text: Lukio on Suomessa yleissivistävä toisen asteen oppilaitos, jonne on mahdollista pyrkiä suorittamaan oppivelvollisuutta. Suomessa oppivelvollisuus jatkuu täysi-iän saavuttamiseen saakka. Lukiokoulutuksessa on mahdollista suorittaa ylioppilastutkinto ja siten valmistua lukiosta ylioppilaaksi. Tavanomaisesti opiskelijat osallistuvat ylioppilaskirjoituksiin, mutta lukion oppimäärän voi suorittaa ilmankin. Silloin opiskelija saa vain lukion päättötodistuksen. Lukio antaa valmiudet jatkaa opintoja korkea-asteella (yliopistot ja ammattikorkeakoulut) ja lukion oppimäärään perustuvissa ammatillisissa erikoisoppilaitoksissa. Lukion historia Lukio on oppilaitoksena syntynyt yleissivistävästä, yliopistoon valmistavasta koulutuksesta. Tätä opetusta antoivat 1800-luvun alkupuolella kaupunkien kymnaasit ja Turun triviaalikoulu. (Turussa ei ollut kymnaasia, sillä se oli muutettu 1640 yliopistoksi.) Lukion syntyyn vaikutti Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston vuonna 1852 tekemä uudistus, jossa yliopistoon pääsyn ehdoksi asetettiin ylioppilastutkinto. Tähän tutkintoon saivat osallistua kymnaasien eli lukioiden opiskelijat. Vuoden 1872 koulujärjestyksessä näistä kouluista tuli yhtenäisiä kahdeksanvuotisia lyseoita, jotka olivat valtion poikakouluja. Yleisnimeksi lyseoille, tyttölyseoille ja yhteiskouluille muodostui oppikoulu. Sotien välisenä aikana muodostui yhä selvemmäksi ilmiö, että kaikki eivät suorittaneet lyseota loppuun. Tämä tunnustettiin jakamalla oppikoulu virallisesti viisivuotiseen keskikouluun ja kolmivuotiseen lukioon. Siirryttäessä peruskoulujärjestelmään 1970-luvulla keskikoulut ja kansakoulujärjestelmä yhdistettiin peruskouluiksi ja useimmat lukiot kunnallistettiin. Nyt lukioon pääsyn ehdoksi tuli peruskoulun päättötodistus. Lukiojärjestelmää on sittemmin uudistettu vuosien 1983, 1998 ja 2018 lukiolaeilla sekä vuosina 1982, 1985, 1994, 2003, 2014 ja 2016 sekä 2021 muutetuilla opetussuunnitelmien perusteilla (ennen vuotta 1982 opetus perustui vielä peruskouluaikanakin oppikoulun opetussuunnitelman viimeiseen, vuoden 1963 laitokseen, joka oli käytössä nykymittapuulla pitkän, lähes 20 vuoden ajanjakson). Matematiikassa oppimääriä on vuodesta 1901 lähtien ollut kaksi, lyhyt ja pitkä (vuosina 1982-1994 yleinen ja laaja), joiden väliltä valitaan. Aiemmin oppimäärän pituus oli sidoksissa koulujen linjajakoihin. Erityisen merkittävä oli vuoden 1994 valinnaisuutta merkittävästi lisännyt opetussuunnitelmauudistus, jossa oppimäärä pilkottiin pakollisiin, syventäviin ja soveltaviin kursseihin: esimerkiksi laaja fysiikka (myös matematiikka) oli aiemmin yhtenäinen, kahdeksan kurssin kokonaisuus, joka oli suoritettava kokonaan, jos sen valitsi (samalla periaatteella kuin nykyopetussuunnitelman pitkässä matematiikassa on kymmenen pakollista moduulia). Vuonna 1994 myös tehtiin filosofiasta jälleen pakollinen oppiaine ja kevennettiin olennaisesti lyhyttä matematiikkaa, joka aiemmin kattoi tiivistettynä lähes kaikki pitkän oppimäärän sisällöt. Tällöin jäivät lyhyestä oppimäärästä kokonaan pois muun muassa integraali-, vektori- sekä raja-arvolaskenta. Samoin raja-arvolaskennan poisjättämisen vuoksi rajattiin derivaatan määrittely lyhyessä matematiikassa geometriseen, tangentin kulmakertoimeen pohjaavaan määritelmään.Matematiikassa nykyrunko perustuu edelleen pienin muutoksin vuoden 1994 sisältöihin, mutta vuoden 2016 opetussuunnitelmasta alkaen ensimmäinen kurssi on ollut oppimäärille yhteinen. Mielenkiintoinen yksityiskohta on, että lukion opetussuunnitelma on virallisesti ollut ylioppilaskirjoitusten pohjana vasta vuodesta 1996, jota ennen kysymyksenasettelu oli vapaampaa -- kirjoitukset nähtiin alkujaan itsenäisenä instituutiona. Opetushallitus julkisti vuoden 2021 elokuussa toimeenpantavan lukion opetussuunnitelman 7.–8.11.2019 järjestetyillä lukiopäivillä. Uusi opetussuunnitelma on tehty yhteistyössä opiskelijoiden kanssa: siinä keskitytään yhä enemmän opiskelijan voimavarojen huomioimiseen, ja opetettavaa ainesta on karsittu paikoin runsaastikin. Uuden opetussuunnitelman, jossa ei enää esiinny käsitettä kurssi, perusyksikkö moduuli vastaa laajuudeltaan noin puolta vanhaa kurssia, ja siinä opintojen laajuudet on ensi kertaa ilmaistu moduulitasolla opintopisteinä. Lukio muuttui kurssimuotoiseksi vuonna 1982 samalla, kun ensimmäinen varsinainen lukion opetussuunnitelma tuli käyttöön. Samalla kouluja kehotettiin ottamaan käyttöön jaksojärjestelmä. Kurssimuotoisuus hahmottuu Lukio-opiskelun muotoihin tuli muutoksia 1980–1990-luvuilla. Opetusministeriö pyrki 1970-luvulta 1990-luvun puoliväliin saakka yhdistämään ammattikoulutuksen ja lukion nuorisokouluksi vastaavasti kuin Ruotsissa oli tehty. Se ei toteutunut, mutta hankkeen tuloksena oli vuonna 1998 aloitettu kaksoistutkinto. Iltaoppikouluissa oli 1960-luvun lopussa tehty luokattoman järjestelmän kokeilu. Kouluhallinto halusi tutkia järjestelmän soveltavuutta myös päivälukioihin. Helsinkiläisessä Mäkelänrinteen yhteiskoulussa oltiin hyvin kiinnostuneita kokeilusta. Toinen kokeiluun halukas oli valtion virallinen kokeilukoulu Alppilan yhteislyseo. Mäkelänrinteellä kehiteltiin uusia piirteitä luokattomuuteen. Esimerkiksi opiskelun ohjaukseen kiinnitettiin suurta huomiota. Sinne syntyi myös erikoislinja urheilijoille, jotka erityisesti tarvitsivat joustavaa järjestelmää. Koeviikkojärjestelmä sai alkunsa sieltä. Mäkelänrinteen kokeilussa luokkaryhmistä luovuttiin kokonaan: opiskelija sai vapaana luokkasidoksista noudattaa omaa ohjelmaansa ja hidastaa tai nopeuttaa opiskeluaan. Alppilan lukiossa annettiin oppilaille suuri vapaus valita kurssinsa ja ne yritettiin toteuttaa työjärjestyksessä mahdollisimman tarkoin. Alppilan varovaisemman kokeilun tulos oli, että luokattomuus-sanan asemesta otettiin käyttöön termi kurssimuotoisuus. Vuonna 1982 otettiin lukioissa valtakunnallisesti käyttöön uusi kurssimuotoinen luokallinen opetussuunnitelma suosituksin toteuttaa se jaksojärjestelmässä. Lukio-opinnot Lukio-opiskelun päämääränä on yleisesti ylioppilastutkinnon suorittaminen. Nuorten lukion oppimäärä koostuu vähintään 150 opintopisteestä kurssien sijaan vuoden 2019 opetussuunnitelman perusteiden mukaan. Opintoja arvioidaan opintojaksoittain. Suoritettuaan lukion oppimäärän opiskelija saa automaattisesti lukion päättötodistuksen ja mikäli hän on suorittanut hyväksytysti ylioppilastutkintoon kuuluvat kokeet tulee hänestä ylioppilas. Ylioppilaaksi ei voi siis valmistua, jos lukion oppimäärä on suorittamatta. Toisaalta lukiosta voi valmistua ilman ylioppilaaksi tuloa. Lukion tuntijako Taulukossa on mainittu sekä valtakunnalliset vuonna 2004 käyttöön otettu tuntijako ja vuonna 2016 voimaan tullut tuntijako että vuonna 2016 tietyissä lukioissa alkava kokeilutuntijako. Kielissä on käytetty seuraavia oppimäärän laajuutta kuvaavia koodeja: A-kieli peruskoulun 3. tai 4./5. luokalta alkanut kieli, B1-kieli peruskoulun 7. luokalta alkanut kieli, B2-kieli peruskoulun 8. luokalta alkanut kieli ja B3-kieli lukiossa alkanut kieli. Kuvataiteessa ja musiikissa opiskelijan on opiskeltava yksi pakollinen kurssi kumpaakin ainetta sekä sen lisäksi yksi pakollinen kurssi jommastakummasta aineesta. Valtakunnallisten pakollisten ja syventävien kurssien lisäksi jokaisella koululla on omia koulukohtaisia kursseja (syventävät/soveltavat). Kieliohjelma Kielet jaetaan lukiossa kolmeen laajuuteen. Pitkän (A-kieli) ja keskipitkän (B1-kieli) opiskelu on kaikille pakollista. Opiskelijan on siis opiskeltava ainakin kahta kieltä, joista ainakin toisen on oltava pitkä kieli ja toisen toinen kotimainen kieli. Yhden pitkän ja yhden keskipitkän sijaan voi lukea myös kahta tai useampaa pitkää kieltä. Lyhyet kielet (B2- ja B3-kielet) ovat opiskelijoille valinnaisia. Lähes kaikki opiskelevat pitkänä englantia, muut suosituimmat A-kielet ovat järjestyksessä saksa, ruotsi, suomi ja ranska. Keskipitkänä kielenä lähes kaikki opiskelevat toista kotimaista kieltä. Lyhyissä kielissä ei ole pakollisia kursseja, vaan kummassakin on kahdeksan valtakunnallista syventävää kurssia. B3-kielen kahden ensimmäisen kurssin jälkeen kielet ovat samanpituisia, eli esimerkiksi B2-kielen kurssi 1 vastaa B3-kielen kurssia 3 jne. Nykyään useissa lukioissa näiden kielten ryhmät usein yhdistetään, jolloin kaksi ensimmäistä B3-kielen kurssia suoritettuaan opiskelija jatkaa kyseisen kielen opintojaan B2-kielen ensimmäisestä kurssista ja suorittaa tämän oppimäärän. Suosituimmat lyhyen oppimäärän kielet (vähintään 6 kurssia käyneiden lukumäärän perusteella) ovat saksa, ranska, espanja ja venäjä. Eri laajuisina opiskellut kielet (muuten kuin äidinkielenä) (opiskelijoiden määrän mukaisessa järjestyksessä keväällä 2006 valmistuneiden keskuudessa) olivat englanti (99,5 %), ruotsi (92,5 %), saksa (35,4 %), ranska (19,7 %), espanja (10,3 %), suomi (6,4 %), venäjä (5,6 %), italia (4,3 %), latina (3,8 %) ja saame (0,1 %) sekä "muu kieli" 1,2 %. Valinnaiset kurssit Lukion valinnaiset kurssit ovat joko syventäviä tai soveltavia. Syventäviä kursseja on kahdenlaisia: Valtakunnallisten syventävien kurssien sisältö määrätään valtakunnallisesti, ja se kuuluu osana ylioppilastutkinnossa testattavaan tietomäärään. Koulukohtaisten syventävien sisällöstä päättävät koulut itse, ja ne arvostellaan valtakunnallisista poiketen pelkällä suoritusmerkinnällä tai numerolla, joka ei vaikuta aineen keskiarvoon. Soveltavat kurssit sisältävät koulukohtaisesti valittuja aiheita, jotka voivat ylittää perinteisiä oppiainerajoja. Pakollisten kurssien lisäksi oppilaalla pitää olla suoritettuna vähintään 10 syventävää kurssia, ennen kuin hänet voidaan hyväksyä ylioppilaaksi. Soveltavien kurssien osalta ei ole mitään määräyksiä. Erityistehtävän saaneet lukiot Joillekin lukioille on määrätty valtakunnallinen erityistehtävä taiteessa tai tieteessä. Näitä lukioita on lueteltu artikkelissa Luettelo valtakunnallisen erityistehtävän saaneista lukioista. Näissä lukioissa opiskelijan on suoritettava erityistehtävään kuuluvia kursseja tietty määrä ja hänellä on oikeus jättää kahdeksan valtakunnallisesti pakollista kurssia pois opinto-ohjelmastaan. Jotkin lukiot rajoittavat aineet, joista voi kursseja jättää pois, mutta joissakin opiskelija saa valita poisjättämänsä kurssit vapaasti. Kuitenkin jokaisesta pakollisesta oppiaineesta on suoritettava puolet pakollisista kursseista (parittomista kurssien määrästä pitää suorittaa puolikkaasta seuraavan kokonaisluvun verran kursseja) ja kirjoitettavien aineiden kaikki pakolliset tulee suorittaa. Yleisiä kevennettäviä aineita ovat muun muassa ruotsi/matematiikka (toinen on pakollista kirjoittaa), uskonto, biologia, maantiede, kemia, fysiikka ja liikunta. Erityistehtävän saaneiden lukioiden suosio on suuri. Moniin pääsee sisään vain vajaa puolet hakijoista, ja opiskelu erityislukiossa poikkeaa monin tavoin yleislukioista. Esimerkiksi korkeakoulut voivat antaa hyväksilukuja joistakin erityislukioissa suoritetuista kursseista. Erityislukioiden erityistehtävään kuuluvat kurssit suoritetaankin usein kunkin alan ammattilaisten ohjauksessa, ja tällöin kyse on todellisesta painotuksesta. Usein tähän sekoitetaankin jotakin ainetta erityisesti painottavat yleislukiot (esimerkiksi monet lukiot voivat tarjota teatteritaiteen tai valokuvauksen kursseja), joiden opiskelijalla ei kuitenkaan ole em. vähennysoikeutta valtakunnallisesti pakollisista kursseista. Opettajatkin ovat tällaisissa lukioissa harvemmin muodollisesti päteviä opettamassaan erityisaineessa. Suoritusaika Lukion suoritusaika on normaalisti 2–4 vuotta, erityisluvalla vielä pidempään. Ylioppilaaksi on mahdollista valmistua joko syksyllä tai keväällä. Suurin osa opiskelijoista valmistuu kolmessa vuodessa ja vain ani harva kahdessa. Erityislukioissa opiskelu venyy usein 3,5 tai neljään vuoteen. Toisen vuosikurssin opiskelijoita kutsutaan penkinpainajaisten jälkeen "vanhoiksi", koska he ovat perinteisesti olleet tämän jälkeen lukion opiskelijoiden vanhinta ikäluokkaa. Nykyään näin ei kuitenkaan ole, sillä luokattomassa lukiossa on lähes aina myös pidempään kuin kolme vuotta kirjoilla pysyviä opiskelijoita. Viimeisen vuoden opiskelijaa kutsutaan abiturientiksi, "abiksi". Abiturientit eivät myöskään aina siirry kokonaan ns. lukulomalle, vaan monet keräävät kursseja vielä loppukevään, penkinpainajaisten jälkeenkin. Perinteistä kuitenkin halutaan pitää kiinni. Lukiolaisten erityisiä opiskelujen ulkopuolisia tapahtumia ovat vanhojen tanssit ja abiturienttien penkinpainajaiset. Lukion merkitys opiskelijalle Jos opiskelijalla on tavoitteena esimerkiksi korkea-asteen opinnot, joissa opiskelun lähtökohtana ovat hyvät kielelliset, matemaattiset tai yhteiskunnalliset valmiudet, on lukio tällöin oikea valinta toisen asteen oppilaitokseksi. Periaatteessa sekä lukio että kolmivuotinen ammattitutkinto antavat yhtäläisen korkeakoulukelpoisuuden, mutta erityisesti yliopistojen pääsykokeet muodostuvat pelkän ammattitutkinnon suorittaneelle vaikeaksi. Sen sijaan joillekin ammattikorkeakoulujen koulutusohjelmilla opiskelevista huomattava osa on suorittanut saman alan ammattitutkinnon (esimerkiksi insinöörikoulutusohjelmat). Käytännössä monet lukioon menevät opiskelijat eivät vielä tiedä omaa tulevaisuuden alaansa peruskoulun jälkeen, joten lukio on luonteva ratkaisu. Suurissa kaupungeissa lukioiden keskiarvorajat voivat olla verrattain korkeita, jolloin heikon opiskelijan on joko hakeuduttava syrjäisen maaseudun lukioon tai ammattioppilaitokseen. Maaseudulla lukion keskiarvoraja voi sen sijaan olla niin matala, että joillekin ammattioppilaitosten linjoille on hankalampi päästä. Osa heikon keskiarvon saaneista käy valinnaisen kymppiluokan korottaakseen numeroitaan ja päästäkseen haluamaansa oppilaitokseen. Kaksois- ja kolmoistutkinnot Osassa ammattikouluista ja lukioista voi suorittaa ammattitutkinnon yhteydessä myös ylioppilastutkinnon; tällöin puhutaan kaksoistutkinnosta. Kaksoistutkintolaisilla opiskelu kestää yleensä kolmesta neljään vuotta. Tällöin osa ammattitutkinnon opinnoista korvataan lukion oppimäärään sisältyvillä pakollisilla kursseilla. Opiskelija saa ammattioppilaitoksen päästötodistuksen ja ylioppilastutkintotodistuksen. Tällainen ammattilukio voidaan toteuttaa useilla tavoin: valinta pitkän ja lyhyen matematiikan välillä voi määräytyä automaattisesti. Pakollisten kurssien lisäksi saatetaan tarjota myös mahdollisuus lukea jonkin yksittäisen aineen, esimerkiksi fysiikan, syventävät kurssit. Mahdollista on myös suorittaa sekä ammatillinen perustutkinto että lukion koko oppimäärä. Tällöin puhutaan kolmoistutkinnosta. Lukiokoulutuksen järjestäminen Lukioiden ylläpitäminen on vapaaehtoista, mutta suurin osa Suomen kunnista ylläpitää ainakin yhtä lukiota. Ongelmana lukion pitämisessä on pienille kunnille riittävän opiskelijamäärän saanti. Näissäkin kunnissa täytyy toteuttaa valtioneuvoston asetusta, jonka mukaan valtakunnalliset syventävät kurssit tulee tarjota opiskelijalle valittaviksi. Opetushallitus myöntää halukkaille kunnille ja yhteisöille opetuksen järjestämisluvat. Luvan saanti edellyttää, että hakijalla on taloudelliset ja ammatilliset edellytykset järjestää lukio-opetusta. Lukio-opetusta ei saa järjestää taloudellisen hyödyn tavoittelemiseksi, mutta opetuksenjärjestäjät ovat oikeutettuja valtionapuun. Lukio-opiskelijan opintososiaaliset edut eivät ole yhtä hyvät kuin peruskoululaisen, mutta lukio-opiskelijalla on oikeus ilmaiseen opetukseen, opiskelijahuoltoon sekä yhteen ilmaiseen lounaaseen päivässä. Koulukirjat ja opetusmateriaalit ovat opiskelijan omalla vastuulla, mikä on eräänlainen jäänne vanhalta oppikouluajalta. Koulumatkoihin sen sijaan voi saada tukea Kansaneläkelaitokselta, ja opiskelijalla on oikeus opintotukeen, johon vaikuttavat vanhempien tulot alle 20-vuotiaalla opiskelijalla. Lukiokoulutuksessa ei tunneta perusopetuksen lähikoulukäsitettä. Sen sijaan jokaisella on oikeus hakea yhteishaussa haluamaansa lukioon, joka valitsee opiskelijat perusopetuksen päättötodistuksen lukuaineiden keskiarvon mukaisessa järjestyksessä. Tästä poikkeuksen voivat tehdä erityisen koulutustehtävän saaneet lukiot, jotka järjestävät usein pääsykokeen. Tarvittava keskiarvo määräytyy lukioittain hakijoiden mukaan, joten keskiarvoraja on yleensä huomattavasti korkeampi esimerkiksi suurten kaupunkien suosituissa lukioissa kuin 5 000 asukkaan kuntien lukioissa, joskin joihinkin pienempiinkin lukioihin on päätetty tietty keskiarvoraja, joka opiskelijan pitää ylittää päästäkseen lukioon. Katso myös Lukio Aikuislukio Luettelo Suomen lukioista Toisen asteen oppilaitosten vertailu Suomen Lukiolaisten Liitto Peruskoulu Suomessa Ammattikorkeakoulu Suomessa Yliopistolaitos Suomessa Lähteet Aiheesta muualla Lukiolaki Lukioasetus Asetus lukion tavoitteista ja tuntijaosta Lukion opetussuunnitelman perusteet Opetushallitus Kouluportaali Suomen Lukiolaisten Liitto ry Ylioppilastutkinto Suomessa Lukio-opinnot (Opintoluotsi) Opiskelupaikka.fi Suomen lukiot kartalla Lukion tuottamat jatkokoulutusvalmiudet korkeakoulutuksen näkökulmasta Kansallinen koulutuksen arviointikeskus, 23.9.2012 Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Laulava vallankumous () tarkoittaa vuosien 1987–1991 tapahtumia, jotka johtivat Viron, Latvian ja Liettuan jälleenitsenäistymiseen. Liikkeen nimi johtuu suurista laulujuhlista, jotka saivat neuvostovastaisen sisällön. Laulava vallankumous kesti yli neljä vuotta, ja sen aikana tapahtui useita protesteja ja kansalaistottelemattomuutta. Yksi liikkeen käynnistymisen syy oli Neuvostoliiton aikomus tehostaa Virossa palavankiven tuotantoa, mitä pidettiin ympäristön turmelemisena. Toinen syy oli Itä-Viroon kaavailtu fosfaattikaivos, jonka työvoima olisi tuotu muista neuvostotasavalloista. Neuvostoliitossa tapahtui 19. elokuuta 1991 vallankaappausyritys, jonka toteuttajat halusivat palata tiukkaan neuvostokomentoon ja poistaa kansalaisvapaudet. Yritys kukistettiin kahdessa päivässä, mutta se sysäsi liikkeelle Neuvostoliiton hajoamisen. Viro, Latvia ja Liettua ilmoittivat heti eroavansa Neuvostoliitosta ja palauttavansa itsenäisyytensä. Kun Neuvostoliiton panssarivaunut vyöryivät maaseudulle vuonna 1991 tavoitteenaan kukistaa vallankumous, Viron korkein neuvosto ja Riigikogu julistivat Viron taas itsenäiseksi. Virolaiset toimivat ihmiskilpinä suojatakseen radio- ja tv-asemia neuvostopanssareilta. Laulava vallankumous johti siihen, että Baltian maat saivat itsenäisyytensä ilman suurempaa verilöylyä, joskin joitakin ihmisiä kuoli mielenosoitusten tukahduttamisten takia. Perimmäiset syyt liikehdintään olivat marxismi-leninismin ideologian romahtaminen, Neuvostoliiton surkea talouskehitys, ympäristökriisin kärjistyminen ja eri ”neuvostokansojen” välien kiristyminen. Baltian maissa syntyi ärtymystä, kun venäläisiä suosittiin paikallisväestön kustannuksella. Kansallisuusriidat nousivat julkisuuteen, kun Neuvostoliitossa sallittiin jonkin verran sananvapautta niin sanotun glasnostin puitteissa. Laulava vallankumous Virossa Neuvostoliitossa oli käynnissä glasnostin aika, ja Virossa oli kansan keskuudessa herännyt haaveita maan itsenäisyyden palauttamisesta. Neuvostoliitto oli pitänyt Viroa hallussaan vuodesta 1940 lähtien, mutta ihmiset eivät olleet aiemmin organisoituneet vaatimaan itsenäisyyden palauttamista. Kansan yhdisti yhtenäisiin vaatimuksiin kesällä 1987 Tallinnan raatitorilta alkanut Laulava vallankumous. Lopuksi noin 300 000 virolaista kokoontui Tallinnan laululavan patsaalle laulamaan kansallislauluja, jotka olivat tuolloin kiellettyjä. Niistä tehtiin myös rock-sovituksia. Viron vapaussodan muisto Virossa vapaussodan muistoa oli vaalittu useilla muistomerkeillä. Vuosina 1921–1940 pystytettiin eri puolille maata 166 suurehkoa vapaussotaan liittyvää monumenttia, neljä pienimuotoisempaa monumenttia sekä 115 muistotaulua, joissa oli kaatuneiden nimiä. Neuvostotulkinnan mukaan Virossa oli käyty vuosina 1918–1920 sisällissota (kodusõda) – ei vapaussota, kuten sitä oli vuoteen 1940 asti nimitetty. Neuvostovallan myötä syksystä 1940 alkaen kaadettiin, hävitettiin tai peitettiin 130 muistomerkkiä. Vapaussota sai korostetun keskeisen roolin osana vuosien 1987–1991 historian uudelleensynnyttämistä. Muistomerkkien uudelleenpystytys nousi tällöin muistamisessa tärkeimmälle sijalle. Viron Muinaismuistoyhdistykselle (vir. Eesti Muinsuskaitse Selts) muistomerkkien uudelleenpystyttämisestä muodostui vuosien 1988–1991 keskeisin toimintamuoto. Ensimmäinen tapahtuma oli toukokuussa 1988, kun yhdistyksen edustajat veivät Vigalan kirkossa sijainneet vapaussodan muistotaulut takaisin alkuperäisille paikoilleen. Suurempaa julkisuutta sai seuraavaksi kesällä 1988 Viljannin maakunnan Lalsissa uudelleenpystytetty Vapaussodan vuonna 1926 alun perin pystytetty muistopaasi. Viljannista saapuneet miliisit ja kommunistiaktivistit olivat kaataneet muistomerkin kesäkuussa 1941. Suurinta julkisuutta sai ”muinaisen vapaustaisteluun” yhdistetty Suure-Jaanin vapaussodan muistomerkki, joka kuvasi muinaista virolaisruhtinas Lembitua, joka oli legendan mukaan kaatunut vuonna 1217 taistelussa saksalaisritareita vastaan. Vuonna 1926 pystytetty virolaisen kuvanveistäjän Amandus Adamsonin tekemä muistomerkki kunnioitti vapaussodan muistoa, vaikka se kuvastikin ”muinaista vapaustaistelijaa”. Muistomerkki oli tuhottu vuonna 1950, mutta siitä irrotettu Lembitun patsasfiguuri säilyi ehjänä paikallisen kotiseutumuseon kokoelmissa. Uudelleenpaljastaminen tapahtui kesällä 1990 vapaussodan voitonpäivänä. Tilaisuus oli luonteeltaan poliittisesti jännittynyt, sillä paikalla olivat niin kansallismielisten Tunne Kelam kuin hallituksen uudistusmielinen Edgar Savisaar. Vapaussodan muistomerkkien uudelleenpystytys sai päätöksensä, kun lähes 90 vuotta sodan päättymisen jälkeen Tallinnassa paljastettiin voitonpäivänä 23. kesäkuuta 2009 vapaussodan päämuistomerkki, joka kuvasi Viron vapaudenristiä. Suunnitelmia vastaavan muistomerkin pystyttämisestä oli laadittu jo 1930-luvulla. Katso myös Baltian ketju Lähteet Aiheesta muualla Viron uudelleenitsenäistyminen , Tuglas-seura. ”Laulava vallankumous” sulatti ”neuvostojään” Baltiasta. Lapin yliopisto. Viron historia Kansalaistottelemattomuus


text: Liivi (līvõ kēļ) on uralilaisten kielten päähaaraan eli suomalais-ugrilaisiin kieliin kuuluva kieli, joka on suomen lähisukukieli, eli itämerensuomalainen kieli. Lähin liivin sukukieli on viro. Liivin kieltä puhuivat liiviläiset Latviassa Kuurinmaalla Liivinrannassa. Laajasti levinneen uutisen mukaan kielen viimeinen syntyperäinen puhuja, Viktor Berthold, kuoli vuonna 2009, mutta todellisuudessa viimeinen liivin äidinkielinen puhuja oli kanadanliiviläinen Grizelda Kristiņa, joka kuoli 103-vuotiaana 2. kesäkuuta 2013. Vuonna 2022 uutisoitiin, että Latviassa elää täysin liivinkielinen 2,5-vuotias lapsi, jonka vanhemmat ovat liivin kielen aktivisteja. Historia Kielitieteilijät eivät ole täysin varmoja siitä, miten liivin kieli erosi muista itämerensuomalaisista kielistä. Epäselvyyttä on esimerkiksi siitä, onko liivi läheisempää sukua eteläviron kieliryhmän kielille vai pohjoisvirolle. Paikannimistötutkimuksen perusteella liivinkielisten alueet ulottuivat ennen paljon nykyistä laajemmalle. Liivinkielisten paikannimien verkko kattaa noin puolet nykyisen Latvian alueesta. Monet liivinkieliset ovat siirtyneet käyttämään indoeurooppalaista latvian kieltä eli lättiä, jota Latviassa pääasiallisesti puhutaan. Latvian kieli on kuitenkin saanut paljon vaikutteita liivistä; latvian eroavaisuudet liettuaan nähden ovat osittain liivin vaikuttamia. Toisin päin latvian kieli on vaikuttanut liiviin hyvin voimakkaasti, niin sanastoon kuin kielioppiinkin. Latvian kielen vaikutus onkin erkaannuttanut liiviä huomattavasti muista itämerensuomalaisista kielistä. Liivinmaa kristillistyi Baltian alueista ensimmäisenä. Keskiajalla Saksalainen ritarikunta taisteli liiviläisiä ja muita Baltian pakanakansoja vastaan pakottaen nämä kasteeseen. Liivin kielen alkuperäinen alue käsitti sekä Liivinmaan länsiosan että Kuurinmaan pohjoisosan. Liivinmaalla puhutuista murteista katosi viimeisenä Salatsin liivi 1800-luvulla. Itäliivin ja länsiliivin murteisiin jakautuva Kuurinmaan liivi on säilynyt nykypäiviin asti. Matteuksen evankeliumin käänsi Kuurinmaan liivin länsimurteelle pizālainen opettaja Jan Princ ja itämurteelle Nika Pollmann. Kummankin version tarkisti ja viimeisteli F. J. Wiedemann. Britannian ja ulkomaiden raamattuseura toimitti vuonna 1863 kummastakin 250 kappaleen painoksen, joka jaettiin Liivinrannan asukkaille. Vielä 1930-luvulla liivin kielellä kirjoitettiin merkittävää kirjallisuutta. Esimerkiksi Uusi Testamentti käännettiin tuolloin liiviksi. Merkittävimpiä tuon ajan kirjallisuuden vaikuttajia olivat Kōrli Stalte ja Peter Damberg. Myös suomalaiset ja virolaiset kielentutkijat, kuten Lauri Kettunen, vaikuttivat liivinkielisen kirjallisuuden kehittymiseen. Ponnisteluista huolimatta Uutta testamenttia ei saatu heti julkaistua, vaan se julkaistiin rahoitusvaikeuksien tähden vasta vuonna 1942. Sitä ennen kuitenkin julkaistiin vuonna 1936 Edgar Vaalgamaan kääntämä katekismus (Pišķi katkismus) ja vuonna 1937 yhtenä niteenä evankeliumit sekä Apostolien teot. Nykytilanne Latvian kieltä käyttämään siirtyneet liiviläiset vaikuttivat latvian kielen liiviläismurteisiin, joita puhutaan sekä Kuurinmaalla että Liivinmaalla. Olennainen ero latvian kieleen näillä murteilla on, että niiden puhujat käyttävät liivin kielen mukaista ääntämystapaa. Liivinkielinen kuukausijulkaisu Līvli (suom. Liiviläiset), joka alun perin ilmestyi joulukuusta 1931 elokuuhun 1939, herätettiin jälleen henkiin vuonna 1992. Nyt lehti on tosin latviankielinen. Liivin kieli on hävinnyt normaalista käytöstä täysin. Isovanhemmilta opittuna kielenä sitä puhuu arviolta kymmenen ihmistä. Lisäksi on vielä noin kymmenen kielen opetellutta kielentutkijaa ja viisi kielen itsenäisesti opiskellutta. Vielä useampi on osallistunut liiviläisille kesäleireille tai yliopistokursseille ja oppinut näin ymmärtämään kieltä, mutta eivät käyttämään sitä keskustelemiseen. Liivinkieliseen opetukseen kouluissa osallistuu noin kymmenen henkeä, joista suurin osa on etnisiä liiviläisiä. Liivinkielistä tekstiä pystyy lukemaan arviolta 50–60 henkilöä. Vuoden 2011 lopussa liivin kielellä pystyi kattavasti keskustelemaan noin 20 etnistä liiviläistä. Liivinkielistä runoutta on julkaistu suomeksi kaksikielisessä antologiassa Kerran olin taivaan suolajärvi, jonka runoilijat ovat Valt Ernštreit, Baiba Damberg ja Ķempi Kārl. Kokoelman on toimittanut ja runot suomentanut raakakäännöksen pohjalta Olli Heikkonen. Vuonna 2022 kieliaktivistipariskunta Renāte ja Jānis Medņu julkaisivat lapsille ja heidän vanhemmilleen suunnatun oppikirjan, joka on nimetty heidän liiviä äidinkielenään puhuvan lapsensa Kuldin mukaan. Suomeksi teoksen nimi merkitsee 'kultalapsi' ja nimi Kuldi 'kulta'. Opetus Liivin kieltä opetetaan perustasolla muutamissa kouluissa Riiassa, Staicelessä, Ventspilsissä, Kolkassa ja Dundagassa. Lisäksi opetusta järjestetään vuosittain järjestettävillä kesäleireillä. Liiviläisten kulttuurikeskus järjestää puhujaryhmiä, joiden tarkoituksena on pitää liivin kieltä elossa normaalissa puhekäytössä. Liivin kieltä voi opiskella ylemmällä tasolla Helsingin ja Turun yliopistoissa Suomessa, Tarton yliopistossa Virossa, Budapestin yliopistossa Unkarissa sekä Latvian yliopistossa. Säännöllisesti sitä opetetaan kuitenkin vain Tarton ja Latvian yliopistoissa, muissa yliopistoissa se yleensä sisältyy itämerensuomalaisten kielten yleiseen opetukseen. Kielen piirteet Liivin kielelle tyypillinen piirre on painottomien tavujen redusoituminen. Sama piirre on havaittavissa myös viron kielessä, mutta liivissä se vaikuttaa voimakkaampana. Latvian kielen vaikutuksesta ö ja ü ovat vaihtuneet e:ksi ja i:ksi. Liivi kuuluu periferiakieliin, eli siitä puuttuu astevaihtelu. Liivissä h on kadonnut kaikkialta. Liivin kieltä kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla: A a, Ā ā, Ä ä, Ǟ ǟ, B b, (C c), D d, Ḑ ḑ, E e, Ē ē, F f, G g, H h, I i, Ī ī, J j, K k, L l, Ļ ļ, M m, N n, Ņ ņ, O o, Ō ō, Ȯ ȯ, Ȱ ȱ, Õ õ, Ȭ ȭ, P p, (Q q), R r, Ŗ ŗ, S s, Š š, T t, Ţ ţ, U u, Ū ū, V v, (W w, X x, Y y), Z z, Ž ž. Suluissa olevia kirjaimia käytetään vain vieraskielisten nimien kirjoittamiseen. Mainitsemisen arvoinen muoto-opillinen erityispiirre on kieltoverbin muinaisen menneen ajan taivutuksen säilyminen, joka on kieliryhmän muista kielistä käytännössä kadonnut. Persoonaprononimit Demonstratiivipronominit {| class=wikitable ! !! Yksikkö tämä, tuo !! Monikko nämä, nuo |- ! Nominatiivi | sīe/se | ne |- ! Genetiivi | sīe/se | nänt |- ! Datiivi | sīen | näntõn |- ! Translatiivi | sīeks/sīekõks | näntkõks |- ! Partitiivi | sīeda | nēḑi |- ! Inessiivi | sīes/sīessõ | nẽšši |- ! Elatiivi | sīest/sīestõ | nēšti |- ! Illatiivi | sīezõ | nēži |} Kielinäyte Tēriņtš!Terve!Jõvā pǟva! / Jõvvõ päuvõ!Hyvää päivää!Minnõn eņtšõn um vajāgMinä itse tarvitsenMa sīeda kūliz eņtš izāstMinä kuulin sen (omalta) isältäniMinā rõkāndõb rāndakīeldõ Minä puhun rantakieltä ('liiviä') Tämpõ um nei knaš āigaTänään (Tänä päivänä) on niin kaunis ilmaikš, kakš, kuolm, nēļa, vīž, kūž, seis, kōdõks, īdõks, kim yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, kuusi, seitsemän, kahdeksan, yhdeksän, kymmenen'' “Kui kaj, ku vīmõ sadāb!” kītiz liepālind istõs līed allõ. “Nǟ, väggi sūr kaj!” rõkāndiz miedlinki, kis istīz liepālindõn ležgõl. “Až paldīņ vȯlks knaš āiga,” kītiz vel liepālind, “siz ma līndaks pids nurmõ ja nītõ mängõs.” “Bet ma,” kītiz miedlinki, “ma līndaks tīe jūrõ ja kuoŗŗõks kubbõ pǟgiņ magḑizt mietā.” "Kuinka sääli, kun sataa (*'vihmaa sataapi')!", sanoi perhonen, joka istui lehden alla. "Kyllä, tosi surullista ('väen suuri kaiho')", sanoi mehiläinen, joka istui perhosen vieressä. "Jos sää olisi nyt hyvä", sanoi vielä perhonen, "silloin ('siis') minä lentäisin pelloilla ('nurmilla') ja niityillä". "Mutta minä", sanoi mehiläinen, "minä lentäisin töihin ('työn juureen') ja keräisin paljon makeaa hunajaa ('mettä')". *Sulkeissa kirjoitetut käännökset ovat kirjaimellisia etymologisia käännöksia liivin ja suomen sukulaisuuden havainnollistamiseksi. Lähteet Kirjallisuutta Kettunen, Lauri: Livisches Wörterbuch : mit grammatischer Einleitung. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura 1938. Posti, Lauri: Grundzüge der livischen Lautgeschichte. Helsinki, 1942. Tveite, Tor: The case of the object in Livonian : a corpus based study. Helsinki: Helsingin yliopisto, Suomalais-ugrilainen laitos, 2004. Wiik, Kalevi: Liivin katko. Turku: Turun yliopisto 1989. Aiheesta muualla Virtual livonia Liivinkielinen Wikipedia hautomossa Liivin kielen e-sanakirja Itämerensuomalaiset kielet Latvian kielet Liiviläiset Euroopan kuolleet kielet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Lokakuu on gregoriaanisessa ja juliaanisessa kalenterissa vuoden kymmenes kuukausi. Se on pohjoisella pallonpuoliskolla syksyn ja eteläisellä pallonpuoliskolla kevään toinen kuukausi. Lokakuuta edeltää syyskuu ja sitä seuraa marraskuu. Lokakuun pituus on 31 päivää. Eteläisessä Suomessa lokakuu on runsaiden syyssateiden, syysmyrskyjen, viileiden säiden ja pimenevien iltapäivien aikaa. Pohjoisessa se on tyynempää ja kylmempää talven alun ja ensilumen aikaa. Lokakuun latinankielinen nimi october tulee kahdeksaa merkitsevästä sanasta octo, sillä aikoinaan lokakuu oli roomalaisen kalenterin kahdeksas kuukausi. Kuukausi oli maaliskuun, toukokuun ja heinäkuun ohella Caesarin ajanlasku-uudistuksen alkuperäisiä 31 päivän kuukausia. Loput yhtä pitkät kuukaudet tulivat, koska Caesarin tekemän jaon seurauksena vuodessa olisi ollut 355 päivää, joten hänen oli lisättävä puuttuvat kymmenen päivää muihin kuukausiin. Lokakuu on Euroopan unionin maissa vuoden pisin kuukausi kesäajasta pois siirtymisen johdosta. Sen pituus EU-maissa on 745 tuntia, kun muiden 31-päiväisten kuukausien pituus on 744 tuntia paitsi maaliskuun, jonka pituus on kesäaikaan siirtymisen vuoksi 743 tuntia. Lokakuu Suomessa Keskilämpötila Lokakuun keskilämpötilat eri puolilla Suomea vaihtelevat. Vantaalla lokakuun keskilämpötila on noin +6–7 astetta, Lahdessa noin +4,5–5,5 astetta, Tampereella noin +4–5 astetta, Kuopiossa noin +2,5–3,5 astetta, Oulussa noin +2–3 astetta ja Sodankylässä noin –1–0 astetta. Suomen säähistorian myöhäisin 20 asteen ylitys, 20,9 °C, mitattiin 14. lokakuuta 2018. Ensimmäiset yöpakkaset ja kuura tulevat yleensä lokakuun alussa Etelä-Suomessa ensimmäistä kertaa. Tyypillinen päivälämpötila on Etelä-Suomessa lokakuun alussa noin 10–12 astetta ja kuun lopulla enää noin 5–7 astetta. Pohjoisessa päivälämpötila on kuun alussa 5–7 astetta ja kuun lopussa yleensä enää hieman plussan puolella, tai jopa nollassa. Viime vuosina termisen kesän loppu on joitain kertoja venynyt lokakuun puolelle eteläisessä Suomessa; esimerkiksi vuonna 2005 kesä päättyi ennätysmyöhään sekä vuonna 2012 kuun alun yölämpötilat olivat monin paikoin harvinaisen lämpimiä; esim. Helsingin Kaisaniemessä oli viiden vuorokauden jakso, jonka aikana lämpötila pysytteli 10 asteen yläpuolella yötä päivää. Muutoinkin 2000-luvun aikana lokakuut ovat huhtikuiden ohella lämmenneet eniten. Syksyn eteneminen Suomen etelä- ja lounaisrannikolla ruska on komeimmillaan lokakuun ensimmäisellä viikolla, jatkuen hiipuen lokakuun lopulle, jolloin maisema on jo pääosin paljas, mutta lämpiminä vuosina sitkeämmät lehdet pysyvät puussa vielä marraskuulle asti. Lapissa ruska on lokakuussa enää muisto vain. Ensilumi sataa Lapissa yleensä lokakuun alussa, pysyvä lumi saadaan Pohjois-Lapin tunturiseuduille usein jo lokakuun puolessa välissä ja Etelä-Lapissakin yleensä kuun lopulla. Etelä-Suomessa lumisateet sen sijaan eivät ole lokakuussa edes jokavuotisia. Ensilumi sataa etelärannikolle tavallisesti vasta marraskuun aikana. Lokakuussa auringonpaistepäiviä on koko Suomessa niukasti. Lokakuussa on marraskuun ohella sadepäiviä ja pilvisiä harmaita päiviä eniten verrattuna muihin vuoden kuukausiin, varsinkin eteläisessä Suomessa. Arktiset kylmänpurkaukset voivat ajoittain tuoda lokakuussa selkeää mutta kylmää polaari-ilmaa pohjoisesta, mutta nämä kylmemmät jaksot jäävät usein väliaikaiseksi vain esim. viikonlopun kestäväksi jaksoksi, minkä jälkeen sää uudelleen lauhtuu lännestä saapuvien matalapaineiden ansiosta. Lokakuussa enimmät sateet ovat lähinnä pitkäkestoisia Atlantilta kulkeutuvia tihkusateita. Joidenkin muuttolintujen päämuutto sijoittuu Etelä-Suomessa vasta lokakuun alkupäiviin. Sienestys- ja marjastusaika alkaa lokakuulla olla jo ohi. Lokakuussa on toisinaan kunnon yöpakkasia Etelä-Suomea myöten. Ukkosia lokakuussa on silloin tällöin, usein merellä, mutta saattaa niitä silloin tällöin päästä rantautumaan mantereen puolellekin, kuten kävi vuonna 2011. Rannikkoseudut ovat lokakuussa useimmiten jopa useita asteita sisämaata leudompia. Tämän takia esimerkiksi pitkän ajan sääennusteissa voidaan rannikko sulkea kokonaan pois yleisennusteesta ja tehdä rannikolle oma paikallinen sääennuste. Lokakuu muualla Eteläisellä pallonpuoliskolla Eteläisellä pallonpuoliskolla lokakuu on kevätkuukausi. Antarktiksella lämpötilat pysyvät normaalisti pakkasen puolella lokakuun aikana. Esperanzassa lokakuun keskilämpötila on noin –3,6 astetta ja Vostokissa noin –57,4 astetta. Kyseisissä paikoissa alkaa kuitenkin yöttömän yön aika. Etelä-Georgian saarella keskilämpötila on noin +1,8 astetta, mutta siellä voi esiintyä silloinkin pakkasia, mutta saatetaanpa käydä kesäisissäkin lukemissa. Ushuaiassa keskilämpötila on lokakuussa noin +6,5 astetta. Yöpakkasia saattaa esiintyä, mutta siellä ollaan lokakuussa jo selkeästi kesäisemmissä lukemissa kuin edellä mainituissa. Sydneyn lämpötilalukemat ovat jo selkeästi korkeammat lämpölukemat. Keskilämpötila on noin +17,8 astetta. Darwinissa – joka on lähempänä päiväntasaajaa – ollaan koko ajan muutenkin kesälukemissa. Lokakuussa siellä on noin +29,1 asteen lämpötila. Eteläinen pallonpuolisko ottaa lokakuussa vastaan muutamia lintujamme. Pohjoisella pallonpuoliskolla Pohjoisella pallonpuoliskolla lokakuu on syyskuukausi. Venäjän Diskonissa ollaan lokakuussa jo talvilukemissa. Keskilämpötila on noin –8,3 astetta. Kaamosaika alkaa siellä silloin. Tukholma on lokakuussa vasta valmistautumassa talveen. Keskilämpötila on noin +7,5 astetta. Miami taas valmistautuu tällöin kuivakauteen. Keskilämpötila siellä on noin +27 astetta ja sademäärä vain 160,8 millimetriä. Esimerkiksi elokuun sademäärä 225,6 millimetriä osoittaa, että lokakuussa sade vähenee Miamissa ja paikka valmistautuu talven kuivuuteen. Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Linnunrata on galaksi, jossa Maa ja aurinkokuntamme sijaitsevat. Muodoltaan Linnunrata on kiekon muotoinen sauvaspiraaligalaksi ja kooltaan keskimääräistä galaksia suurempi. Linnunradassa on satoja miljardeja tähtiä. Oma aurinkokuntamme sijaitsee 26 000 valovuoden (8 000 parsekin, pc) ± 1 400 valovuoden etäisyydellä galaksin keskustasta Orionin haaraksi kutsutussa kierteishaaran osassa. Linnunradan keskustassa on pistemäinen radiolähde Sagittarius A* ja todennäköisesti supermassiivinen musta aukko. Linnunrata kuuluu galaksijoukkoon, jossa on kolme suurta ja yli 50 pientä kääpiögalaksia. Näistä Linnunrata on toiseksi suurin. Linnunradalla on seuralaisenaan useita kääpiögalakseja. Johtuen sijainnistamme vain 20 valovuotta galaksin keskitason yläpuolella näemme Linnunradan yötaivaalla koko taivaankannen halki kulkevana himmeänä juovana. Pimentävien pölypilvien takia näemme siitä vain osan, mutta muilla kuin näkyvällä valon aallonpituuksilla on mahdollista havaita pölypilvien takaa tulevaa säteilyä. Etymologia Linnunradan suomenkielinen nimitys palautuu muinaissuomalaisten uskomuksiin. Linnunradan uskottiin olevan itämerensuomalaisten pyhän linnun joutsenen reitti taivaan halki lintukotoon. Monissa kielissä Linnunrataa kutsutaan maitoon viittaavilla nimityksillä (kuten latinan Via lactea ja sen jälkeläiset). Se johtuu siitä, että kreikkalaisen mytologian mukaan Linnunrata oli syntynyt Hera-jumalattaren maidosta. Sijainti Linnunrata kuuluu paikalliseen galaksiryhmään, jossa on viitisenkymmentä tunnettua galaksia. Linnunrata on yksi ryhmän kolmesta hallitsevasta suuresta kierregalaksista Andromedan galaksin ja Kolmion galaksin ohella. Linnunrata seuralaisineen kuuluu galaksiryhmän toiseen alaryhmään. Ikä ja historia Vanhin tunnettu Linnunradan tähti muodostui 13,5 miljardia vuotta sitten eli 300 miljoonaa vuotta alkuräjähdyksen jälkeen. Tähti sijaitsee Linnunradan ulko-osien halossa. Galaksin ohuen kiekon tähtien iäksi on arvioitu 7,1–10,5 miljardia vuotta. Linnunrata on kasvanut nykyiseen muotoonsa liittämällä itseensä materiaalia törmäyksissä muiden galaksien kanssa. Linnunradassa muodostuu pölystä ja kaasusta tiivystymällä koko ajan uusia tähtiä. Nykyisin tähtiä muodostuu suhteellisen harvakseltaan, noin yhden tai kahden Auringon massan edestä vuosittain. Tähtien syntyminen ei ole ollut tasaista, vaan miljardi vuotta sitten sekä kahdeksan miljardia vuotta sitten Linnunradan keskustassa uusia tähtiä syntyi paljon nykyistä nopeammin. Uusien tähtien syntyessä samalla vanhoja tähtiä kuolee. Aurinkokuntamme kiertää Linnunradan ympäri 250 miljoonassa vuodessa. Läheinen Andromedan galaksi ja Linnunrata lähestyvät toisiaan 110 kilometrin sekuntinopeudella ja törmäävät noin 4 miljardin vuoden kuluttua muodostaen mahdollisesti suuren elliptisen galaksin tai jättimäisen spiraaligalaksin. Muoto Linnunrata on sauvamallinen kierregalaksi eli sauvaspiraaligalaksi. Sen perusosat ovat litteä, pyörivä kiekko spiraalihaaroineen sekä ytimen ympärillä oleva paksumpi tähtikiekko eli keskuspullistuma. Linnunradan sakarat lähtevät keskustassa olevan niin sanotun sauvan molemmista päistä. Maasta sauva näkyy vinosti toisesta päästä, sillä sauvan pituussuunta poikkeaa noin 15 astetta linjasta, joka kulkee Auringosta Linnunradan keskustaan. Linnunradan kiekko on ulko-osistaan hieman vääntynyt, sillä kaasupilvet painavat toisella puolella galaksia vähän tason alapuolelle ja toisella puolella yläpuolelle. Päähaaroja Linnunradassa on kaksi: Kilven–Kentauruksen (Scutum-Centaurus) ja Perseuksen haarat. Näiden lisäksi on kolme heikompaa, pääasiassa kaasua ja nuorien tähtiä tiivistymiä sisältävää kierteishaaraa: Kulmaviivoittimen ja Jousimiehen haarat sekä Ulompi haara. Koko Linnunrata on muihin galakseihin verrattuna melko suurikokoinen. Vuonna 2019 Linnunradan massaksi arvioitiin 1 500 miljardia Auringon massaa. Siitä 10 prosenttia on näkyvää ainetta ja 90 prosenttia pimeää ainetta. Linnunradan näkyvän aineen muodostama kiekko on läpimitaltaan 200 000 valovuotta eli runsaat 60 000 parsekia tai 60 kpc. Uloimmat tähdet ovat hyvin harvassa. Keskuspullistuman läpimitta on 30 000 valovuotta (9 kpc) ja kiekon paksuus 700 valovuotta (200 pc). Arviot Linnunradan tähtien määrästä vaihtelevat yleensä sadan miljardin ja neljänsadan miljardin välillä. Arviot perustuvat Linnunradan kokonaismassaan, tähtien osuuteen massasta ja arvioon tähtien keskimääräisestä koosta. Tähdistä 1,6 miljardin eli noin yhden prosentin sijainti ja kirkkaus on selvitetty. Uusimman ja tarkimman mittauksen on tehnyt Gaia-luotain vuosina 2016–2018. Rakenne Linnunradan näkyvästä massasta noin 90 prosenttia on tähtiä. Suurin osa massasta on vanhoissa punaisissa tähdissä, mutta suurin osa valosta tulee nuorista ja kuumista tähdistä. Kaasupilviä Linnunradan näkyvästä massasta on noin 10 prosenttia. Kaasupilvet ovat pääasiassa vetyä. Kaasun määrä on noin yksi atomi kuutiosenttimetrissä. Kaasu esiintyy suurina pilvinä, joiden välissä on harvempia alueita. Suuri osa Linnunradan kaasupilvistä on peräisin kuolleista tähdistä. Tähtienvälistä pölyä Linnunradan näkyvän aineen massasta on yksi tuhannesosa. Pöly heikentää tähtien valoa, minkä vuoksi Maasta ei pysty näkemään Linnunradan keskustaan asti. Linnunradan massasta suurin osa, noin viisi kuudesosaa, on pimeää ainetta. Se on harvaa ja tasaisesti jakautunutta, ja sen vaikutus tulee esille vain Linnunradan ulko-osissa. Sitä ei voi nähdä, mutta sen painovoima tuntuu. Keskus Linnunradan keskus sijaitsee Jousimiehen tähdistön suunnalla, ja sen etäisyys Auringosta on noin 26 000 valovuotta (8 kpc). Keskustassa on tähtiä, kaasua ja pölyä, kuten muuallakin galaksissa. Pöly esiintyy erillisinä pilvinä, ja kaasu muodostaa kaaria, renkaita ja muita, selittämättömiä muotoja. Linnunradan ytimessä kahden sisimmän parsekin sisällä on massaa noin kuuden miljoonan Auringon massan verran. Sisimmän parsekin sisällä on tiheä tähtijoukko. Tähdet ovat syntyneet yhtä aikaa 3–6 miljoonaa vuotta sitten. Tähtijoukon keskustassa tähtitiheys on jopa 30 000 tähteä kuutioparsekissa. Se vastaa sitä, että Aurinkoa lähin tähti olisi Auringosta alle kahden Pluton etäisyyden päässä eikä planeetoilla olisi yötä lainkaan, sillä viereiset tähdet valaisisivat taivaan. Keskus on liikkumaton pistemäinen radiolähde Sagittarius A*, lyhyemmin Sgr A*. Se on kooltaan 2,4 AU:n läpimittaa, ja sen massaksi on arvioitu 4,3 tai 4,6 miljoonaa Auringon massaa. Sgr A*:n aktiivinen, säteilypurkauksia päästelevä alue on ilmeisestikin Linnunradan keskustan mustaa aukkoa ympäröivä kertymäkiekko, joka on aurinkokuntamme sisäosien läpimittainen. Linnunradan keskustan musta aukko on läpimitaltaan 25 miljoonaa kilometriä. Tämän supermassiivisen mustan aukon lisäksi Linnunradan keskustassa on yhden arvion mukaan noin 10 000 pienempää mustaa aukkoa, joskin vain pieni osa niistä on toistaiseksi löydetty. Osa keskustan tähtijoukon tähdistä kiertää Sgr A*:ä ellipsiradalla. Kahden tähden havaittuun kierrokseen on mennyt 11,5 ja 16 vuotta. Linnunradan keskipistettä ympäröi laaja molekyylirengas, jonka isoakseli on noin 6,5 valovuoden (2 pc) pituinen. Rengas on 65 astetta kallellaan Linnunradan tasoa vastaan. Kaasu kiertää renkaassa noin 100 kilometrin sekuntinopeudella sen tasossa keskustan ympäri. Renkaassa näkyy usean kaasumolekyylin spektriviivoja. Renkaan sisäpuolella on minispiraali. Linnunradan keskustasta kohtisuoraan Linnunradan tasoa vastaan lähtee voimakas säikeinen kaasukaari, jossa on sata kertaa voimakkaampi magneettikenttä kuin Linnunradassa yleensä. Ulko-osat Linnunradan ulko-osissa on hypernopeita tähtiä, galaksienvälisiä kaasupilviä, hajoavia minigalakseja, kuumaa kaasua sekä pimeää massaa. Linnunradan tähtien kiertonopeus on noin 200 kilometriä sekunnissa, eikä se vaihtele sen mukaan, kuinka kaukana tähti on galaksin keskustasta. Kiertonopeus säilyy samana myös Linnunradan näkyvän kiekon ulkopuolelle. Näkyvän kiekon ulkopuolella on kuumaa kaasua tasaisena sumuna, jonka lämpötila on jopa 2,5 miljoonaa astetta. Kaasua kutsutaan Linnunradan haloksi. Tämä pallomainen kuuma halo ulottuu joka puolella Linnunradan ympärillä vähintään 300 000 tai 500 000 valovuoden (100 tai 150 kpc) etäisyydelle. Sen tiheys on hyvin alhainen mutta massa valtava, yhtä suuri kuin kaikkien Linnunradan tähtien. Kuuma kaasu on syntynyt tähdistä, jotka ovat räjähtäneet supernovana ja singonneet ympärilleen nopeasti liikkuvaa kaasua. Kaasussa on tihentymiä ja aukkopaikkoja, jotka ovat syntyneet supernovaräjähdyksissä halon sisällä. Linnunradan ulkolaitojen erilliset kaasupilvet liikkuvat yleensä suurella nopeudella ylös- tai alaspäin, ja niitä on ilmeisesti ainakin kolmea eri lajia. Osa niistä on karannut jostain toisesta galaksista ja lähestyy Linnunrataa. Toiseen ryhmään kuuluvat pilvet, jotka ovat peräisin Linnunradan keskustassa olevista ”galaktisista suihkulähteistä” ja liikuvat hitaasti Linnunradan kiekkoa kohti. Kolmanteen kaasupilvien ryhmään kuuluvat pilvet liikkuvat keskinopeuksilla. Niitä tunnetaan toistasataa ja ne nähdään Linnunradan halossa noin miljoonan valovuoden (300 kpc) läpimittaisena joukkona. Suurin osa pilvistä on saattanut syntyä noin 500 miljoonaa vuotta sitten, kun Suuri ja Pieni Magellanin pilvi törmäsivät yhteen ja seuranneissa supernovaräjähdyksissä suuria määriä kaasua sinkoutui ulos Magellanin pilvistä. Osa kaasusta hajosi sumuksi Linnunradan haloon. Erillisten pilvien yhteismassa on arviolta noin kolme miljardia Auringon massaa. Linnunradan halon läpimitta on 300 000 valovuotta (90 kpc). Halon ulkolaidoilla on yksittäisiä tähtiä. Tähdistä uloimpia ovat niin sanotut hypernopeat tähdet, joiden nopeus ulospäin on jopa 700 kilometriä sekunnissa eli ne ovat karkaamassa Linnunradasta galaksienväliseen avaruuteen. Nämä tähdet ovat syntyneet kaksoistähtijärjestelmistä, joista musta aukko on singonnut tähden ulos Linnunradasta. Halossa on myös hitaampia tähtiä, jotka ovat hypernopeiden tähtien tavoin sinkoutuneet avaruuteen mustan aukon läheltä. Ne ovat niin hitaita, että kääntyisivät ratansa uloimmalta pisteeltä takaisin alaspäin elleivät räjähtäisi jo sitä ennen supernovana. Linnunradan halossa tunnetaan satoja erilaisia tähtijoukkoja, joista osa on pallomaisia, osa Linnunrataa seuraavia kääpiögalakseja ja isompia galakseja, kuten Magellanin pilvet. Lähin tunnettu Linnunradan seuralaisgalaksi on Jousimiehen tähdistön kääpiöellipsoidi, jonka etäisyys on puolet Magellanien pilvien etäisyydestä. Kaikkien näiden yhteenlaskettu massa on selvästi alle Linnunradan massan. Pimeän aineen massa leviää pallomaisena, ehkä hieman litistyneenä alueena Linnunradan ympärille jopa miljoonan valovuoden (300 kpc) etäisyydelle asti, siis puolimatkaan Linnunradan ja Andromedan galaksin välillä. Havaitseminen Maasta Linnunrata on havaittavissa Maan pinnalta parhaiten pimeänä, kuuttomana ja lumettomana yönä kaukana valosaasteesta. Silloin se on paljain silmin nähtävissä vaaleana utumaisena nauhana, joka kulkee taivaan halki. Linnunradassa näkyvät tummat kohdat ovat avaruuspölyä. Paljain silmin näkyvä Linnunrata menee vähintään osittain päällekkäin 30 tähdistön kanssa. Pohjoisella pallonpuoliskolla Linnunrata kulkee muun muassa Orionin, Ajomiehen, Perseuksen, Kassiopeian, Jousimiehen ja Skorpionin kautta. Eteläisellä pallonpuoliskolla Linnunrata kulkee muun muassa Kulmaviivoittimen, Harpin, Etelän ristin ja Kölin kautta. Galaksin keskus sijaitsee Jousimiehen tähdistön suunnalla. Kaikki Linnunradan paljain silmin näkyvät tähdet ovat alle 6 500 valovuoden (2 kpc) etäisyydellä Auringosta. Suurilla kaukoputkilla nähdään noin kaksi kertaa kauempana olevia tähtiä. Radioteleskoopeilla on 1950-luvun lopulta lähtien pystytty näkemään sitäkin kaukaisempia tähtiä. Myöhemmin kartoitus on tarkentunut, kun sitä on tehty erilaisilla radioaallonpituuksilla. Infrapuna-alueella Linnunrataa on kartoitettu 1980-luvulta lähtien, sillä infrapunasäteily etenee avaruuden pölyn läpi lähes yhtä hyvin kuin radiosäteily. Nykyään Linnunrata on kartoitettu kaikilla sähkömagneettisen säteilyn aallonpituuksilla. Linnunradan muotoa oli pitkään vaikea selvittää sisältä käsin. Muoto on selvitetty yhdistelemällä Linnunradasta sähkömagneettisen säteilyn eri aallonpituuksilla saatuja havaintoja kuviin, joita on saatu muista galakseista. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Tutkija kiersi maapalloa ja sai otettua panoraamakuvan linnunradasta (Tekniikka ja Talous, 2009) The Atlas of the Universe: Linnunrata. Syvin kuva Linnunradan röntgenlähteistä 52 Tähtitiede Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Linnanmäki (, puhekielessä Lintsi) on Helsingissä Alppiharjun kaupunginosassa sijaitseva huvipuisto, joka avattiin vuonna 1950. Linnanmäellä on 41 erilaista huvipuistolaitetta. Linnanmäellä on pohjoismaisista huvipuistoista eniten laitteita kävijämäärään nähden. Huvipuistossa on lisäksi muita kohteita, kuten pelihalleja, huvipuistopelejä, kioskeja, ravintoloita, Peacock-teatteri sekä Pohjoismaiden ainoa Sea Life -keskus, Sea Life Helsinki. Huvipuistossa vierailee päivittäin noin 7 000 kävijää ja vuosittain yli miljoona kävijää. Elokuussa 2006 Linnanmäellä vieraili huvipuiston 50. miljoonas kävijä. Linnanmäen omistaa Lasten Päivän Säätiö, jonka liikevaihto oli vuonna 2014 noin 25 miljoonaa euroa. Matkailun Edistämiskeskuksen vuonna 2007 teettämän kyselyn mukaan Linnanmäki on Suomen suosituin matkailukohde. Lasten Päivän Säätiö jakaa vuosittain lastensuojeluun rahaa tuotostaan. Vuonna 2015 Lasten Päivän Säätiö jakoi 4,1 miljoonaa euroa lastensuojelutyöhön. Historia Alppi- ja Lenininpuistojen muodostaman virkistysalueen keskeltä vuokrattiin vuonna 1950 niin sanottu Vesilinnanmäen alue aluksi kolmeksi vuodeksi lastensuojelujärjestöille, jotka perustivat paikalle huvipuiston. Nimi tuli kahdesta vesitornista eli -linnasta, jotka sijaitsevat mäellä yhä edelleenkin. Toukokuussa 1950 avatun huvipuiston toiminnasta vastaa nykyisin vuonna 1956 perustettu Lasten Päivän Säätiö. Huvipuiston alue oli aluksi 5,37 hehtaarin laajuinen, mutta vuonna 1956 se laajennettiin yli 7 hehtaarin suuruiseksi. Vesilinnanmäki oli Alppipuiston korkein kallio, joka oli saanut nimensä mäellä sijaitsevista vesisäiliöistä. Linnanmäki on puolestaan lyhennys Vesilinnanmäestä. Vesisäiliöt eivät ole enää alkuperäisessä käytössään, sillä toinen niistä toimii nykyään sisävuoristorata Linnunrata extrana, toinen taas varastona. Linnanmäellä on kuollut huvipuisto-onnettomuuksissa kaksi ihmistä. Vuonna 1953 kuoli vuoristoradan kuljettaja. Vuonna 1985 kuoli henkilö, joka oli onnistunut avaamaan vaunun turvapuomin ja putosi vuoristoradasta. Lasten Päivän Säätiö Linnanmäen omistaa Lasten Päivän Säätiö, jonka perustivat vuonna 1956 kuusi tunnettua lastensuojelutyötä tekevää järjestöä (Lastensuojelun keskusliitto ry, Barnavårdsföreningen i Finland, Ensi- ja turvakotien liitto ry, Mannerheimin Lastensuojeluliitto ry, Parasta Lapsille ry ja Pelastakaa Lapset ry). Säätiö jakaa joka vuosi tuloksestaan perustajajärjestöilleen rahaa lastensuojelutyöhön (vuonna 2015 n. 4,1 milj. euroa). Säätiön ja samalla Linnanmäen toimitusjohtaja on Pia Adlivankin. Lasten Päivän Säätiö perusti lisäksi Tykkimäen huvipuiston vuonna 1986. Myöhemmin Tykkimäen puiston omisti yhtiö, jossa Lasten Päivän säätiö oli osakkaana, mutta se luopui tästä osakkuudesta vuonna 2005. Lasten Päivän Säätiön perustajatahot eli lastensuojelujärjestöt asettavat omia edustajiaan valtuuskuntaan, joka puolestaan nimittää Säätiön hallituksen. Linnanmäen toimitusjohtaja toimii hallituksen alaisuudessa. Johtoryhmään kuuluvat toimitusjohtaja, palvelujohtaja, tekninen johtaja, ravintolatoimen johtaja, markkinointiviestintäjohtaja sekä henkilöstöpäällikkö. Laitteet Linnanmäellä on 41 huvipuistolaitetta, joista seitsemän on maksutta asiakkaiden käytössä. Huvipuiston vanhin laite on karuselli, joka valmistui vuonna 1896. Suosituin laite on Vuoristorata, joka otettiin käyttöön vuonna 1951. Toiseksi suosituin laite oli vuoteen 2017 asti Vekkula, vuonna 1961 valmistunut hupitalo. Vekkula saapui kuitenkin käyttöikänsä päähän ja se purettiin huvipuistokauden 2017 jälkeen. Linnanmäellä on lisäksi useita muita kohteita, kuten vesitornin sisälle rakennettu avaruusaiheinen vuoristorata Linnunrata (entinen nimi Space Express), Rinkeli-maailmanpyörä, autorata sekä yksi vesilaite (Hurjakuru). Vuoristoradoista näyttävin on 52 metriin kohoava Ukko, joka kyyditsee ihmisiä 105 km/h nopeudella. Vuonna 2017 avattiin Linnanmäen Magia, joka on paistinpannun näköinen, hyvin nopeasti pyörivä laite. Kesäkuussa 2019 huvipuistossa avattiin uutuuslaite Taiga. Se on suurin laitehankinta Suomessa, ja sen huippunopeus on 106 km/h. Laitteen tieltä jouduttiin purkamaan paljon rakennuksia. Suuri osa Linnanmäeltä poistetuista laitteista on myöhemmin siirretty Lasten Päivän Säätiön aiemmin omistamaan Tykkimäen huvipuistoon Kouvolaan. Osa vanhoista laitteista on myös myyty muualle, ja osa on romutettu. Tilaa uusille laitteille on vuosien saatossa saatu myös esimerkiksi viheristutuksien paikalta. Istutusten vähentyessä huvipuistolaitteiden lukumäärä on vuosien saatossa noussut. Linnanmäki muutti kaikkien laitteidensa nimet suomenkielisiksi vuonna 2004, josta Helsingin yliopiston Suomen kielen laitos myönsi sille Vuoden kielihelmi -tunnustuksen. Vedenneidot Vedenneidot oli suosittu kohde, joka avattiin vuonna 1951. Kohteessa uimapukuihin pukeutuneet nuoret neidot asettuivat makaamaan vesialtaan yläpuolella olevalle tasanteelle. Altaat olivat verkon takana. Kävijät koettivat maksua vastaan osua pallolla verkkojen etupuolella tolpassa olevaan pudotusnappiin. Heiton osuessa maaliin tasanteen ylhäällä pitänyt lukko avautui ja vedenneito putosi veteen. 1970-luvun loppupuolella pudotettavana oli myös miehiä naisasiajärjestön kiinnitettyä asiaan huomiota tasa-arvon nimissä. Naisasialiitto Unioni piti hallin toimintaa naisten arvoa alentavana ja lähetti vuonna 1978 kirjelmän Linnanmäen johdolle. Tämän johdosta vedenneitohalli suljettiin vuonna 1980. Teatterit ja näyttämöt Linnanmäellä on myös vuonna 1956 rakennettu Peacock-teatteri, jossa aikoinaan pidettiin kansainvälisiä varietee-esityksiä. Ne olivat suosituimmillaan 1960-luvulla, jolloin niitä seurasi yli 100 000 katsojaa vuodessa. Myöhemmin niiden suosio kuitenkin väheni, kunnes ne lopetettiin kokonaan. Vuosina 1979–2009 ja jälleen vuodesta 2015 lähtien siellä on pitänyt alkukesäisin esityksiään Uusi Iloinen Teatteri (UIT). Keskellä Linnanmäkeä olevan aukion reunalla oli aikaisemmin suuri ulkonäyttämö katsomoineen, jolla esiintyi kesällä huvipuiston aukioloaikana muun muassa muusikkoja, teatteriryhmiä ja erilaisia akrobaatteja. Näyttämö kuitenkin purettiin vuonna 2007, jolloin sen kohdalle sijoitettiin uusi huvipuistolaite, Kirnu. Toiseen kohtaan Linnanmäelle, käytöstä poistetun autoradan sisään, rakennettiin uusi, entistä huomattavasti pienempi näyttämö, Ohjelmalava, joka sekin myöhemmin purettiin. Vuonna 2012 valmistui Linnanmäelle uusi esiintymislava, Estradi. Linnanmäen taideteokset Linnanmäen alueella on useita taideteoksia. Kuvia Lähteet Aiheesta muualla Linnanmäen kotisivut Linnanmäki huvipuisto.net-sivustolla Päivä Linnanmäellä, Suomen Filmiteollisuuden lyhytelokuva vuodelta 1963. Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Lars Levi (joskus suomennettu nimillä Lauri Leevi) Laestadius (Læstadius) (10. tammikuuta 1800 Arjeplog, Ruotsi – 21. helmikuuta 1861 Pajala, Ruotsi) oli ruotsinsaamelainen pappi, jonka mukaan on nimetty evankelis-luterilaisen kirkon herätysliike lestadiolaisuus. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1819 ja papiksi 1825. Papin työn lisäksi Laestadius oli kasvitieteilijä ja saamelaisen muinaisuskon tutkija. Hänestä tuli Ranskan Kunnialegioonan ritari. Elämä Perhe- ja sukutausta Lars Levi Laestadiuksen isä Karl Laestadius (1746–1832) työskenteli työnjohtajana Nasafjällin kaivoksella Västerbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Karl Laestadius oli Arjeplogin kirkkoherran Johan Laestadiuksen poika. Myös Karlin isoisä ja tämän isä olivat Arjeplogin kirkkoherroja, ja molempien nimi oli Johan Laestadius. Suvun kantaisä Johan Nilsson (1615–1697) oli kotoisin Ångermanlannin Ytterlännesin pitäjän Lästan kylästä. Laestadius on latinankielinen muunnos mainitun kylän nimestä. Hänen veljensä Petrus Laestadius (1802–1844) toimi pappina Ruotsin Lapissa. Isä Karl Laestadius solmi ensimmäisen avioliiton vuonna 1774 tukholmalaissyntyisen Brita Ljungin (1746–1798) kanssa. Avioliitossa syntyi kolme lasta, Karl Erik (1774–1817), Johan (1777–1828) ja Elsa Catharina (1779–1779). Toisen avioliiton Karl solmi leskeksi jääneen Anna Magdalena Hanssonin kanssa vuonna 1799. Pariskunta muutti Ruotsin Lappiin Jäckvikiin, jossa he viljelivät valtion tilaa Hornavan-järven rannalla. Ensimmäinen tästä avioliitosta 10. tammikuuta 1800 syntynyt lapsi kastettiin Lars Leviksi. Toinen lapsi syntyi 9. helmikuuta 1802 ja sai nimen Petrus. Laestadius oli kirjailija Lars-Levi Laestadiuksen isoisän isä. Lapsuus ja nuoruus Laestadiuksella oli saamelaiset sukujuuret. Larsin äiti Anna Magdalena kuuli kahdessa uninäyssä nimet Lars ja Levi. Näin hänen poikansa sai hätäkasteessa nimekseen Lars Levi Laestadius. Laestadius opiskeli lukion Härnösandissa veljensä Petruksen kanssa. He myös suorittivat yhdessä yliopiston Uppsalassa. Lupaavan kasvitieteilijän uran sijaan Laestadius ryhtyi papiksi, kun kasvitieteilijöiden suosija kauppaneuvos Casström häntä siihen kehotti. Auttaakseen Laestadiusta urallaan eteenpäin Casström lupasi suositella häntä ystävälleen, Härnösandin piispa E. A. Almqvistille. Pappistutkinnon suoritettua Laestadius vihittiin papiksi samaan aikaan veljensä Petruksen kanssa 20. helmikuuta 1825 Härnösandissa. Papin virkaan Laestadius määrättiin heti pappisvihkimyksen jälkeen synnyinpitäjänsä Arjeplogin varapastoriksi sekä samanaikaisesti lappalaisten lähetyssaarnaajaksi. Lupaa kysymättä piispa Ahlqvist laittoi Laestadiuksen nimissä hakemuksen avoinna olevaan Kaaresuvannon kirkkoherran virkaan. Myöhemmin piispa pyysi luvan Laestadiukselta, että hän "ei tekisi omaa piispaansa valehtelijaksi". Laestadius ei voinut kieltäytyä, ja hänet nimitettiin Kaaresuvannon kirkkoherraksi 18. toukokuuta 1825. Vasta 26-vuotias Laestadius aloitti kirkkoherran viranhoidon toukokuun 1. päivänä vuonna 1826. Seurakunta oli Ruotsin pohjoisin, ja kartasta katsottuna hän oli "Ruotsin ylimmäinen pappi", kuten häntä leikillisesti on kutsuttu. Seurakuntalaisten määrä oli pieni ja seutu harvaanasuttua. Maisemat olivat karuja ja talvet kylmiä. Lisäksi Kaaresuvanto oli suomenkielistä aluetta, kun taas Laestadius puhui ruotsia ja äidinkieltään luulajansaamea. Oman haasteensa toi myös se, että seurakuntalaiset eivät olleet tulleet keskustelemaan papin kanssa hengellisistä asioista vuosikausiin. Työskennellen sinnikkäästi hän oppi kuitenkin muutamassa vuodessa suomen kielen. Laestadiuksen saarnatyyli oli alusta alkaen hyvin väkevää ja hänen käyttämänsä kielikuvat rikkaita. Hän haki vertauksia Lapin luonnosta, kansasta ja uskomuksista. Jumalasta Laestadius käytti mm. nimityksiä "taivaallinen vanhin" ja "viinimäen isäntä", kun taas paholainen oli esimerkiksi "hirmuinen susi" ja "tämän maailman lasimestari". Ilmeisesti vaikea isäsuhde oli syy siihen, että hän vierasti "Taivaan Isä" -nimityksen käyttöä. Hänen jumalkuvassaan oli feminiinisiä piirteitä, Jumalalla oli esimerkiksi rinnat. Vuonna 1848 Laestadius haki Pajalan kirkkoherran virkaa. Hän sai vaalissa eniten ääniä. Vaalista valitettiin mutta valitukset hylättiin ja Laestadius nimettiin lokakuussa 1848 Pajalan seurakunnan ensimmäiseksi kirkkoherraksi. Virkaan hän astui maaliskuussa 1849. Hengellinen herääminen Vuonna 1842 Laestadius sairastui vakavasti. Hän pelkäsi kuolevansa mutta oli varma, ettei elämällään olisi ansainnut muuta kuin helvetin tuskat. Hänen mieltään rupesi painamaan suunnaton syntitaakka, joka oli alkanut karttua jo aivan lapsuudesta ja nuoruudesta alkaen. Laestadius parantui taudistaan, mutta synnin taakka oli edelleen hänen edessään. Laestadiuksen poika Levi kuoli tuhkarokkoon 4-vuotiaana, mikä sai Laestadiuksen miettimään kuolemaa entistä syvemmin. Tuolloin hänellä oli ollut kaksi lasta, mutta kaikkiaan lapsia syntyi peräti 15. Hengellisestä murroksestaan Laestadius on kertonut lehdessään Huutavan ääni Korvessa (Ens Ropandes röst i öknen). Työmatkallaan Åseleen 1844 Laestadiuksen elämässä tapahtui käänne. Noran pastori Per Brandellin herrnhutilais-uusevankeliseen herätyspiiriin kuuluva Milla Clemensdotter -niminen lappalaisnainen tuli keskustelemaan hänen kanssaan ja kertoi omasta uskostaan. Keskustelun merkitys Laestadiukselle oli suuri. Hän sai siinä omien sanojensa mukaan tuntea taivaallisen ilon esimakua: Herätysliikkeen synty ja laajeneminen Åselen tapahtumien jälkeen Laestadiuksen saarnat saivat uuden värin ja voiman. Hänen puheensa herättivät ihmisissä monenlaisia tunteita, ja kirkkoon alkoi tulla uteliaita kuulijoita. Keväällä 1846 hänen kuulijansa alkoivat osoittaa hengellisen heräämisen merkkejä. Herätysliike rupesi leviämään yli valtakuntien rajojen. Nyt lestadiolaisuuden eri haarat muodostavat merkittävän herätysliikkeen evankelis-luterilaisen kirkon sisällä. Lestadiolaisuus on levinnyt myös muun muassa Pohjois-Amerikkaan, Norjaan, Saksaan, Ruotsiin ja Venäjälle. Laestadiuksen teologinen ajattelu Laestadiuksen teologinen pääteos on tutkielma nimeltään Dårhushjonet. Teosta ei tosin julkaistu hänen elinaikanaan, vaan vasta 1900-luvun puolivälissä, minkä jälkeen sitä on käsitelty tutkimuksessa. Teos on suomennettu nimellä Hulluinhuonelainen. Teoksessa yhdistetään teologiaa ja uskonnonfilosofiaa, johon on omaksuttu aineksia 1830-luvun psykologisesta ajattelusta. Laestadiuksen teologisen ajattelun lähtökohtana on antropologinen perustelu. Hän pyrkii osoittamaan empiirisen havainnoinnin avulla, että ihmisen käyttäytyminen on hänen sydämensä määräämää. Aadamin lankeemuksesta alkaen ihmissydän turmeltui eikä kykene puhdistumaan ihmisen oman tahdon voimin. Sen takia Jumalan pelastustyön täytyy todellistua uskovan sydämessä prosessina, jota nimitetään armon järjestykseksi (ordo salutis). Armon järjestyksen välttämätön alku on katumus, joka puolestaan on välttämätön subjektiivisen sovituksen kokemiselle sydämessä. Laestadiuksen käsityksen mukaan pietismin teologia edustaa Lutherin opetuksen oikeaa tulkintaa. Hänen kritiikkinsä mukaan puhdas luterilainen oppi on kadonnut Ruotsin kirkon ajattelusta ja julistuksesta. Ollakseen oikea kirkko Ruotsin kirkon tulisi opettaa luterilaista oppia, johtaa ihmisiä uskon henkilökohtaiseen kokemiseen sekä edistää herätyksiä kirkossa. Historiallinen kirkko on olemassa elävän uskon herättämistä varten. Vastustus voimistuu Kapakanpitäjien taloudelliset tappiot laittoivat heidät kantelemaan Laestadiuksesta viranomaisille. Kun Laestadius puhui Pajalan kapakkavaltiosta, syntyi kanteluiden sarja. Kanteluista huolimatta Laestadius säilytti virkansa. Hänestä kirjoitettiin loukkaavia kirjoituksia Norbottens Posteniin, eikä hänen vastineitaan julkaistu lehdessä. Hän perusti oman lehden, jossa saattoi itse puolustautua vastustajia vastaan. Lehden nimeksi tuli Johannes Kastajaan viitaten: "Huutavan ääni korvessa". Lehti ilmestyi kerran kuussa, noin 16-sivuisena. Vuonna 1852 tapahtui ns. Koutokeinon tragedia. Norjan Koutokeinoon syntyi tuolloin hurmoksellista liikehdintää. Kylässä asuvat saamelaiset lukivat Laestadiuksen saarnakarttoja ja tulkitsivat niitä omin päin, sillä kylässä ei ollut pappia. Raamattu jäi syrjään ja väkivalta tuli sallituksi "perkeleen omia vastaan". Myös tiedetään kautokeinolaisten saaneen käsiinsä Lutherin kirkkopostillan, jossa eräässä saarnassa Luther sanoo "Minä olen Kristus", mistä kautokeinolaiset keksivät olevansa "kristuksia" ja siten oikeutettuja tuomitsemaan ihmisiä helvettiin. Myös samaan aikaan tapahtuneet ankarat takaiskut ainoaa elinkeinoa poronhoitoa vastaan lisäsivät turhautuneisuutta. Piispa Juell vieritti syyn tapahtuneesta Laestadiukselle, mutta kuningas antoi vapauttavan lausunnon. Kasvitieteilijänä Laestadius harrasti luonnon tutkimista jo lukioaikoina. Hän kiersi reppu selässä pitkin Lapin maita Norjaa myöten keräten harvinaisia kasveja. Hän myi niitä kasvitieteilijöille ja ansaitsi näin varoja opiskeluaan varten. Kouluaikoinaan hän solmi tuttavuuksia Uppsalan kasvitieteilijöihin. Hänen ensimmäinen luonnontieteellinen julkaisunsa oli "Lapin yleisistä viljelymahdollisuuksista ja eduista". Nuoruusvuosinaan hän jopa haaveili ryhtymisestä päätoimisesti luonnontieteilijäksi. Katkelma omaelämäkerrasta kertoo hänen haaveestaan: "- - sekä tulla kasvitieteen avulla tunnetuksi ja kasvitieteen harjoittajana korjatuksi iankaikkisiin majoihin". Vuonna 1841 hän sai Ranskan kunnialegioonan ritarimerkin, lähinnä ansioistaan ranskalaisten tutkijoiden oppaana Lapissa, mutta hän oli arvostettu myös tutkimuksistaan ja pääsi jäseneksi sekä Uppsalan tiedeakatemiaan että Edinburghin kasvitieteelliseen seuraan. Hän kuvitti Tiedeakatemian julkaisemaa teosta "Svensk botanik", ja hänen taitavia piirustuksiaan näkee vieläkin useassa kasvitieteellisessä kirjassa. Laestadiuksen mukaan nimettyjä kasveja ovat Papaver radicatum ssp. laestadianum (tromssantunturiunikko), Epilobium laestadii (turjanhorsma) sekä Salix laestadiana -paju ja Carex laestadii -sara. Laestadiuksen omaan kasvikokoelmaan sisältyi noin 6 500 kasvia. Nimenantajana eli auktorina hän on lukuisille kasvilajeille. Auktorilyhenteenä on tällöin Laest. tai (Laest.). Laestadius opiskeli Uppsalan yliopistossa kasvitiedettä ja teologiaa, mutta päätyi papiksi. Kasvitieteestä tuli harrastus, ja hänen erikoisalaansa olivat pajut. Taitavana piirtäjänä hän myös kuvitti kasvitieteellisiä kirjoja. Laestadius keräsi kasveja itse ja keruutti niitä herätyskokouksien yhteydessä kylän pojilla, jotka hän lähetti etsimään näytteitä. Jyväskylän yliopistosta on löytynyt osa hänen kokoelmaansa, joka julkistettiin keväällä 2011. Kokoelman lahjoitti aikoinaan Jyväskylän seminaarille piirilääkäri Carl Erik Soldan, joka oli Laestadiuksen ystäviä. Kokoelma löytyi jo vuonna 1960, jolloin lehtori Eero Juhani Valovirta järjesti ja luetteloi kokoelman. Professori Juha Pentikäinen on kirjoittanut Laestadiuksen elämäkerran, joka ilmestyi nimellä Yksi mies, seitsemän elämää (Kirjapaja 2011). Saamelaisten uskomusten tutkijana Lars Levi Laestadius oli ennen hengellistä herätystään ranskalaisten tutkijoiden oppaana ja kasvitieteellisenä asiantuntijana Ruotsin ja Norjan Lapissa 1830-luvun lopulla. Tutkimusretkikunnan johtajat pyysivät Laestadiukselta tutkielman saamelaisten uskomuksista, ja Laestadius suostui siihen. Tutkielma valmistui vuonna 1845. Laestadius lähetti ruotsinkielisen tutkielman osina Ranskaan, mutta helmikuun vallankumouksen ja uuden hallitsijan takia teosta ei painettu, eikä ole varmaa, ehdittiinkö sitä edes kääntää ranskaksi. Laestadius sai kuitenkin mainetta saamelaisten uskomusten tuntijana. Laestadiuksen tutkielma oli ollut unohduksissa melkein sata vuotta, kun osa siitä löydettiin ranskalaisesta kirjastosta vuonna 1933 ja loppuosa vuonna 1946 Yalen yliopiston kokoelmista. Käsikirjoitus julkaistiin alkuperäiskielellä lyhennettynä nimellä Fragmenter i lappska mythologien vuonna 1959. Koko teos ilmestyi ruotsiksi 1997. Suomeksi käsikirjoituksen käänsi ja julkaisi Nilla Outakoski 1994. Risto Pulkkisen uusi suomennos ilmestyi vuonna 2000. Tutkielma käsittelee saamelaisten jumalia, uhrimenoja ja ennustuksia, ja lisäksi siinä on joitakin saamelaissatuja ja -taruja. Teoksessaan Laestadius myös kommentoi muiden saamelaistutkijoiden kirjoituksia. Käsikirjoituksen suomentajan Nilla Outakosken mukaan Laestadius oli kansanuskomusten tutkijana vuosikymmeniä aikaansa edellä. Laestadiuksen tutkijatausta näkyy myös hänen saarnoissaan, sillä hän käytti paljon saamelaisten uskomuksiin liittyviä vertauksia. Laestadius puhuu esimerkiksi jatunin eli jättiläisen hurtista. Viimeiset hetket Viimeisessä kirjeessä Laestadius kuvailee oloaan: "Tässä minä makaan tuskien vuoteella odotellen, että kuoleman enkeli pian kirvoittaisi minut. Ja rakkaan veljeni, joka jää vielä minun jälkeeni eloon, ei pitäisi jättää rukoilematta esirukouksia minun puolestani, sillä minun uskoni on usein heikko ja toivo usein kaukana. Kuitenkin minä uskon, että suuri Sovittaja ja orjantappuroilla kruunattu kuningas ei ole hylkäävä minua". Juhani Raattamaan käydessä viimeistä kertaa hän lausui omista opetuksistaan: "En ole opetuksistani löytänyt Raamatun vastaista, niitä en voi muuttaa. Vaan kyllä itseni tunnen suureksi syntiseksi, vaikka olenkin uskossa". Laestadius kiitti Jumalaa onnellisesta avioliitosta ja he siunasivat toisiaan Jeesuksen nimessä ja veressä. Kolme päivää ennen kuolemaa Laestadius hyvästeli perheensä ja pyysi vaimoltaan kärsimättömyyttään anteeksi. Sen jälkeen hän ei enää pystynyt puhumaan. Laestadiuksen tytär Sofia kirjoittaa viimeisistä hetkistä: "Tyytyväisenä hän siinä makasi kaiken sen ajan katsellen ympärillä seisovia hymyhuulin iloisena ja onnellisena. Hän olisi halunnut ääneen puhua läsnä oleville, mutta ei ollut siihen voimaa. Loppuhetkensä oli keveä. Ainoastaan muutamia kertoja puhalsi hän syvempään henkeänsä ja niin siirtyi kuolematon osa tästä kuolevaisuudesta kuoleman portin sisäpuolelle". Hautajaisiin tuli ihmisiä yhdeksästä pitäjästä, kolmesta valtakunnasta ja neljästä eri kielikunnasta jättämään viimeisiä jäähyväisiä. Hautaansiunauksen toimitti Laestadiuksen vävy Pehr Stenborg. Kirjallinen tuotanto Kirkko-postilla eli vuotisten sunnuntai- ja juhla-päiväin evankeliumein selitys. Luulaja : Osake-yhtiön kp., 1876. Neljä rukouspäivä-saarnaa. Barck, 1882. Kinkerisaarnoja. Oskari Grönroos, 1897. Tarkastussaarna Vittangissa vuonna 1842, Uusi Postilla 1897; Postilla I, 2. painos; Pieksämäki 1964<ref>{{Kirjaviite | Tekijä = Paasilinna, Erno (toim.) | Nimeke = Valikoima Lapin-kuvauksia tuntureilta ja metsistä| Vuosi = 1985| Luku = Tarkastussaarna Vittangissa vuonna 1842| Sivu = 91–95| Selite = Kokoomateos| Julkaisupaikka = Porvoo| Julkaisija = WSOY| Suomentaja = | Isbn = 951-0-12719-1| Viitattu = 13.10.2023 | Kieli = }}</ref>. Eräs huutavan ääni korvessa. Suom. Johannes Ryselin. Grönroos, 1898[–1899].Kirkkopostilla eli vuotisten sunnuntai- ja juhlapäiväin evankeliumin selitys. Julin, [1899–]1900.Huone-postilla : saarnoja saarnattuja erityisissä kinkeripaikoissa ja sairasten tykönä. Åsvik, 1900.Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Ensimmäinen osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1902.Aikakautemme vanhinten kirjoituksia. Kirj. L. L. L. ... ja muita totisten kristittyin kirjeitä. H. Haatanen, 1903.Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Toinen osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1903.Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Kolmas osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1904.Crapula mundi, se on Maailman kohmelo eli tarttuvainen sielun tauti, jonka wapauden warjoon peitettyä syytä ja kansojen hurjissa meteleissä esiintywiä ilmiöitä samoinkuin sen surkeaa loppua hengellisessä kuolemassa tutkisteli ja kaikkien säätyluokkien elämäntapaa tarkastellen selitteli Lauri Leewi Laestadius. J. F. Hellman, 1905.Huutavan ääni korvessa: aikakauslehti Huutavan ääni korvessa vuosina 1852-1854. Toimittanut L. L. Laestadius ; suomentanut J. F. Hellman. Suomentaja, 1906.Kolmas postilla. Julkaisi E. A. Auno. E. A. Auno, 1924.Kristillisyytemme alkuherätyksen ajoilta : Laestaiuksen y.m. kirjoituksia. J. Patala, 1925.Aikakauslehti Huutavan ääni korvessa vuosina 1852-1854. Toim. L. L. Laestadius ; suom. J. F. Hellman. E. Reunamo, 1938.Katso, Jumalan Karitsa : kuvia ja katkelmia L. L. Laestadiuksen saarnoista. Koonnut Pekka Lappalainen. WSOY, 1953.Olemme matkamiehiä : L. L. Laestadiuksen saarnoja. Koonnut Pekka Lappalainen. Pellervo, 1954.Hulluinhuonelainen. Suom. Lauri Mustakallio. Akateeminen kustannusliike, 1968.Provasti Lars Levi Laestadius'en kirkkopostilla. Kustantaja tuntematon, 1973. Katkelmia lappalaisten mythologiasta. Toim. Nilla Outakoski. Kustantaja tuntematon, 1994.Saarnat. 1 osa. Esikoislestadiolaiset, 1996.Saarnat. 2 osa. Esikoislestadiolaiset, 1998.Saarnat. 3 osa. Esikoislestadiolaiset, 2000.Lappalaisten mytologian katkelmia. Toim. Juha Pentikäinen ja Risto Pulkkinen, suom. Risto Pulkkinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.Kertomuksia Vanhasta testamentista. Suom. Lauri Mustakallio. Esikoislestadiolaiset, 2005.Loca parallela plantarum. Laestadius kulttuurissa Laestadius on päähenkilö ruotsalaisen Mikael Niemen romaanissa Koka björn (suom. Karhun keitto). Siinä hän tutkii Pajalassa sattuneita murhatapauksia. Säveltäjä Jyrki Linjama kirjoitti vuonna 2017 oopperan Kolme kirjettä Laestadiukselle, jossa pääroolissa laulaa Esa Ruuttunen. Päivi Alasalmen kirjassa Joenjoen laulu:n toisessa tarinassa Pajala 1852:ssa Laestadius toimii päähenkilönä Lähteet Olaus Brännström, Den laestadianska själavårdstraditionen i Sverige under 1800-talet, 1962. Gustaf Dahlbäck, Den gamla och nya människan i Lars Levi Læstadius teologi, 1949 Lilly Anne Østtveit Elgvin, Lars Levi Læstadius' spiritualitet (Uhteenveto: Lars Levi Læstadiuksen spiritualiteetti), 2010. Olle Franzén, Naturalhistorikern Lars Levi Læstadius,1973*Hannu Juntunen, Lars Levi Læstadiuksen käsitys kirkosta, 1982 Seppo Lohi, Sydämen kristillisyys Lars Levi Læstadius ja læstadiolainen herätyksen alkuvaiheet, 2000. ISBN 951-8940-01-0. Martti E. Miettinen, Lestadiolainen heräysliike I:i, Mikkeli 1942. Kristina Nilsson, Den himmelske föräldern. En studie av kvinnans betydelse för Lars Levi Læstadius teologi och förkunnelse, 1988. Jorma Ojala, Lars Levi Laestadius. Tiedemies ja pappi, 2007. Henning Thulin, Lars Levi Læstadius och hans förkunnelse, 1949 Gunnar Wikmark, Lars Levi Læstadius’ väg till den nya födelsen'', 1980 Viitteet Aiheesta muualla lestadiolaisuus.info: Lars Levi Laestadiuksen elämäkerta Tornion kaupunginkirjaston Laestadiussivu Laestadiuksen saarnoja ja kirjoituksia suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi Yle, 2004: 100 suurinta suomalaista – L. L. Laestadius Markku Ihonen, 2000: Huutajan ääni Lapin korvessa LYRS, 2000: Laestadius 200 vuotta -kokonaisuus Jouko Talonen, 2000: Hulluinhuonelainen – Lars Levi Laestadiuksen uskonnonfilosofinen pääteos Lassi Kujanpää, 1997 (väitöskirja): Lars Levi Laestadiuksen saarnojen funktionaalis-historiallinen analyysi Päivi Räsänen, 2001: Koreuden ryysyt ja valkeat vaatteet. Pukeutumisnormit Lars Levi Laestadiuksen saarnoissa Pro Gradu, Helsingin yliopisto 2001. (pdf-dokumentti) Crapula Mundi Se on Maailman kohmelo eli tarttuvainen sielun tauti. Digitoituna kirjastot.fi:ssä (pdf) University Library of Tromsø, 1999: Laestadius – Revivalist and Botanist Warren H. Hepokoski, 2000: Lars Levi Laestadius and the revival in Lapland Lars Levi Laestadius and A Sermon of Laestadius Given on the Fourth Day of Rogation in 1857 Sermons translated from Kirkkopostilla 1876 Leif A Boström: Släkten Læstadius Sture Jatko: Lars Levi Laestadius Samiskt informationscentrum: Lars Levi Laestadius och samerna Naturhistoriska riksmuseet: Laestadiusvallmo laestadiustexter.se Juha Pentikäinen: Toisenlainen Lars Levi Laestadius – Lapin tutkijan juuria etsimässä . Teologia.fi 3.4.2008. Hulluinhuonelainen , suom. Lauri Mustakallio laestadiusarkivet.se Käsikirjoitus Lapista - ranskalaiseen pikkukaupunkiin, Suomen Kuvalehti, 26.08.1933, nro 35, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Lestadiolaisuus Ruotsalaiset kasvitieteilijät Ruotsalaiset papit Uskonnolliset julistajat Saamelaiset henkilöt Suomalaiset uskonnolliset vaikuttajat Vuonna 1800 syntyneet Vuonna 1861 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Lars von Trier (s. Lars Trier; 30. huhtikuuta 1956 Lyngby) on tanskalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja sekä yksi Dogma 95 -julistuksen johtohahmoista. Elämäkerta Lars von Trier valmistui vuonna 1983 kööpenhaminalaisesta Den Danske Filmskole -elokuvakoulusta. Von Trierin opiskeluaikaisiin töihin lukeutuvat elokuvat Nocture (lyhytelokuva, 1980) ja Befrielsesbilleder (1982). Molemmat elokuvat voittivat parhaan elokuvan palkinnon Filmfest München -elokuvajuhlilla vuonna 1984. Lars von Trier voitti jälleen Münchenissä vuonna 1991 elokuvallaan Europa, joka voitti myös Prix du Jury -palkinnon Cannesissa sekä lukuisia palkintoja muilla suurilla elokuvajuhlilla. Von Trierin vuoden 1987 elokuva Epidemia (Epidemic) valittiin Cannesiin viralliseen kilpailusarjaan. Televisioon von Trier on ohjannut elokuvan Medea (1988), joka voitti ranskalaisen Jean d'Arcy -palkinnon, sekä Suomessakin esitetyn minisarjan Valtakunta (Riget, 1994, ja Riget II, 1997), joka kuvattiin Kööpenhaminan yliopistollisessa keskussairaalassa Rigshospitaletissa (sarjan tanskankielinen nimi Riget tulee sairaalan nimestä). Valtakuntaan suunniteltiin kolmattakin osaa, mutta jatkosuunnitelmat peruuntuivat yhden pääosan esittäjän, Ernst-Hugo Järegårdin, kuoltua. Valtakunta-sarjan pohjalta tehtiin vuonna 2004 yhdysvaltalainen televisiosarja Kingdom Hospital. Breaking the Waves (1996) sai Grand Prix -palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuvan naispääosaa esitti Emily Watson, joka oli roolistaan ehdolla muun muassa parhaan naispääosan Oscarin saajaksi. Vaikka von Trier inhoaa matkustamista, hän esitteli dogma-elokuvansa Idiootit (Idioterne, 1998) henkilökohtaisesti Cannesin elokuvajuhlilla. Von Trier oli yksi Dogma 95 -julistuksen perustajista, jonka avulla tanskalaisista elokuvista tuli kansainvälisesti kiinnostavia. Von Trier onkin inspiroinut elokuvantekijöitä ympäri maailmaa. Julistuksen tavoitteena oli korostaa tarinan merkitystä elokuvakerronnassa ja pyrkiä tekniseen minimalismiin muun muassa kieltämällä erikoistehosteiden käyttö. Dogmaan liittynyt käsivarakameran käyttö jäi von Trierin tavaramerkiksi, jota esiintyy hänen myöhemmissä elokuvissansakin. Vuonna 2000 tuli ensi-iltaan von Trierin musikaali Dancer in the Dark, jonka pääosaa esitti islantilainen muusikko Björk. Elokuva sai samana vuonna Cannesissa Kultaisen palmun. Von Trier sai USA-trilogiansa elokuvan toisen Manderlayn valmiiksi vuonna 2005. Trilogian ensimmäisessä osassa, Dogville (2003), pääosaa esitti Nicole Kidman. Norjassa vuonna 2011 tehtyjen iskujen jälkeen Trier vastasi kysyttäessä, katuuko hän Dogvillen tekemistä: "Kyllä, jos se todella on innoittanut häntä, olen pahoillani, että olen tehnyt sen." Lars von Trierin seuraava hanke oli tanskalainen dogma-tyylinen komedia Direktøren for det hele (2007). USA-trilogian kolmannen osan, nimeltään Wasington, tuotanto aloitettiin tämän elokuvan jälkeen. Von Trierin elokuva Melancholia oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla 2011. Melancholia-elokuvan tiedotustilaisuudessa Cannesissa von Trier kertoi ymmärtävänsä ja sympatisoivansa Adolf Hitleriä: ”Minusta hän teki joitakin vääriä asioita, ehdottomasti, mutta voin kuvitella hänet lopussa istumassa bunkkerissaan”. Hän myös vitsaili olevansa natsi, koska hänen perheensä oli saksalainen. Lausuntonsa johdosta von Trier suljettiin ulos tapahtumasta ja hänet nimettiin persona non grataksi. Myöhemmin von Trier pyysi anteeksi provokaatiotaan ja kertoi pitävänsä juutalaisten kansanmurhaa pahimpana rikoksena ihmisyyttä kohtaan. Melancholia-elokuva ei saanut Kultaista palmua, mutta siinä esiintynyt Kirsten Dunst sai parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Sen sijaan Euroopan elokuva-akatemia valitsi Melancholian vuoden 2011 parhaaksi eurooppalaiseksi elokuvaksi. Lars von Trier lisäsi etuliitten ”von” nimeensä, koska opiskelijatoverit kutsuivat häntä lempinimellä ”von Trier”. Lars von Trier on myöhemmin todennut, että ”von” on myös kunnianosoitus Erich von Stroheimille. Von Trieriin ovat voimakkaasti vaikuttaneet Carl Th. Dreyer ja Liliana Cavanin elokuva Yöportieri. Monien elokuvaohjaajien tavoin von Trierkin käyttää useissa elokuvissaan samoja näyttelijöitä. Hänen viimeisimpiä usein käyttämiään näyttelijöitä ovat muun muassa Jean-Marc Barr, Udo Kier ja Stellan Skarsgård. Haastattelussa vuonna 2003 Lars von Trier sanoi lopettaneensa elokuvien katselun, koska hänen kovalevynsä on täynnä. Mieluummin hän pelaa videopelejä. Von Trier intoili haastattelussa myös Prozacista ja pornografiasta. Von Trierillä diagnosoitiin kesällä 2022 Parkinsonin tauti. Pelot Lars von Trierillä on lukuisia fobioita, ja yksi niistä on lentopelko. Hän on itsekin todennut, että ”periaatteessa pelkään kaikkea paitsi elokuvien tekemistä”. Von Trierin fobiat ovatkin panneet lujille hänen kykynsä tehdä elokuvia. Vaikka hänen elokuviensa tapahtumat sijoittuvatkin pääasiassa ulkomaille, ne on enimmäkseen kuvattu joko Tanskassa tai Ruotsissa. Vaikka von Trier on tehnyt Yhdysvalloista kertovia elokuvia, hän ei ole koskaan käynyt siellä. Kun von Trierin elokuva kilpailee Cannesissa, hän matkustaa Tanskasta Ranskaan ja takaisin autolla. Filmografia (ohjaajana) Befrielsesbilleder (1982) The Element of Crime (Forbrydelsens element, 1984) Epidemia (Epidemic, 1987) Europa (1991) Valtakunta (Riget, televisiosarja, 1994) Breaking the Waves (1996) Valtakunta II (Riget II, televisiosarja, 1998) Idiootit (Idioterne, 1998) Dancer in the Dark (2000) Dogville (2003) Manderlay (2005) Koko homman pomo (Direktøren for det hele, 2006) Antichrist (2009) Melancholia (2011) Nymphomaniac (2013) The House That Jack Built (2018) Lähteet Kirjallisuutta Trier on Von Trier. Directors on Directors -sarja Faber, 2004 ISBN 9780571207077 . Aiheesta muualla Tanskalaiset elokuvaohjaajat Vuonna 1956 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Linda Susan Boreman (10. tammikuuta 1949 Bronx, New York, New York, Yhdysvallat – 22. huhtikuuta 2002 Denver, Colorado, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pornonäyttelijä, joka tuli kuuluisaksi taiteilijanimellä Linda Lovelace elokuvassa Syvä kurkku (1972). Lovelace kertoi myöhemmin esiintyneensä elokuvassa aviomiehensä pakottamana. Hänen mukaansa filmillä nähdään käytännössä raiskauksia. Myöhemmin hänestä tuli tunnettu pornografian vastustaja. Lovelacen lapsuutta on kuvattu rankaksi, sillä hänen isänsä oli harvoin kotona ja äiti oli häntä kohtaan ankara. Lovelace oli naimisissa Chuck Traynorin kanssa. Lovelace on kertonut miehen olleen häntä kohtaan väkivaltainen ja pakottaneen hänet esiintymään pornoelokuvissa. Erottuaan Traynorista Lovelace meni naimisiin Larry Marchianon kanssa vuonna 1976 ja hän lopetti pornon tekemisen. Pariskunta sai kaksi lasta, mutta lopulta he erosivat ystävällisissä väleissä vuonna 1996. Hän loukkaantui pahoin auto-onnettomuudessa 3. huhtikuuta 2002. Hänet irrotettiin hengityskoneesta 22. huhtikuuta ja hän kuoli 53-vuotiaana Denverissä, Coloradon osavaltiossa. Vuonna 2013 Lovelacen elämästä julkaistiin elokuva Lovelace, jossa Amanda Seyfried näytteli pääosaa. Kirjat Lovelace on ollut usean kirjan aiheena: Inside Linda Lovelace (1974), Linda Lovelace, The Intimate Diary of Linda Lovelace (1974), Linda Lovelace, Ordeal (1980), Linda Lovelace ja Mike McGrady, Out of Bondage (1986), Linda Lovelace ja Mike McGrady, The Complete Linda Lovelace (2001), Eric Danville, Lähteet Aiheesta muualla Linda Lovelace - Video Yhdysvaltalaiset pornonäyttelijät Pornografian vastaiset aktivistit Liikenneonnettomuudessa kuolleet Vuonna 1949 syntyneet Vuonna 2002 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Tämä on luettelo merkittävistä tietokoneohjelmoijista. A – C Alfred Aho – AWK Paul Allen – Altair BASIC, Applesoft BASIC, mukana perustamassa Microsoftia Marc Andreessen – Mosaic, mukana perustamassa Netscapea Bill Atkinson – QuickDraw, HyperCard John Backus – FORTRAN, Backus-Naur-muoto Friedrich Ludwig Bauer – ALGOL Steven Bellovin – Usenet, Internet Architecture Board Tim Berners-Lee – World Wide Webin keksijä Eric Bina – Mosaic Grady Booch – UML-mallinnus Steve Bourne – Bourne shell Sergei Brin – mukana perustamassa Googlea Danielle Bunten Berry – M.U.L.E. John Carmack – Doom, Quake Vint Cerf – TCP/IP Edgar F. Codd – Relaatiomalli Bram Cohen – BitTorrent Alan Cox – Linux, FSF:n Award for the Advancement of Free Software 2003 Ward Cunningham – Wiki David Cutler – RSX-11M, VMS, WindowsNT D – F Edsger Dijkstra – ALGOL, Dijkstran algoritmi, "Go To Statement Considered Harmful" Larry Ellison – Oracle Corporation Matthias Ettrich – KDE, LyX G – J Bill Gates – Toinen Microsoft-yrityksen perustajista John Gilmore – Electronic Frontier Foundationin perustajia, GNU Debuggerin ylläpitäjä Adele Goldberg – Smalltalk James Gosling – Java, NeWS, Gosling Emacs Paul Graham Andi Gutmans – mukana luomassa PHPtä Margaret Hamilton – Apollo Guidance Computer Anders Hejlsberg – Turbo Pascal, Delphi, C# Andy Hertzfeld – Macintosh, Nautilus C. A. R. Hoare Grace Hopper – FLOW-MATIC Miguel de Icaza – GNOME, Mono-projektin aloittaja Dan Ingalls – Smalltalk, BitBlt Kenneth Iverson – APL Tōru Iwatani – Pac-Man Stephen Johnson – Yacc, Lint Bill Joy – BSD, vi. Sun Microsystemsin perustaja K – L Mitch Kapor – Lotus 1-2-3, Electronic Frontier Foundationin perustajia Phillip Katz – Zip-tiedostomuodon luoja Alan Kay – Smalltalk, Olio-ohjelmointi John George Kemeny – BASIC Brian Kernighan – AWK Gary Kildall – CP/M Donald E. Knuth – TeX, The Art of Computer Programming David Korn – Korn shell Greg Kroah-Hartman – Linux-ydin Rasmus Lerdorf – PHP Ada Lovelace – Ensimmäinen ohjelmoija, Analyyttinen kone Al Lowe – Leisure Suit Larry M – Q Yukihiro Matsumoto – Ruby John McCarthy – Lisp Marshall Kirk McKusick – BSD, FreeBSD Sid Meier – Civilization Jeff Minter Peter Naur – ALGOL 60, Backus–Naur-muoto Jarkko Oikarinen – IRC Larry Page – Google Seymour Papert – Logo Aleksei Pažitnov – Tetris Brian Paul – Mesa 3D Markus Persson – Minecraft Rob Pike – Plan 9, UTF-8, Go Lennart Poettering - PulseAudio, avahi, systemd R Theo de Raadt – OpenBSD, OpenSSH, NetBSD -projektien perustajia Jef Raskin – Macintosh Eric S. Raymond – Fetchmail-sähköpostipalvelimen luoja Hans Reiser – ReiserFS Dennis Ritchie – C ja Unix Ronald Rivest – RSA John Romero – Doom Guido van Rossum – Python S – V Adi Shamir – RSA Charles Simonyi – Microsoft Word, Microsoft Excel Richard M. Stallman – Emacs, GNU-projektin luoja Bjarne Stroustrup – C++ Zeev Suraski – PHP3 Aaron Swartz – RSS, Reddit Andrew Tanenbaum – Minix, Amoeba Larry Tesler – Smalltalk, Apple Lisa, Object Pascal Ken Thompson – UNIX, B (C:n edeltäjä) Jon Stephenson von Tetzchner – Opera Andrew Tridgell – Samba, rsync Linus Torvalds – Linux-käyttöjärjestelmäytimen luoja ja ylläpitäjä, Gitin luoja Theodore Ts’o – Linux-ydin Alan Turing – Turingin kone Wietse Venema – Postfix, SATAN Paul Vixie W – Z Larry Wall – Perl John Warnock – Adobe Roberta Williams ja Ken Williams – King’s Quest Niklaus Wirth – Pascal, Modula-2, Oberon Steve Wozniak Will Wright – SimCity Jamie Zawinski – Netscape, XEmacs, Mozilla, XScreenSaver Mark Zuckerberg – Facebook Ohjelmointi Tietokoneohjelmoijista


text: Laavalamppu on somistusvalaistukseen tarkoitettu lamppu, joka koostuu kahdesta osasta: lampusta ja säiliöstä, joka on tavallisesti tehty lasista ja sisältää nestettä (usein öljyä) sekä vahaa. Lampun tuottama lämpö kuumentaa säiliön pohjalla olevaa vahaa, kunnes sen tiheys alittaa nesteen tiheyden, jolloin se nousee ylös. Säiliön yläosassa vaha jäähtyy ja sen tiheys kasvaa, kunnes se vajoaa takaisin pohjalle. Laavalamput olivat suosittuja 1960-luvulla, tosin vuosituhannen vaihteessa ne yleistyivät jälleen. Vuonna 1996 yhdysvaltalainen Landon Noll kehitti Silicon Graphicsilla kahden kollegansa kanssa patentoidun Lavarand-menetelmän, jolla laavalamppujen muodostamista kuvioista otettuja kuvia käytettiin apuna satunnaislukujen luomisessa. Cloudflaren pääkonttorin seinällä on sadan laavalampun kokoelma, joista otettuja valokuvia käytetään satunnaislukujen luomiseen. Muita menetelmiä ovat Lontoon toimiston kahden yhteen kytketyn heilurin järjestelmä (double-pendulum system) ja Singaporen toimisto tuottaa satunnaislukujen uraanikappaleen atomien hajoamisesta. Lähteet Aiheesta muualla Virtanen, Sofia: Nuorekas ikäisekseen: laavalamppu täyttää 50 vuotta. Tekniikka & talous 1.9.2013. Valaisimet 1960-luvun nuorisokulttuuri


text: Luettelo suomalaisista radioasemista. Näiden lisäksi on tilapäisellä luvalla toimivia radioasemia. Valtakunnalliset Julkisrahoitteiset Yleisradio Oy:n radiokanavat Yle Puhe Yle Radio 1 Yle Radio Suomi Yle Vega YleX Yle X3M Yksityiset Radio Nova Osavaltakunnalliset Aito Iskelmä Basso Classic Finest Radio Helmi HitMix Iskelmä Kasari Loop Me Naiset Radio NRJ Patmos Radio Dei Radio Helsinki Radio Nostalgia Radio Rock Radio City Radio Suomipop SuomiRock SuomiRäp Ysäri Paikalliset Omalla toimiluvallaan lähettävät toisen radion kanssa ketjussa olevat asemat on mainittu erikseen. Paikallisradiot voivat olla lähetystehoiltaan sen suuruisia, että kattavat myös maakunnallisen alueradion lähetysaluetta tai lähetysalueen. Paikallisradioista jotkut ovat yhteisöradioita. Julkisrahoitteiset Yleisradio Oy:n radiokanavat Yle Mondo (pääkaupunkiseutu) Yle Sámi Radio (Lappi) Ahvenanmaan julkisrahoitteiset radiokanavat Ålands Radio (Maarianhamina) Yksityiset Auran Aallot (Varsinais-Suomi) Auran Aallot Salo (Salo) FUN Tampere (Pirkanmaa) Groove FM Business (Helsinki, Tampere, Vaasa) Radio City Helsinki (Helsinki) Radio City Jyväskylä (Jyväskylä) Radio City Kouvola (Kouvola) Radio City Tampere (Pirkanmaa) Radio City Turku (Turku) Radio City Oulu (Oulu) Iskelmä Ankkuri (Meri-Lappi) Iskelmä Janne (Hämeenlinna) Iskelmä Oulu (Oulu) Iskelmä Rovaniemi (Rovaniemi) Iskelmä Sastamala (Sastamala) Järviradio Karjalainen Syke (Pohjois-Karjala) Lähiradio (Helsinki, yhteisöradio) Metro Helsinki (Helsinki) Mix Megapol (Jomala) Pispalan Radio (Tampere) Radio Harmonica (Jomala) Radio Inari (Ivalo, yhteisöradio) Radio SE (Kymenlaakso) Radio Keskisuomalainen (Keski-Suomi) Radio Kaleva Radio Melodia (Turku) Radio Melodia 88,2 (Salo) Radio Mikkeli (Mikkeli) Radio Moreeni (Tampere, yhteisöradio) Radio Pooki (Raahe) Radio Pori (Pori) Radio Pro (Tornio, yhteisöradio) Radio Ramona (Rauma) Radio Robin Hood (Turku, yhteisöradio) Radio SUN (Sata-Häme ja Pirkanmaa) Radio SUN Classics (Helsinki) Radio Vaasa (Vaasa) Radio Voima (Lahti) Savon Aallot Sea FM (Oulu) Soft FM (Maarianhamina) Spin FM (Helsinki ja Tampere) Steel FM (Maarianhamina) Muut Scandinavian Weekend Radio (lähettää keskipitkillä ja lyhyillä aalloilla) Radio Scoop (RSFM) (Suupohja, yhteisöradio) Lakkautettuja kanavia Aito Hitti Oikea Asema Aito Iskelmä Oikea Asema Kiss FM Radio Aalto Radioankkuri Radio Eazy 101 2012–2015 (Pori) Radio Kaakko Radiomafia Radio Manta Radio Paitapiiska Radio Pikkupäkä Radio Sputnik Radio Sun Classics Radio Syke Saimaan aallot Simpsiö 969 Spirit FM The Voice Aiheesta muualla Suomen radio- ja TV-lähetinasemat taajuuksineen (Google Maps) Lähteet Radioasemista


text: Kansainvälinen järjestö voi olla valtioiden tai erimaalaisten jäsenten perustama organisaatio. Useissa järjestöissä edustettuina ovat jäsenvaltioiden hallitukset, jolloin puhutaan valtioidenvälisistä järjestöistä (intergovermental organisation, IGO). Kun jasenet ovat yksityishenkilöitä, puhutaan kansalaisjärjestöistä (non-governmental organisation, NGO). Luettelo kansainvälisistä järjestöistä Valtioidenväliset järjestöt Afrikan unioni Amerikan valtioiden järjestö Arabiliitto ASEAN Benelux CERN Euroopan avaruusjärjestö Euroopan neuvosto Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö (ETYJ) Euroopan unioni Euroopan vapaakauppajärjestö (EFTA) Itsenäisten valtioiden yhteisö (IVY) Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) Maailmanpankki Maailman kauppajärjestö (WTO) Nato OPEC Pohjois-Amerikan vapaakauppa-alue (NAFTA) Trilateraalinen komissio Yhdistyneet kansakunnat Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö (FAO) Maailman terveysjärjestö (WHO) Kansainvälinen työjärjestö (ILO) Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö (UNESCO) Maailman postiliitto (UPU) Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö - YK:n siirtolaisuusjärjestö (IOM) Kansalaisjärjestöt AEGEE AIESEC Amnesty International ATTAC Human Rights Watch IBBY Lääkärit ilman rajoja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN Oxfam Punainen Risti WWF Zonta International Kansainväliset järjestöt