. Ilmasto ja luonto San Marino kuuluu kosteaan välimerenilmastoon. Vuosien 1991–2011 aikana vuoden keskilämpötila oli 13,7 °C ja vuotuinen sadanta 767,3 millimetriä. Kesän korkein lämpötila nousee noin 26 °C:seen ja talven alin laskee noin –7 °C:seen. San Marinon luonto on tyypillistä Välimeren alueen kasvillisuutta. Metsissä kasvaa tammia ja muita lehtipuita. Metsät peittivät vuoden 2016 tilastojen mukaan 16 prosenttia maan pinta-alasta. Pensaikkoja ja muita vastaavia elinympäristöjä on 17 prosenttia, maanviljelysalueita 41 prosenttia ja kaupunkialueita 21 prosenttia pinta-alasta. Historia Perustaminen ja ensimmäiset hallintoelimet San Marinon tasavallan historian taustalla on perimätiedon mukaan Pyhä Marinus ja joukko kristittyjä. Pyhä Marinus saapui vuonna 257 Dalmatian Rabin saarelta Riminiin, missä hän työskenteli kivenhakkaajana. Riministä hän joutui pakenemaan Monte Titanolle Diocletianuksen vainoja. Vuoren omistaja Donna Felicita luovutti sen vuonna 301 pyhälle Marinukselle kiitokseksi sairaan lapsensa parantamisesta. Perimätieto pitääkin vuotta 301 San Marinon perustamisvuotena. Vanhin tunnettu kirjallinen maininta San Marinon linnasta on teoksesta Liber Pontificalis vuodelta 755. Ensimmäinen maininta järjestäytyneestä yhteisöstä on puolestaan vuodelta 885. Noin vuoden 1000 tienoilla San Marinossa perustettiin Arengo-niminen hallintoelin. Perheiden päämiehistä koostunut Arengo käytti sekä lainsäädäntö-, toimeenpano- että tuomiovaltaa. Tasavallan kasvamisen myötä alettiin tarvita pienempää ja helpommin kokoon kutsuttavaa poliittista elintä. Vuonna 1243 perustettiin valtionpäämieheksi kapteenivaltionhoitajat, jotka Arengo valitsi. 1400-luvulla luotiin Suuri ja yleinen neuvosto (Consiglio Grande e Generale), joka muodostettiin 60:stä Arengon jäsenestä. Uusi neuvosto sai hoidettavikseen osan Arengon tehtävistä. Lopulta nämä uudet hallintoelimet ottivat kaiken vallan haltuunsa niin, että alkuperäinen Arengo kävi merkityksettömäksi. Vaikka Arengoa ei koskaan varsinaisesti lakkautettukaan, ei sitä enää muodostettu vuoden 1571 jälkeen. Laajentuminen Vuoteen 1463 asti San Marino rajoittui Monte Titanon alueeseen. Tuolloin San Marino otti osaa Riminin herran Sigismondo Pandolfo Malatestan lyöneeseen liittoumaan. Paavi Pius II antoi tästä palkkioksi San Marinolle Fiorentinon, Montegiardinon ja Serravallen kaupungit. Samana vuonna Faetano pyysi tulla liitetyksi San Marinoon. Tämän jälkeen tasavallan rajat eivät ole enää muuttuneet. Cesare Borgia valtasi San Marinon vuonna 1503. Hän kuitenkin vetäytyi sieltä vielä saman vuoden aikana, kun hänen isänsä, paavi Aleksanteri VI:n kuolema aiheutti poliittista kuohuntaa. Toisen kerran San Marino vallattiin vuonna 1739, kun kardinaali Giulio Alberoni pyrki haalimaan itselleen lisää valtaa. Alberoni kuitenkin vetäytyi San Marinosta kansallislevottomuuksien ja paavi Klemens XII:n tuen takia. Kun Napoleon valtasi Italian, hän kunnioitti San Marinon itsenäisyyttä ja tarjosi jopa sille lisäalueita. Muut Euroopan valtiot tunnustivat San Marinon Napoleonin sodat päättäneessä vuoden 1815 Wienin kongressissa. Italian yhdistymisen aikana Giuseppe Garibaldi ja muut vallankumoukselliset saivat turvapaikan San Marinosta. Avautuminen 1900-luvulla San Marinossa kehittyi 1900-luvun alussa demokraattista uudistusliikettä, ja vuonna 1906 Arengo koottiin uudestaan 400 vuoden tauon jälkeen. Samalla miehet saivat yleisen äänioikeuden. Demokratia oli kuitenkin lyhytaikainen vaihe, sillä fasistit ottivat vallan vuonna 1926. San Marino oli puolueeton sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa. Britannian ilmavoimat kuitenkin pommitti San Marinoa kesäkuussa 1944, koska britit luulivat saksalaisten käyttävän maan rautateitä. Saksalaiset valloittivat maan syyskuussa ja liittoutuneet sen saksalaisilta San Marinon taistelussa. Toisen maailmansodan jälkeen demokratia palautui San Marinoon. Kommunistinen puolue ja sosialistinen puolue olivat vallassa vuosina 1945–1957. Vuonna 1957 valta vaihtui vallankaappausmaisissa olosuhteissa, joka tunnetaan San Marinossa nimellä fatti di Rovereta. Viisi sosialisti- ja yksi kommunistiedustaja vetivät tukensa pois hallitukselta. Vähemmistöasemaan ajautunut hallitus kutsui uudet vaalit. Oppositio ei tätä kuitenkaan hyväksynyt ja perusti väliaikaisen hallituksen Roveretaan. Italia, Ranska ja Yhdysvallat tukivat Roveretan hallitusta, joka nousi San Marinon valtaan ilman vaaleja, kun painostuksen alle joutunut vasemmistohallitus erosi. San Marino oli pitkään melko eristäytynyt valtio, mutta toisen maailmansodan jälkeen maa on alkanut liittyä kansainvälisiin sopimuksiin ja järjestöihin. San Marino liittyi vuonna 1988 Euroopan neuvostoon ja vuonna 1992 Yhdistyneisiin kansakuntiin. 2000-luvulla kansainvälinen yhteisö on kiinnittänyt huomiota San Marinon asemaan veroparatiisina. Pankinjohtajia on pidätetty epäiltyinä rahanpesusta. OECD poisti San Marinon vuonna 2009 veroparatiisilistaltaan maan yhtenäistettyään finanssilakejansa Euroopan unionin kanssa. Italia puolestaan teki samoin vuonna 2013, kun maat olivat päässeet sopuun verotuksesta. Politiikka San Marino on parlamentaarinen tasavalta. Sen lakiasäätävä elin suur- ja yleisneuvosto (Consiglio Grande e General) valitaan vaaleilla viiden vuoden välein. Parlamentilla on muun muassa valta valita ministerit ja kapteenivaltionhoitajat, jotka toimivat valtionpäämiehinä. Perinteisesti heistä toinen edustaa San Marinon kaupunkia ja toinen maaseutua. Kapteenivaltionhoitajien toimikausi on vain puolen vuoden mittainen; se on lyhin maailman valtionpäämiesten toimikausista. Kapteenivaltionhoitajat valitaan neuvostosta, ja puolen vuoden viran jälkeen sama henkilö voidaan valita uudelleen vasta kolmen vuoden päästä. 1. huhtikuuta 2023 lähtien kapteenivaltiohoitajina ovat toimineet Alessandro Scarano ja Adele Tonnini. San Marinon puoluekenttä on hyvin hajanainen, eikä puolueilla ole juurikaan ideologisia eroja. Pienessä valtiossa käytännössä jokainen kansalainen tuntee ainakin muutamia poliittisia edustajia, joten vaaleissa äänestysperusteena on useammin henkilösuhteet kuin puolueen poliittiset kannat. Vuonna 2006 tehdyn uudistuksen perusteella puolueiden täytyy muodostaa vaaleja varten vaaliliittoja, millä pyrittiin estämään hajanaisuutta hieman. Vuonna 2019 pidettyjen vaalien jälkeen suurimmaksi puolueeksi nousi San Marinon kristillisdemokraattinen puolue, joka sai 21 paikkaa. Toiseksi suurin puolue oli R.E.T.E. (11 paikkaa), jolla oli yhteinen vaaliohjelma Domani-puolueen kanssa (4 paikkaa). Muita edustettuina olleita puolueita ja vaaliliittoja ovat Libera (10), Noi per la Repubblica (8) ja Tulevaisuuden tasavalta (6). Joulukuussa hallituksen muodostivat kristilliset, R.E.T.E., Domani ja Noi per la Repubblica. San Marinolla on vapaaehtoinen armeija, Corpi Militari, joka suorittaa seremonioita ja avustaa tarvittaessa poliisia. Kansalaisuutta on mahdollista hakea vasta, kun on asunut maassa yhtäjaksoisesti vähintään 20 vuotta, tai kun on sanmarinolaisen kanssa naimisissa ja asunut maassa vähintään 10 vuotta. Hallinnollinen jako San Marinossa on yhdeksän kuntaa (castelli). Niistä suurin sekä asukasluvultaan että pinta-alaltaan on Serravalle. Acquaviva Borgo Maggiore Chiesanuova Domagnano Faetano Fiorentino Montegiardino San Marino Serravalle Talous ja infrastruktuuri Talous San Marinossa on teollistununut ja avoin talous, jonka palvelusektori on merkittävässä asemassa. Maan talous kärsi vuosina 2008–2014 vaikeasta lamajaksosta, johon vaikutti erityisesti pankkisalaisuuksiin ja veroparatiisiasemaan perustuneen finanssisektorin luhistuminen. Jopa kolmannes bruttokansantuotteesta hävisi laman aikana. Vuonna 2009 bruttokansantuote laski jopa 12 prosenttia. Kasvuun talous kääntyi taas vuonna 2015. San Marinon talouden keskeisimmät tekijät ovat tuotantoteollisuus, joka on myös viennin tärkein tekijä, sekä palvelut. Teollisuustuotteisiin kuuluvat elektroniikka, maalit, kosmetiikka, keramiikka, korut ja vaatteet. Turismi on kasvava tekijä maan taloudessa, ja sen vaikutus on suuri asukkaiden tuloissa. San Marinossa käy vuosittain yli kolme miljoonaa matkailijaa. Maahan saapuvalle ei tehdä rajatarkastuksia, passiin voi halutessaan ostaa viranomaisten leiman viidellä eurolla. Maanviljely ei ole taloudellisesti kovinkaan iso tekijä, mutta tuotanto on silti tärkeää. Maassa viljellään muun muassa vehnää, viinirypäleitä ja ohraa. San Marino ei kuulu Euroopan unioniin, mutta käyttää silti valuuttanaan euroa. Ennen euron käyttöönottoa San Marinolla oli oma liiransa, joka oli arvoltaan kytketty Italian liiraan. San Marinon eurokolikot, joita on lyöty vain pieni määrä, ovat numismaatikoiden keräilykohteita. San Marinon postimerkit, jotka ovat käypiä vain maan rajojen sisäpuolella, ovat myös postimerkkeilijöiden keräilykohteina merkittävä tulonlähde. Nuorisotyöttömyyden (ikäluokassa 15–24) aste on 27,4%. Koko väestön työttömyysaste oli 8,1% (vuonna 2017).. Liikenne ja energia San Marino yhdistyy Italian tieverkostoon, ja Italiasta on säännöllisiä bussiyhteyksiä San Marinon kaupunkiin. Maan ainoa lentopaikka on paikallisen lentokerhon omistama pieni Torraccian lentokenttä, jonka ainoa kiitotie on päällystämätön. Federico Fellinin lentoasema Italian Riminissä on tärkein lentoasema, jota kautta San Marinoon pääsee. San Marinosta avattiin vuonna 1932 kapearaiteinen ratayhteys Riminiin, jonka varrella oli San Marinon puolella kuusi asemaa. Liikenne radalla loppui kuitenkin jo vuonna 1944 radan kärsittyä vaurioita toisen maailmansodan pommituksissa. Radasta avattiin vuonna 2012 museoliikenteelle noin 800 metrin mittainen kunnostettu osuus lähellä San Marinon rautatieasemaa. Kaikki San Marinon sähkö tulee Italiasta. Koulutus San Marinossa toimii yksi yliopisto, San Marinon tasavallan yliopisto, jossa on kolme tiedekuntaa. Lisäksi maassa toimii esperantonkielinen tieteellinen seura, Akademio Internacia de la Sciencoj San Marino, joka on perustettu parlamentin hyväksynnällä vuonna 1983. Toiminta aloitettiin virallisesti syyskuussa 1985. Seura tunnustaa ja myöntää kandidaatin-, maisterin- ja tohtorintutkintoja San Marinon lakien puitteissa.. Väestö Toukokuussa 2021 San Marinon tilastokeskuksen mukaan maan asukasluku oli 33 598. Asukkaista San Marinon kansalaisia oli 83,6 prosenttia ja italialaisia 14,1 prosenttia. San Marinossa ei ole valtionuskontoa, mutta lähes 90 prosenttia asukkaista on katolilaisia. Maan virallinen kieli on italia. Kulttuuri San Marinon kulttuurissa on paljon vaikutteita italialaisesta kulttuurista, mutta maassa ollaan ylpeitä pienen valtion ainutlaatuisesta asemasta. Vaikka ruokakulttuuri onkin samanlaista kuin Italiassa, San Marinossa on joitakin paikallisia erikoisuuksia. Härkäpapukeitto on suosittua talvisin ja jänismuhennos fenkolilla ympäri vuoden. Cacciatello-niminen kakku on puolestaan suosittu jälkiruoka. San Marinosta on päässyt Italian populaarimusiikkimarkkinoille joitakin artisteja, mutta italialaista musiikkia kuunnellaan paljon myös San Marinossa. San Marino osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 2008. Monte Titano ja San Marinon keskusta ovat olleet Unescon maailmanperintökohteita vuodesta 2008 alkaen. Media San Marinon yleisradioyhtiö on nimeltään San Marino RTV. Se sai alkunsa vuonna 1993, kun ympärivuorokautiset radiolähetykset aloitettiin kokeilumielessä Radio San Marino -kanavalla. Säännölliset televisiolähetykset alkoivat vuonna 1994. Toiminta internetissä alkoi 2003. EBU:n jäsen yhtiö on ollut vuodesta 1995 alkaen.. Maassa ilmestyviä sanomalehtiä ovat muun muassa La Tribuna Sammarinese ja internetissä SanMarinoNotizie. Urheilu Kuten Italiassakin, jalkapallo on San Marinon suosituin urheilulaji. San Marinon jalkapallomestaruudesta on vuodesta 1985 lähtien kilpailtu Campionato Sammarinese di Calcio -sarjassa. Maajoukkue perustettiin vuonna 1986, mutta ensimmäisen voittonsa se otti vasta vuonna 2004. Jalkapallon maailmanrankingissä maa oli kesäkuussa 2018 vasta sijalla 203. San Marino osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin Roomassa 1960. Maa on perinteisesti pärjännyt parhaiten ampumaurheilussa, ja vuonna 2021 Tokion olympialaisissa San Marino otti ensimmäisen olympiamitalinsa, kun Alessandra Perilli sijoittui pronssille trapammunnassa. Samoissa Tokion kisoissa Perilli sai sekajoukkuekilpailussa hopeaa Gian Marco Bertin kanssa ja Myles Amine saavutti pronssia vapaapainissa. Vaikka Formula 1 -kilpailu San Marinon Grand Prix järjestettiin Italian Imolassa, moottoriurheilu on suosittua. Sanmarinolainen Manuel Poggiali on voittanut ratamoottoripyöräilyssä maailmanmestaruuksia. Baseballissa San Marino Baseball Club on voittanut Euroopan-mestaruuden. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla San Marino Google Mapsissa Sää San Marinossa 41.5 Etelä-Eurooppa Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Shoemaker–Levy 9 (virallinen tunnus: D/1993 F2) oli komeetta, joka iskeytyi Jupiteriin heinäkuussa 1994. Se oli yhdeksäs Carolyn ja Eugene Shoemakerin sekä David Levyn löytämä lyhyen kiertoradan komeetta. Löytö Shoemaker–Levy 9 löydettiin Palomarin observatoriossa 24. marraskuuta 1993 otetusta valokuvasta. Sen löysivät Carolyn ja Eugene Shoemaker sekä David Levy. Komeetta oli epätavallinen, sillä se oli jo hajonnut yli 20 palaseksi, kun se löydettiin. Hajoaminen oli tapahtunut heinäkuussa 1992, kun komeetta oli ohittanut Jupiterin lähietäisyydeltä. Se oli hajonnut planeetan voimakkaan painovoiman aiheuttaman vuorovesivoiman seurauksena. Törmäys Jupiteriin Komeetan laskettiin myös osuvan Jupiteriin, ja Nasalla oli avaruusalus ensimmäistä kertaa todistamassa aurinkokunnan taivaankappaleiden törmäämistä. Galileo-avaruusluotain seurasi heinäkuussa 1994 tapahtuneita törmäämisiä. Palaset nimettiin kirjaimilla A:sta W:hen, ja ensimmäinen törmäys tapahtui 16. heinäkuuta ja viimeinen 22. heinäkuuta. Muut havainnointilaitteet, kuten maanpäälliset kaukoputket ja Hubble-avaruusteleskooppi, pääsivät tarkastelemaan vasta myöhemmin Jupiterin pyörimisliikkeen vaikutuksesta esille tulleita törmäysjälkiä. Törmäysten voimaksi on laskettu noin 300 miljoonaa atomipommia, ja ne aiheuttivat 2 000 – 3 000 kilometriä korkeita suihkuja. Kaasukehä lämpeni 30 000 – 40 000 celsiusasteeseen. Tapahtuma havainnollisti Jupiterin roolia ”imurina”, joka pitää Aurinkokunnan sisemmän osan suhteellisen puhtaana asteroideista ja komeetoista, mikä on elämän kehittymiselle välttämätöntä. Lähteet Aiheesta muualla Komeetat Jupiter Kosmiset törmäykset


text: Salami (, monikko salami) on yleisnimi fermentoiduille eli maitohappokäymisen avulla kypsennetyille rasvaisille italialaistyyppisille kestomakkaroille. Nimi juontuu latinan suolaamista tarkoittavasta sanasta salare. Salami säilyy tavallisia makkaroita kauemmin maitohappokäymisen happamoittavan vaikutuksen, tavallista pienemmän vesipitoisuuden ja runsassuolaisuutensa ansiosta. Salami valmistetaan yleensä jauhetusta sianlihasta ja silavasta. Joskus siihen käytetään sianlihan lisäksi, tai sen sijaan, muiden eläinten lihaa, kuten nautaa, hevosta, villisikaa tai aasia. Liha jauhetaan hyvin hienoksi (esimerkiksi Salami Milano), keskikarkeaksi (esimerkiksi Salami Felino) tai karkeaksi. Salamit voidaan maustaa eri tavoin, esimerkiksi mustapippurilla, valkosipulilla, fenkolilla, chilillä, viinillä tai paprikalla. Lähteet Aiheesta muualla Katso myös Meetvursti Pepperoni Makkarat Italialainen keittiö Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Silmälasiresepti eli silmälasimääräys on ohje silmälasien linssienhankintaa varten. Reseptissä mainitaan ainakin seuraavat tiedot molemmista silmistä: OD = oikea silmä (lat. oculus dexter) OS = vasen silmä (lat. oculus sinister) Sf = Sfäärinen voimakkuus. Hajataitteisessa silmässä tarvitaan kaksi eri voimakkuutta korjaamaan näkö tarkaksi. Sf-voimakkuus ilmoittaa yhden tarvittavista voimakkuuksista. Cyl = Sylinterin voimakkuus. Laskemalla yhteen sf ja cyl -voimakkuudet etumerkkeineen saadaan tietää hajataitteiseen silmään tarvittava toinen varsinainen voimakkuusarvo. Ax = sylinterin asento asteissa (sylinterin akseli) Näiden kolmen parametrin avulla on mahdollista valmistaa linssit. Lisäksi reseptissä mainitaan tavallisesti myös muita tietoja: Visus (merkitään v) = Näöntarkkuus. Arvo merkitään Suomessa desimaalilukuina. Visusarvolla ei ole yksikköä. Ns. normaali näöntarkkuus merkitään arvolla v=1,0. Tällöin silmä pystyy erottamaan kaksi pistettä erillisiksi pisteiksi, kun pisteiden välinen etäisyys toisistaan on yksi kulmaminuutti. Vastaavasti, jos näöntarkkuus on v= 0,1, silmä pystyy erottamaan kaksi pistettä toisistaan, kun pisteiden välinen etäisyys toisistaan on kymmenen kulmaminuuttia jne. Vapaa visus (vv)= Näöntarkkuus ilman silmälaseja Pr, prisma = Yksikkönä silmälasioptiikassa prismadioptria (prd). Karsastuksen korjaukseen käytetty yksikkö. Bas = Kanta. Liittyy prismakorjaukseen, bas-arvolla kerrotaan prismakorjauksen suunta. Bas-arvona voi olla asteluku välillä 0–360 tai sanallinen suunta (sisään, ulos, ylös, alas, nas, temp, up, down) Ta = tonometriarvo, silmänpaine. Silmän sisäinen paine, yksikkö mmHg. Tilastollisesti normaali paine on 10–21 mmHg:n välillä. Äkillisessä silmänpainekohtauksessa paine voi nousta jopa yli 50 mmHg:n arvoihin. Liian korkea silmänpaine on suurin riskitekijä ääreisnäköä hitaasti vaurioittavalle silmäsairaudelle, glaukoomalle. Pd (tai Kv) = Silmäväli [mm] ilmoitetaan millimetreinä. Ilmoitetaan yhtenä lukuna, lähelle ja kauas katsottuna erikseen. Voidaan myös ilmoittaa kahtena erillisenä lukuna pään keskeltä mitattuna, jolloin lukujen summa antaa silmien kokonaisetäisyyden. Lääketiede Silmälasit Seulonnan keskeiset artikkelit