text: Susi eli harmaasusi (Canis lupus) on koiraeläimiin kuuluva nisäkäs. Susi jaetaan nykyisin lähteestä riippuen 32–37 alalajiin, joista osa on jo kadonnut. Susi on levinnyt suureen osaan pohjoista pallonpuoliskoa arktisilta alueilta Meksikon ja Intian leveysasteille saakka. Australiassa esiintyy lisäksi suden alalajiksi nykyisin yleensä luettava dingo. Susi oli aikoinaan maailman laajimmalle levinnyt nisäkäslaji. Alkuperäinen levinneisyysalue pieneni, kun susia vainottiin karjan suojelemiseksi ja ihmisiin kohdistuvien hyökkäysten pelossa. Nykyisin laji on maailmanlaajuisesti elinvoimainen, mutta tiettyjen alueiden susipopulaatiot ovat uhanalaisia. Suomen susikanta on 2000-luvulla vaihdellut noin 100 ja 300 yksilön välillä. Arktiset sudet ovat väriltään vaaleita, eteläisemmät alalajit harmaita ja ruskeita. Sudet elävät pareittain tai perhekunnittain laumoissa, joissa on tavallisesti kolmesta yhteentoista jäsentä, joskus yli 20. Laumassa on yksi lisääntyvä pari, ja muut jäsenet ovat niiden eri-ikäisiä jälkeläisiä. Laumat saalistavat yhdessä suuria kasvinsyöjiä, kuten hirviä ja peuroja, mutta susi voi syödä myös pienempiä eläimiä ja haaskoja. Yhden lauman reviiri on alle sadasta usean tuhannen neliökilometrin laajuinen. Susi liikkuu pääasiassa hämärissä ja yöllä. Nuoret sudet vaeltavat, minkä ansiosta susi leviää nopeasti uusille asuma-alueille. Tavallinen kesykoira (Canis lupus familiaris) on suden alalaji. Tuntomerkit Mitat Susi on suurikokoisin nykyisin elävä koiraeläinlaji, huomattavasti kettua ja supikoiraa suurempi. Urokset ovat tyypillisesti kookkaampia kuin naaraat. Suden pituus on 100–140 senttimetriä ja paino yleensä 20–50 kilogrammaa. Suurimmat sudet elävät Kanadassa ja Alaskassa, ja siellä on tavattu muutamia yli 77 kilogramman painoisia yksilöitä. Suurin punnittu susi oli Alaskassa vuonna 1939 tapettu 80 kilogrammaa painanut harmaasusi. Suden suorana roikkuvan hännän pituus ilman kärkikarvoja on 35–50 senttimetriä ja kärkikarvojen kanssa 10–12 senttimetriä enemmän. Korvien pituus on 10,5–12 senttimetriä. Hartia- eli säkäkorkeus on 66–81 senttimetriä. Susi muistuttaa ulkonäöltään paljon koiraa, mutta sen jalat ovat pidemmät, käpälät suuremmat, rinta kapeampi ja häntä suorempi. Pää on noin 22 senttimetriä pitkä. Niskassa on kaulan tyvestä alkava kyyneleen muotoinen harja, joka jatkuu selkärankaa pitkin kohti häntää; olkapään kohdalla harjan leveys on noin 15,2 senttimetriä. Harjassa olevat karvat ovat 10–12,7 senttimetriä pitkiä ja kiinnittyvät karvankohottajalihaksiin. Kohotettuina ne saavat suden näyttämään vielä suuremmalta. Sudella on sekä talvi- että kesäturkki. Väritys Suden turkin pohjaväri on yleensä harmaankeltainen, mutta sävy voi vaihdella huomattavasti lähes valkoisesta mustahkoon. Myös yksittäisen yksilön turkki voi olla kirjava. Väritys vaihtelee jonkin verran myös vuodenaikojen mukaan, ja erityisesti kesäturkki on punertavampi tai ruosteenruskeaan vivahtava. Vatsapuolella väritys on yleensä vaaleampaa: kellertävää tai harmaanvalkoista. Jalat ja käpälät ovat vaalean kellertävät ja eturaajojen ranteen yläetupuolella on hyvin usein pitkänomainen musta juova. Huulet ja kurkkuosa ovat tavallisesti valkoiset ja kirsu musta. Etujaloissa on usein mustat juovat, ja etuselässä, hartioissa ja hännän kärjessä on mustaa peitinkarvaa. Talviturkki on harmaanvalkoinen, ja posket ovat monesti vaaleat. Arktisten alueiden sudet ovat usein liki valkoisia. Fennoskandian sudet ovat väritykseltään vaalean kellertävästä harmaaseen, ja selässä on tavallisesti tummempaa karvoitusta. Talvikarva on kesäkarvaa vaaleampaa. Eteläisempien lauhkeiden alueiden sudet ovat väriltään hieman punertavasta ruskeanharmaaseen, ja valkeaa karvoitusta voi olla raajojen sisäpinnoilla, vatsassa ja kuonossa. Eteläiset sudet ovat myös pohjoisia susia pienempiä, ja niiden korvat ovat suurempia, karvoitus lyhyempää ja turkin alusvilla vähäisempää. Aistit ja anatomia Sudella on suuri pää ja pitkä kuono sekä pystyt, pyöreäpäiset korvat. Mantelinmuotoiset silmät sijaitsevat vinossa asennossa pään sivuilla; niiden väri vaihtelee oranssinkeltaisesta vaaleankeltaiseen ja jopa vihreään. Pääkallo on erityisen pitkä, mikä tarjoaa hyvät edellytykset eläimen tarkalle hajuaistille. On arvioitu, että suden hajuepiteelin pinta-ala on 14 kertaa suurempi kuin ihmisen. Myös suden kuulo on erittäin hyvä, mutta näkö on aisteista suhteellisesti heikoimmin kehittynyt, ja liikkumattoman kohteen havaitseminen voi olla sudelle vaikeaa. Koiran tavoin susi kuulee huomattavasti korkeampia ääniä kuin ihminen. Aikuisen suden suussa on kaikkiaan 42 hammasta, joista 20 sijaitsee yläleuassa ja 22 alaleuassa. Yläleuan molemmilta puolilta puuttuu yksi poskihammas. Hampaisto ja leuat ovat petoeläimelle tyypilliset, ja lihavoittoinen ruokavalio näkyy hampaistossa selvästi. Kulmahampaat ovat suuret, mutta eivät erityisen terävät tai veitsimäisesti litistyneet kuten ilveksellä. Raateluhampaat ovat suuret ja tehokkaat, huomattavasti pidemmät ja kookkaammat kuin koiralla. Niiden pituus on yläleuassa noin 23–29 millimetriä ja alaleuassa 27–30 millimetriä. Hyvin kehittyneet välihampaat, joita käytetään pienempien ravintokohteiden paloittelussa, kertovat myös monipuolisesta ravinnosta. Poskihampaatkin ovat kohtalaisen hyvät, ja suden hampaisto soveltuukin monipuolisemman ravinnon käyttöön kuin esimerkiksi ilveksen hampaisto. Kummassakin etujalassa on viisi varvasta, takajaloissa neljä; etutassun viidennet varpaat ovat surkastuneet. Pitkät ja voimakkaat kynnet ovat hiilenmustat toisin kuin koiralla. Susi käyttää kynsiään kaivamiseen ja maahan tarttumiseen juoksemisen aikana, ei saaliin sieppaamiseen. Jäljet ja jätökset Suden jäljet ovat tyypilliset koiraeläimen jäljet, ja ison koiran ja suden jälkiä voi olla vaikea erottaa toisistaan. Muiden koiraeläinten tavoin susi on varvasastuja, jonka etutassut ovat takatassuja kookkaampia; tyypillinen etukäpälän jäljen leveys on 10–11 senttimetriä, kun taas takakäpälän jälki on 9–10 senttimetriä leveä. Takatassun jälki näyttää hieman pitkulaisemmalta kuin etutassun jälki. Jäljissä näkyvät selvästi neljän pitkän ja voimakkaan kynnen jättämät painaumat. Etu- ja keskivarpaat ovat symmetrisesti linjassa. Muodoltaan jäljet ovat pyöreitä tai munanmuotoisia, ja neljä varvasanturaa näkyvät selvästi. Pehmeällä lumella susi levittää varpaansa mahdollisimman leveiksi, jolloin sen jäljet voidaan sekoittaa ilveksen jälkiin. Kulkusuunnan päättely jälkien perusteella voi olla toisinaan vaikeaa. Askelväli on ravatessa noin 1–1,4 metriä, laukatessa kaksi metriä ja loikatessa jopa kolme metriä. Suden ulosteet ovat noin 2,5–3 senttimetriä paksuja, pötkömäisiä sekä pahan ja voimakkaan hajuisia, paljolti koiran ulosteen kaltaisia mutta suurempia. Ne sisältävät usein karvoja ja luunpaloja, ja mitä mustempia ne ovat, sitä lihapitoisempaa suden ravinto on ollut. Susi myös merkitsee reviiriään virtsaamalla näkyvälle paikalle, kuten kivelle tai puunrungolle. Suden jättämät haaskat tuntee siitä, että niitä on purtu voimakkaasti kurkusta ja lämmin veri on valunut hangen läpi maahan. Raatelujäljet ovat pienemmillä hirvieläimillä selvästi pahempia kuin ilveksen jäljiltä, mutta hirveä sudet raatelevat usein myös kyljistä ja takajaloista. Sudet syövät usein tappamansa hirvieläimet lähes kokonaan, ja tällöin karvoja, luita ja pötsi löytyy haaskan lähettyviltä. Susi on voimakas purija ja kykenee karhusta poiketen paloittelemaan ja rikkomaan suuriakin luita. Susi voi kuitenkin hyödyntää karhun jo kaatamaa haaskaa. Levinneisyys ja elinympäristö Sutta esiintyy Pohjois-Amerikassa, Euraasiassa, Pohjois-Afrikassa ja Australiassa. Suurimmat susikannat ovat Kanadassa, jossa susia on yli 50 000 yksilöä ja Venäjällä, jossa on noin 30 000 yksilöä. Vuosien 2010–2013 tilaston mukaan Euroopassa oli Venäjän ulkopuolella noin 13 000 sutta, joista Romaniassa noin 2 000, Espanjassa vajaat 2 000, Bulgariassa noin 1 000 ja Puolassa noin 950. Susi oli aikoinaan maailman laajimmalle levinnyt nisäkäslaji. Susia on elänyt koko Manner-Euroopassa ja lisäksi Aasiassa Taimyrin niemimaalta, etelästä Intiaan ja lounaassa Arabian niemimaalle saakka. Alkuperäinen levinneisyysalue pieneni, kun susia vainottiin karjan suojelemiseksi ja ihmisiin kohdistuvien hyökkäysten pelossa. Suunnilleen 1970-luvulta alkaen suden elinalueen pieneneminen on pysähtynyt, ja susia on jopa palannut alueille, joilta ne ovat aiemmin kadonneet. Samaan aikaan kuitenkin kilpailu ravinnosta ja vaino ovat jatkuneet ja elinalueet pirstoutuneet niin, että kantojen kestävä uudistuminen on vaarassa. Pienet kannat kärsivät sisäsiittoisuudesta, etenkin koska kaikki susiyksilöt eivät lisäänny. Esimerkiksi Skandinavian susipopulaatio on lähtöisin vain kolmesta yksilöstä. Myös Suomen susien sisäsiittoisuus on kasvanut 2000-luvulla, ja kanta romahti vuonna 2006. Karjalan susikanta on pienentynyt, joten Suomen populaatio ei enää saa geenitäydennystä sieltä. Susi on sopeutunut elämään hyvin erilaisissa ympäristöissä, kuten arolla, tundralla ja metsissä. Susia tavataan jopa kaupunkien lähistöillä, missä ne käyttävät ravinnokseen ihmisen toiminnasta syntyvää jätettä. Suomessa Suomen susikanta on vuoden 2000 jälkeen Luonnovarakeskuksen mukaan vaihdellut 100 yksilöstä noin 300 yksilöön. Maaliskuussa 2021 Suomessa oli 279–321 sutta, mikä on suurin luku 120 vuoteen. Susilaumoja Suomessa vuonna 2018 oli 20, ja lisäksi viisi laumaa Suomen ja Venäjän välisen rajan molemmin puolin. Vuonna 2018 Suomen susikannan painopiste oli siirtynyt itäisestä Suomesta läntiseen Suomeen, jossa Suomen susista on noin 70 prosenttia. Suomessa kanta ei kuitenkaan juuri kasva, vaikka poikastuotto on hyvä. Syynä on joidenkin tutkijoiden mielestä sitkeä susiviha, joka ilmenee muun muassa salakaatoina, sudella pelotteluna ja susitutkijoiden uhkailuna. Taksonomia Suden tieteellisen nimen Canis lupus antoi vuonna 1758 ruotsalainen kasvi- ja eläintieteilijä Carl von Linné. Canis on latinankielinen "koiraa" tarkoittava sana, ja kyseisen nimiseen sukuun Linné luokitteli erilaiset koiraa muistuttavat lihansyöjät, kuten koirat, sudet ja sakaalit. Tavallisen kesykoiran Linné luokitteli omaksi lajikseen nimellä Canis familiaris; syynä oli ennen kaikkea sen ylöspäin kaartuva häntä, jollaista ei ole millään muulla koiraeläimellä. Sukupuu Suden kanssa samaan Canis-sukuun kuuluvat kultasakaali, juovasakaali, vaippasakaali, etiopiansusi ja kojootti sekä dingo, joka luokitellaan nykyisin yleensä suden alalajiksi. Susi erkaantui kojootista noin kaksi miljoonaa vuotta sitten luultavasti Euraasiassa. Sen jälkeen susi on levittäytynyt useita kertoja takaisin Pohjois-Amerikkaan, ja kehittynyt siellä eristyksissä eri alalajeiksi. Jääkauden aikana sudet työntyivät etelämmäksi, ja arktisten susien fossiileja on löydetty Kaliforniasta asti. Ennen pleistoseenikauden sukupuuttoaaltoa noin 11 000 vuotta sitten susi oli vain yksi monesta samankokoisesta petoeläinlajista, mutta nykyisin se on holarktisen alueen huippupeto. Susi voi risteytyä ja tuottaa lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä kaikkien Canis-suvun yksilöiden kanssa. Euroopassa sudet lisääntyvät koirien kanssa ja Pohjois-Amerikassa myös kojoottien kanssa. Koirasudet takaisinristeytyvät susien kanssa kuitenkin vain harvoin. Koirasuden toinen vanhempi on yleisimmin saksanpaimenkoira, siperianhusky tai malamuutti, ja sen voi erottaa oikeasta sudesta kynsien värin, hännän asennon ja silmien muodon avulla. Alalajit Monet suden populaatiot eroavat toisistaan ulkomuodoltaan. Susia onkin luokiteltu useisiin alalajeihin turkin värityksen, morfologisten ominaisuuksien, kuten kallon pituuden, ja nykyisin myös perimän eroavaisuuksien perusteella. Luokittelussa on tapahtunut aikojen saatossa myllerryksiä. Sudesta on kuvattu lähteestä riippuen 32–37 alalajia. Euraasiassa sudesta on eroteltu toistakymmentä alalajia. Laajimmalle levinnyt suden alalaji on Canis lupus lupus, jota esiintyy Pohjoismaissa, Länsi-Euroopassa, Venäjällä ja Keski-Aasiassa. Italiassa elää italiansusia (italicus) ja Pyreneiden niemimaalla iberiansusia (signatus). Pohjois-Amerikassa alalajeja on luokiteltu kuusi, joista laajimmalle on levinnyt Canis lupus nubilus eli puhvelisusi. Arktisten alueiden sudet ovat vaaleita ja isokokoisia. Euraasiassa ne kuuluvat albus- ja Pohjois-Amerikassa arctos-alalajeihin. Havumetsävyöhykkeen susia ovat Uralin communis ja Pohjois-Amerikan luoteisosien occidentalis, susista suurikokoisin. Himalajalla elää himalajansusia, joiden on ehdotettu olevan kokonaan oma lajinsa. Japanissa on elänyt kaksi suden alalajia, mutta ne kuolivat sukupuuttoon 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Etelän kuivemmilla ja kuumemmilla alueilla elävät sudet ovat pohjoisia susia pienikokoisempia. Intiansusi (pallipes) esiintyy Israelista Arabian kautta Intiaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Cubanensis-alalaji esiintyy Mustanmeren ja Kaspianmeren välisellä alueella. Pienikokoinen meksikonsusi (bailey) elää harvalukuisena Meksikon vuoristoylängöillä ja Arizonassa. Pohjois-Afrikassa elävän kultasakaalin alalajiksi aiemmin määritelty Canis aureus lupaster polveutuukin vuonna 2011 julkaistujen dna-analyysien perusteella eteläaasialaisesta harmaasudesta. Myös pohjoisamerikkalainen punasusi (rufus) on ollut tieteellisten väittelyjen kohteena, sillä sitä epäillään esimerkiksi kojootin ja harmaasuden risteymäksi. Se luetaan nykyisin suden alalajiksi, vaikka sitä on aiemmin pidetty omana lajinaan. Aiemmin erillisenä lajina pidettyä dingoa (Canis lupus dingo) tavataan Australiassa ja osissa Kaakkois-Aasiaa. Luonnonvaraisten populaatioiden lisäksi suden alalajeihin kuuluu myös kesykoira (Canis lupus familiaris). Alalajien luettelo Ristillä (†) merkityt alalajit ovat kuolleet sukupuuttoon. Canis lupus lupus – susi Canis lupus albus – tundrasusi Canis lupus alces† Canis lupus arabs – arabiansusi Canis lupus arctos Canis lupus baileyi – meksikonsusi Canis lupus beothucus† Canis lupus bernardi† Canis lupus campestris – arosusi Canis lupus chanco Canis lupus columbianus† Canis lupus crassodon Canis lupus dingo – dingo Canis lupus familiaris – koira Canis lupus floridanus† Canis lupus fuscus† Canis lupus gregoryi Canis lupus griseoalbus Canis lupus hattai† Canis lupus hodophilax† Canis lupus hudsonicus Canis lupus irremotus Canis lupus labradorius Canis lupus ligoni Canis lupus lycaon – metsäsusi Canis lupus mackenzii Canis lupus manningi Canis lupus mogollonensis† Canis lupus monstrabilis† Canis lupus nubilus – puhvelisusi Canis lupus occidentalis Canis lupus orion Canis lupus pallipes – intiansusi Canis lupus pambasileus Canis lupus rufus – punasusi Canis lupus tundrarum Canis lupus youngi† Elintavat ja käyttäytyminen Lauma Sudet elävät pareittain tai perhekunnittain laumoissa, joissa on tavallisesti kolmesta yhteentoista jäsentä. Laumassa on yksi lisääntyvä pari ja sen eri-ikäisiä jälkeläisiä, jos niitä on parille jo syntynyt. Jos ravinto-olot ovat erityisen hyviä, laumassa on joskus kaksikymmentäkin jäsentä. Suurin raportoitu lauma havaittiin 1960-luvulla Alaskassa, ja siinä oli 36 yksilöä. Lauman kokoonpano muuttuu liki vuosittain. Jälkeläiset lähtevät synnyinlaumastaan yleensä viimeistään kolmivuotiaina. Kun johtava susi kuolee, joku sen jälkeläisistä tai lauman ulkopuolelta tullut susi hyväksytään menetetyn tilalle. Laumassa voi johtavan parin lisäksi olla muitakin jo sukukypsiä yksilöitä. Ne kuitenkin lisääntyvät vasta jos ne perivät johtajan paikan tai jättävät lauman perustaakseen oman perheen ja sitä kautta uuden lauman. Susilauma pitää arvojärjestystään yllä niin lepyttelyllä kuin riitelylläkin. Jokaisella yksilöllä on omaan synnynnäiseen temperamenttiinsa perustuva taipumus käyttäytyä kussakin tilanteessa. Tavallisimmin arvojärjestys näkyy pienen saaliin äärellä: ensimmäisenä ruokailevat lisääntyvä pari ja sen alle vuoden vanhat pennut, viimeisinä nuoret lapsenhoitajiksi jääneet sudet. Jos saaliseläimiä on vähän, nuoret yksilöt saattavat jättää lauman tavallista aikaisemmin. Jos toinen lisääntyvistä jäsenistä kuolee, lauma saattaa hajota. Suuret laumat kestävät vastoinkäymisiä paremmin kuin pienet. Jos kumpikin lauman johtajista kuolee, lauma hajoaa lähes varmasti. Nuorten pentujen selviytyminen riippuu paljolti siitä, kuinka monta aikuista sutta ja lastenhoitajaa laumaan jää. Elinpiiri ja reviiri Susilaumalla tai susiparilla on oma elinpiirinsä ja siihen kuuluva reviiri, jota se puolustaa ja jolta se etsii ravintonsa. Arktisilla alueilla, missä ruokaa on vähemmän, reviirit voivat olla jopa usean tuhannen neliökilometrin laajuisia. Suomessa ja Skandinaviassa reviirit ovat keskimäärin tuhat neliökilometriä. Etelässä reviirit ovat pienempiä kuin pohjoisessa, alle sadasta muutamaan sataan neliökilometriin. Susien reviirit ovat suhteellisen pysyviä. Joskus elinpiirit ovat päällekkäisiä, ja joskus niiden välissä on ei-kenenkään maata. Sudet merkitsevät elinpiirinsä hajumerkein ja ilmoittavat läsnäolostaan ulvomalla. Liikkuminen Susi liikkuu kaikkina vuorokaudenaikoina, pääasiassa kuitenkin hämärissä ja yöllä. Susi liikkuu saalistaakseen ja vartioidakseen reviiriään, yleensä samanaikaisesti. Suden liikkumisaktiivisuus vaihtelee iän, sukupuolen ja vuodenajan mukaan. Pesimäaikana keväällä emo viihtyy poikasineen pesän lähettyvillä. Myös lauman nuoret ei-sukukypsät naaraat viettävät aikaa pesän luona. Loppukesällä susien liikkumisalue jälleen laajenee, kun pennut alkavat liikkua muiden mukana. Syys–lokakuussa sudet jättävät pesän ja kohtaamispaikkansa ja siirtyvät kokonaan vaeltelevaan elämäntapaan. Pesimäajan ulkopuolella susi liikkuu keskimäärin 10–30 kilometriä päivässä, ja se voi siirtyä päivän aikana 70 kilometriäkin. Kaadettuaan hirvieläimen susi voi pysytellä saaliin lähettyvillä kaksikin vuorokautta. Pehmeässä lumessa sudet astuvat samoihin jälkiin, jolloin jäljen pohjalla lumi pakkautuu tiiviimmäksi ja jälkikuoppa suurenee. Lauman kulkiessa samaa jälkijotosta jälkijono näyttää usein vain yhden suden jättämältä. Susilauman tarkkaa jäsenmäärää on usein vaikea arvioida, ja se onnistuu luotettavasti vain kohdissa, joissa lauma on jostain syystä hetkeksi hajaantunut tai laskemalla makuujäljet susien lepopaikalta. Kun nuori susi on jättänyt lauman tavallisimmin 11–24 kuukauden ikäisenä yleensä keväällä tai syksyllä, se lähtee vaeltamaan. Vaellussuunta on sattumanvarainen. Jotkin sudet suuntaavat uusille seuduille ja toiset sinne, missä on suurempi susitiheys. Osa susista jää emoreviirinsä liepeille tai lähialueille etsiskelemään kumppania. Toiset kulkevat satoja kilometrejä yhteen suuntaan kunnes löytävät itselleen reviirin, jonne ne jäävät etsimään kumppania. Pisimmät mitatut vaellusmatkat ovat olleet yli tuhat kilometriä. Nuorten susien vaellusten ansiosta laji asuttaa uusia alueita ja samalla populaatioiden perimät pysyvät monipuolisina. Susi suosii liikkumistapana ravaamista; kovalla alustalla susi ravaa useimmiten ruumis hieman vinottain menosuuntaan. Talvisin suden jälkijono onkin tyypillisimmillään helmimäinen ravijälkijono. Syvässä ja upottavassa hangessa susi voi paikoitellen joutua hyppimään, mikä kuluttaa runsaasti energiaa. Liikkeissään susi on määrätietoinen ja suoraviivainen; tosin uteliaat pennut käyttäytyvät leikkisämmin. Loppusyksyllä ensilumen aikoihin sudenpennut ovat jo aikuisten kokoisia, mutta ne voi vielä erottaa juuri telmimisen jäljistä. Susi kykenee myös hetkellisesti seisomaan pystyasennossa. Saalistaminen ja ravinto Suden ruokavalio vaihtelee sen asuinalueen mukaan. Suden perusruokaa ovat suurikokoiset sorkka- ja kavioeläimet kuten hirvi, mutta sudet syövät myös pieniä eläimiä, karjaa, haaskoja ja jätteitä. Susi syö vuorokaudessa keskimäärin 2,5–6,0 kilogrammaa ruokaa. Ihminen ei ole suden ravintoa. Sudet saalistavat Suomessa ja Skandinaviassa öisin, sillä ihmistoiminta saattaa häiritä ruokailua ja saalistusta päivällä. Ihminen vaikuttaa suden saalistukseen myös epäsuorasti säätelemällä riistakantoja. Saalistaessaan sudet toimivat yleensä laumana. Yksinäinenkin susi pystyy kaatamaan varsin suuria saaliseläimiä, kuten hirviä, mutta se on harvinaista. Susipari saalistaa yleensä yhdessä. Perhelaumaan kuuluvat sudet jakaantuvat usein pienempiin ryhmiin lähtiessään saalistamaan. Suden saalistusyrityksistä yleensä alle puolet onnistuu. Paikoilleen uhkaavan näköisenä jämähtänyt hirvi tai vapitiuros todennäköisesti selviytyy, mutta pakenemaan lähtevä saa sudet kintereilleen. Suuri hirvieläin voi aiheuttaa saalistavalle sudelle vakavia vammoja, ja susi saalistaakin ahkerimmin silloin kun saaliseläimet ovat kaikkein heikoimmillaan ja olosuhteet kuten paksut lumihanget vaikeuttavat niiden liikkumista. Nopeimmillaan susi pystyy juoksemaan noin 60 kilometrin tuntivauhtia useiden minuuttien ajan. Itseään nopeampia hirvieläimiä saalistavan suden valtti on kuitenkin sen kestävyys. Sudet väsyttävät saaliinsa ajamalla sitä takaa sadasta metristä jopa viiden kilometrin pituisiin matkoihin. Usein sudet kohdistavat hyökkäyksensä suurikokoisen saaliseläimen takapäähän, mutta pienen eläimen ollessa kyseessä, sudet hyökkäävät päähän, hartioihin, kylkiin tai takapäähän. Kun lauma saa hirven tai vapitin pysähtymään, urossusi puree sen turpaa ja kaulaa voimakkailla leuoillaan. Se murskaa uhrin kurkunpään ja katkaisee kaula-alueen isot verisuonet, jolloin uhri tukehtuu. Samalla muut sudet purevat saaliin takaosaa ja jalkoja. Lisääntymisen kannalta arvokkaimmat yksilöt eli johtavat emo- ja isäsusi saavat saaliista suuremman osan kuin muut lauman jäsenet. Susi hotkii ruoan nopeasti ja kaluaa luiden vierustat etuhampaillaan mahdollisimman puhtaiksi. Sisäelimet ja luut ovat sudelle tärkeitä ravintoaineiden lähteitä, joita pelkässä lihassa ei ole. Karvat ja pötsin sisällön susi jättää syömättä. Suden ruokailu kestää vartista reiluun tuntiin, minkä jälkeen se lepäilee muutamia tunteja ennen kuin palaa aterioimaan. Susi voi kantaa pesässä odottavalle emolle ja pennuille irtokappaleita tai oksentaa mahansa sisällön pennuille. Se voi kätkeä ylijäämäruoan maahan tai lumeen kaivamaansa kuoppaan ja käydä syömässä sen myöhemmin. Susi saattaa selvitä ilman ravintoa useiden viikkojen ajan, kunhan vettä on saatavilla. Susi pyrkii aktiivisesti tappamaan reviirillään eläviä pienempiä petoeläimiä, kuten kettuja ja supikoiria, vähentääkseen näin kilpailua ravinnosta. Susi saattaa odottaa kettua sen pesäkolon suulla tai polun varrella, eikä paikalle sattuvalla pienpedolla ole juuri mahdollisuuksia päästä sudelta karkuun. Esimerkiksi Keski-Suomessa on havaittu uusien susireviirien muodostumisen johtaneen kettujen ja supikoirien vähenemiseen ja sen seurauksena metsäkanalintujen runsastumiseen. Tällainen käyttäytyminen toisaalta altistaa sudet pienpedoista tarttuville sairauksille, varsinkin kapille. Lisääntyminen Susi tulee sukukypsäksi 22–46 kuukauden ikäisenä. Susilaumassa yleensä vain johtava pari saa paritella. Kiima-aika on keväällä helmikuun ja toukokuun välissä, ja kantoaika on yhdeksän viikkoa. Naaraan lähestyvän kiima-ajan tunnistaa verisistä virtsamerkeistä. Susi tekee pesänsä yleensä reviirin keskiosaan, missä on rauhallisinta. Usein se kaivaa pesäonkalon kangasmaahan, missä maaperä on helposti kaivettavaa ja läpäisee vettä hyvin. Kaivetut pesät ovat usein rinteessä. Onkalon välitön lähiympäristö voi olla suhteellisen avaraa, mutta näkyvyyttä ei saa olla kovin kauas. Susi voi tehdä pesänsä myös maan päälle turvemaille tai kuusen oksien suojaan, mikä on Suomessa tyypillistä. Susi perustaa pesänsä yleensä korkeintaan sadan metrin päähän vesipaikasta. Joskus se veden läheisyyden vuoksi pesii vain sadan metrin päässä vilkasliikenteisestä tiestäkin. Jos pesää häiritään, susiemo siirtää poikaset toiseen pesään. Pennut ovat syntyessään täysin emostaan riippuvaisia. Pentueissa on keskimäärin 4–6 pentua. Lauma hoitaa pentuja yhdessä. Pennut ovat syntyessään sokeita ja avuttomia kuin koiranpennut. Ne painavat syntyessään 300–500 grammaa. Pentujen silmät aukeavat 10–14 päivän ikäisinä. Emo imettää niitä 8–10 viikkoa ja totuttaa niitä liharuokaan kolmiviikkoisesta alkaen. Kun pennut eivät enää tarvitse pesän suojaa, mikä tapahtuu alueesta ja yksilöstä riippuen 4–10 viikon ikäisenä, susiperhe voi muuttaa pesästä kohtaamispaikalle. Susiperheen kohtaamispaikka koostuu liikkumisen seurauksena talloontuneesta alueesta, eikä siellä välttämättä ole minkäänlaista pesää. Ensimmäinen kohtaamispaikka sijaitsee tyypillisesti noin kilometrin päässä pesästä, myöhemmät kauempana. Paikka on kasvillisuuden suojassa ja lähellä vettä. Kohtaamispaikalla pennut viettävät aikaansa aikuisten susien ollessa saalistusretkillään, ja sinne aikuiset palaavat lepäämään. Kohtaamispaikka jätetään kun pennut ovat neljän tai viiden kuukauden ikäisiä ja voivat kulkea aikuisten mukana öisillä saalistusmatkoilla. Susilla, kuten muillakin koiraeläimillä, esiintyy valeraskautta. Valeraskaudessa naaraalle, joka ei ole tiine, tulee raskauden tunnusmerkkejä ja naaras pystyy myös imettämään toisen emän poikasia. Tämä on susilaumassa tärkeä selviytymiskeino. Jos varsinainen emä on estynyt hoitamasta poikasia, voivat muut naaraat hoitaa niitä. Muut laumassa elävät sudet auttavat pentujen ruokinnassa ja hoitamisessa. Laumalaiset tuovat ruokaa pennuille ja myös emolle. Viestintä Susien äänellinen viestintä on monimuotoista. Susien tunnetuin viestintämuoto on ulvominen, mutta ne myös murisevat, vikisevät ja haukkuvat. Sudet ulvovat usein kutsuakseen lauman muita jäseniä paikalle, ilmoittaakseen lauman sijainnin muille susilaumoille tai vahvistaakseen omaa reviiriään. Sudet ulvovat useammin silloin, kun niillä on jotain suojattavaa, esimerkiksi vastapyydystetty saalis, ja harvemmin välttääkseen riitoja muiden susilaumojen kanssa. Toisin kuin usein kuvitellaan, sudet eivät ulvo mitenkään tavallista enemmän täysikuulla, joskin ne ulvovat usein juuri iltahämärän ja yön aikaan metsästyksen takia. Sudet käyttävät ulvomista ja hajumerkintänä virtsaa ilmoittaakseen oman reviirinsä rajat. Susilaumat välttelevät toisia laumoja yhteenottojen takia. Reviiriään merkitsevä susi nostaa jalkaansa, ja virtsaamispaikka on selvästi näkyvä, kuten kivi tai puunrunko. Uros nostaa jalkaansa ja naaras virtsaa istualtaan, kuten yleensä koiratkin. Susilaumassa tavallisesti johtajapari, uros ja naaras, virtsaa koipea nostamalla ja muut virtsaavat istualtaan. Sudet, kuten muutkin koiraeläimet, käyttävät erittäin runsaasti ruumiinkieltä. Ne ilmaisevat alistuvuuden toista laumanjäsentä kohtaan painamalla niskansa alas ja jopa selinmakuulle käyden. Häntää käytetään myös sosiaalisen aseman viestimiseen: Lauman johtajat pitävät usein häntäänsä pystyssä, alempiarvoiset sudet pitävät häntäänsä matalalla, alistumista osoittaessaan jopa jalkojensa välissä. Sudet välttävät katsomasta ylempiarvoistaan silmiin. Silmiin tuijottaminen koetaan uhkaavaksi eleeksi. Uhat ja vaivat Ihmisen vuoksi suden levinneisyys on supistunut voimakkaasti ja sutta tavataan enää lähinnä harvaan asutuilla vuoristo- ja erämaaseudulla. Vainon seurauksena susipopulaatiot ovat kutistuneet, mikä on johtanut riskiin niiden häviämisestä sekä sisäsiittoisuuteen ja geneettisen monimuotoisuuden häviämiseen. Suden ongelma on myös risteytyminen kesykoiran kanssa, vaikka tämä onkin luonnonoloissa vähäistä. Sudelle tauteja aiheuttavat esimerkiksi vesikauhu, penikkatauti, koirien parvovirus, papillooma- ja hepatiittivirukset sekä sienten aiheuttama blastomykoosi. Suden loisia ovat ekinokokit, laakamadot, syyhypunkki, sikaripunkki, kirput, puutiaiset ja muut punkit, täit ja väiveet. Koska susi on ravintoverkon yläpäässä, sillä ei ole luontaisia vihollisia, ja pääosa susien kuolemista liittyy tavalla tai toisella ihmiseen. Alueilla, joilla on suuri susitiheys ja vähenevät saaliskannat, susia kuolee eniten nälkään ja toisten susien tappamina. Elinikä Suden tyypillinen elinikä on noin kahdeksan vuotta. Luonnossa sudet voivat elää enimmillään jopa yli 13-vuotiaiksi, valvotussa ympäristössä 16-vuotiaiksi. Suden ennätysikä on noin 20 vuotta. Susi ja ihminen Tutkimus 2020-luvun alussa Suomessa oli vain kuusi susitutkijaa, ja sen lisäksi susien DNA-näytteitä kerättiin vapaaehtoisten avulla. Suomi on maailman kärkeä susitutkimuksessa, ja eläimen käytös, kannan koko ja reviirit tunnetaan tarkoin. Kuitenkin Suomessa susitutkijoihin kohdistuva uhkailu estää toisinaan susien pannoittamisen tutkimusaineston keräämiseksi. Esimerkiksi Luonnonvarakeskus totesi 2020-luvun alussa, että sen tutkijoiden työturvallisuutta ei voida taata uhkailun takia, minkä vuoksi talvella 2020–2021 susia ei pannotettu. Myös muut tutkijat ovat saaneet tappouhkauksia. Erään susitutkijan vaimoa uhkailtiin lastensuojeluilmoituksilla 2010-luvun lopulla. Myös DNA-näytteiden kerääjiä kohtaan on ollut asiatonta viestintää 2020-luvun alussa. Satelliittilähettimillä varustetuilla seurantapannoilla Luonnonvarakeskus pystyy tutkimaan susien liikkumista sekä reviirien ja kannan kokoa. Susien liikkeitä seurataan yhä enemmän susista otetuilla DNA-näytteillä. Talvella 2020–2021 DNA-näytteiden keräys laajeni kaikille susilaumojen ja -parien reviireille Suomessa. Suojelu Laajan levinneisyysalueen ja vakiintuneen kannan takia susi on kansainvälisesti luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi, mutta useat alueelliset populaatiot ovat uhanalaisia. CITES:n listassa susi on liitteessä II, paitsi Nepalin, Intian ja Pakistanin susikannat liitteessä I. 1900-luvulle tultaessa Suomi oli jotakuinkin sudeton. Sudet olivat kaikonneet Venäjän Karjalaan, Kuolan niemimaalle ja pohjoisessa Norjaan. Varsinais-Suomeen sudet palasivat vasta 2000-luvulla, jossa sitä tutkimusten mukaan tarvitaankin valkohäntäpeurakannan säätelijänä. Suomessa susi on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, ja se on ollut rauhoitettu vuodesta 1973 alkaen. Kun susi suojeltiin Suomessa, yksilöitä oli jäljellä vain vähän, lähinnä itärajan tuntumassa. Susikannat ovat osittain suojelun ansiosta kasvaneet Euroopassa voimakkaasti 1900-luvun lopulta alkaen, ja sudet ovat levinneet uusiin maihin. Jotkut ovat lisääntyneiden petovahinkojen vuoksi ehdottaneet suden suojelun lopettamista. Metsästys Suomessa 1970-luvulla Suomessa suden kaadosta maksettiin palkkioksi 500 markkaa. Susien metsästystä koskeva lainsäädäntö on vaihdellut Suomessa tiheään etenkin poronhoitoalueen ulkopuolella. Vuodesta 1999 alkaen poikkeuslupia suden kaatoon voitiin myöntää edellytysten täyttyessä eli vahinkojen estämiseksi, ja rauhoitusaika oli huhtikuusta syyskuuhun tai lokakuuhun. Vuodesta 2006 riistanhoitopiireille tuli mahdolliseksi myös kannanhoidollisten lupien myöntäminen. Luvat myönnettiin tiettyjen yksilöiden kaatamiseksi, ei vain vahinkojen perusteella. Käytännöstä luovuttiin kaksi vuotta myöhemmin susien vähennyttyä. Vuonna 2011 pyyntilupien myöntäminen siirtyi uudelle Suomen riistakeskukselle. Vuonna 2015 Suomeen myönnettiin taas suden metsästyslupia kannanhoidon takia. Euroopan unionin tuomioistuin on vaatinut Suomea perustelemaan paremmin sudenmetsästyksen poikkeusluvat. Suomi sai vuonna 2019 Euroopan unionin tuomioistuimelta langettavan päätöksen kannanhoidollisesta sudenmetsästyksestä. Ulkomailla ja Suomen naapurimaissa Kanadassa ja Venäjällä sutta metsästetään turkiseläimenä ja kannan säätelyn takia. Vuonna 2005 Norjassa päätettiin tappaa viisi maan 20 sudesta. Sesse Koiviston mukaan metsästys hävitti sudet Ruotsista ja Norjasta sukupuuttoon 1960-luvulla. Kaikki nykyiset sudet siellä ovat täältä sinne 1980-luvulla siirtyneen susiparin jälkeläisiä. Koska vain yksi niiden pennuista löysi ulkopuolisen kumppanin ja muut parittelivat keskenään, susien sisäsiitos on siellä suurta. Sisäsiitos merkitsee elinkelvottomien pentujen syntymistä, vastustuskyvyn heikkoutta ja sisäsiitosprosentin kasvaessa liian suureksi laji kuolee sukupuuttoon. Metsästysmenetelmät Sutta on metsästetty monenlaisin tavoin. Varhaisia metsästysaseita olivat keihäät, jouset ja nuolet sekä käsijousi ja varsijousi. Ainakin Ruotsissa ja Virossa käytettiin susiverkkoa, johon susi ajettiin. Susitarha eli hukanhuone oli Suomessakin käytetty männynrangoista tehty ansa, johon susi tuli syötin perässä eikä päässyt pois. Susihauta eli sudenkuoppa oli pari metriä syvä, naamioitu ja terävillä seipäillä reunustettu kuoppa, johon susi putosi tavoitellessaan syöttiä. Inarissa sutta pyydettiin myös vivulla, joka laukesi ja veti suden kaulastaan köysiansaan roikkumaan. Loukku oli yleinen metsästysväline: siinä pyydystä koskettavan suden päälle putosi painava tukki. Kun rautaa alkoi olla saatavilla, alettiin tehdä pyyntirautoja, joihin reitillään kulkeva susi jalallaan astui. Myrkkypyynti on ollut käytössä vuosisatojen ajan. Myrkky, yleensä strykniini, laitettiin haaskaan tai kapseleihin, joita levitettiin petojen löydettäväksi. Ajojahdilla sutta metsästettiin sellaisilla hangilla, jotka kantoivat hiihtäjää mutta eivät sutta. Lentokoneesta susia on alettu metsästää Pohjois-Amerikassa ja Neuvostoliitossa 1900-luvulla. Suomessa lentokonepyyntejä on järjestetty vuosina 1939, 1949 ja 1962, mutta saalis oli aina niukka. Susia on vähennetty myös tappamalla niiden poikasia pesään. Nykyisin suden metsästys perustuu pitkälti lippusiiman käyttöön. Tuulessa liehuvat nauhat pelottavat mottiin ajettua sutta, eivätkä ne mielellään mene siimasta läpi vaan kulkevat kohti passissa odottavia metsästäjiä. Poronhoitoalueella käytetään moottorikelkkaa suden jälkien etsimisessä. Salametsästys Suomen susikanta väheni vuosien 2006 ja 2014 välillä 40 prosentilla ilmeisesti salametsästyksen johdosta. Haastattelututkimuksen mukaan noin 40 prosenttia Suomen metsästäjistä hyväksyy salametsästyksen. Suden yleisin kuolinsyy Suomessa 2020-luvun alussa oli salametsästys. Suden laittomasta kaadosta voi joutua maksamaan 9 100 euroa sakkoa. Susien salakaatojen määrä on kasvanut muun muassa Kainuussa. 90 prosenttia yli puolivuotiaiden susien kuolleisuudesta on ihmisen aiheuttamaa. Susia on hävinnyt enemmän kuin metsästyslupia niiden kaatamiseksi on annettu. Esimerkiksi Kuhmossa on susia hävinnyt lähes kaksinkertainen määrä lupiin verrattuna viime vuonna. Susien elinalueen painopiste onkin siirtynyt Kainuun itäosista lännemmäksi. Suomessa susien vähentämistä on perusteltu salametsästyksen vähenemisellä. Kuitenkin kaikki kiinni jääneet salametsästäjät ovat rikostutkijoiden mukaan kuuluneet johonkin metsästäjä- tai riistanhoitoyhdistykseen. Susi ja kotieläimet Sudet aiheuttavat ihmisille vahinkoa lähinnä saalistamalla koti- ja karjaeläimiä. Erityisesti lampaat, mutta myös vasikat, voivat olla vaarassa. Lampaiden suojaksi on kehitelty susiaitoja, eräänlaisia sähköpaimenaitoja, joiden useat päällekkäiset langat pitävät sudet loitolla. Toisinaan karjan suojaamisessa käytetään apuna myös suurikokoisia laumanvartijakoiria, joita on parikymmentä rotua, kuten kaukasiankoira ja pyreneittenkoira. Suomessa Varsinais-Suomessa 1880-luvulla oli tapana, että karja laidunsi metsissä, mikä johti siihen, että metsät köyhtyivät. Se puolestaan johti siihen, että alueen hirvet kaikkosivat ruuan puutteessa. Näin ollen susilla ei ollut ravintoa, mikä johti siihen, että sudet alkoivat saalistaa lehmiä ja lampaita henkensä pitimiksi. Suomessa susista on ehkä eniten haittaa poronomistajille, mutta joskus metsästystilanteissa ja ulkona pidettäviä koiriakin joutuu susien saaliiksi. Myös metsästäjien mukana metsällä tai kokeissa liikkuvat metsästyskoirat voivat olla vaarassa, sillä susi tappaa itseään heikomman kilpailijan reviirillään ja toisaalta koira on suden kannalta helppo ravintokohde. Koirien suojaksi susia vastaan on kehitetty niin kutsuttua hukkaliiviä, joka antaisi koiran kimppuun pyrkivälle pedolle voimakkaan sähköiskun. Suomessa turkistarhaajat ovat myös vaatineet korvauksia susien aiheuttamista vahingoista. Susien vaarallisuus ihmisille Susi karttaa tavallisesti ihmistä ja käy hyvin harvoin ihmisen kimppuun. Norjan ympäristöministeriön vuonna 2002 tilaaman raportin mukaan susi on todistettavasti surmannut vuosina 1950–2000 Euroopassa ja Venäjällä yhteensä 17 ihmistä ja Pohjois-Amerikassa ei yhtään. Suurin osa tapauksista on johtunut rabieksesta eli vesikauhusta: rabieksen vähentyessä ovat susihyökkäyksetkin vähentyneet selvästi. Vuonna 2010 susi tappoi Alaskassa yhden ihmisen. Suomessa 1600-luvulta 1800-luvulle Susipelko on Suomessa vanhaa perua. Turun hovioikeus tuomitsi vuonna 1652 Iisalmen pitäjästä kotoisin olleen Lauri Kapaisen teloitettavaksi ja poltettavaksi susien noitumisen vuoksi. Tuomion mukaan Kapainen oli tunnustanut ”noituneensa” ne sudet, jotka edellisenä talvena raatelivat ja söivät Jääsken pitäjässä 18 lasta. Samankaltaisia lasten sarjatappoja on Suomen kirkonkirjojen haudattujen luetteloihin merkitty yhteensä kuusi. Niistä ajoittuivat 1700-luvulle Ristiinan ja Ilomantsin lastensurmat. Eniten susien tappotekoja tunnetaan 1800-luvulta, jolloin kirjattiin Kaukolan, Kivennavan, Hämeen ja Varsinais-Suomen lastensurmat. Susien tekemiä surmia tapahtui eniten Karjalassa. Kivennavalla sudet tappoivat enemmän ihmisiä kuin missään Suomen pitäjässä. Viimeinen mainittu suomalainen susiuhri 1800-luvulla oli 7. marraskuuta 1881 kuollut viisivuotias Kalle Oskari Grönroos Vahdolta. Susien tekemien tappojen kokonaismäärää voidaan arvioida myös kirkonkirjamerkintöjen perusteella. Vuosilta 1710–1881 on listattu yhteensä 175 tapausta, joista 98 oli alle 18-vuotiaita, 75 aikuisia ja kaksi iältään tuntemattomia. Toinen lähde antaa tosin samoilta vuosilta lasketuksi kokonaismääräksi 193 henkilöä. Lisäksi joitain kirkonkirjoihin merkitsemättömiä tapauksia tunnetaan oikeuslaitoksen asiakirjojen perusteella. Monissa muistiin merkityistä tapauksista tiedetään tai epäillään ihmisen kimppuun käyneen suden sairastaneen rabiesta. Kuitenkin historian saatossa monia susitappoja on asetettu kyseenalaisiksi. Esimerkiksi itsemurha oli kirkonkirjoihin merkittynä syntinen kuolinsyy, joten syypääksi saatettiin tekaista susi. On epäilty, että 1880-luvun Turun seudun tappajasudella olisi ollut vesikauhu eli rabies, kansanomaisemmin raivotauti. Vesikauhu kuitenkin nitistää kantajansa parissa viikossa, ja suden kerrottiin jatkaneen hyökkäyksiään lähes kaksi vuotta. Tuon ajan kuolemien osoittaminen susien teoiksi on nykymenetelmin mahdotonta. Kyseessä saattoivat olla esimerkiksi ehkäisyn ja köyhyyden aiheuttamat lapsensurmat. 1900-luvulta nykypäivään Vuonna 1932 jotkin lehdet kertoivat kuusivuotiaan tytön joutuneen suden uhriksi Puumalassa, mutta uutinen todettiin perättömäksi jo muutama päivä myöhemmin. 2020-luvulla Suomessa susista tehdään havaintoja suhteellisen vähän. Näin on eritoten lumettomana aikana, jolloin suden jälkiä ei löydä yhtä helposti kuin talvella. Asenteita Susiin suhtautuminen on hyvin ristiriitaista, toisaalta jyrkkää vastustusta, toisaalta kiihkeää puolustamista. Tutkimusten mukaan suteen suhtaudutaan Suomessa suurpedoista kielteisimmin. Suomalaiset suhtautuivat susiin vuoden 1997 tutkimuksen mukaan selvästi kielteisemmin haja-asutusalueilla kuin kaupungeissa. Tutkimuksen mukaan yksi keskeinen piirre ihmisten petoasenteissa oli, että Suomessa tulee olla elinvoimaiset petokannat, mutta ei omalla lähiseudulla. Toisaalta vuonna 2000 tehdyn tutkimuksen mukaan niillä alueilla, joissa susikanta pääosin elää, suhtautuminen ei ollut sen kielteisempää kuin alueilla, joissa susia tavataan vain satunnaisesti. Toisaalta maaseudun ja kaupunkien asukkaidenkaan välillä ei voida nähdä täysin yhteneväistä eroa asenteissa. Vuonna 2002 Metsästys ja Kalastus -lehden haastatteleman tutkija Ilpo Kojolan mukaan paras lääke susien aiheuttamien tuhojen kurissa pitämiseksi on hillitä raivotaudin leviämistä ja estää susien kesyyntyminen sopivalla metsästyksellä eli ihmispelon olisi säilyttävä susipopulaatiossa. Esimerkiksi Vancouverissa Kanadassa retkeilijät saivat susilauman kesyyntymään ruokkimalla, ja sudet alkoivat hyökkäillä ihmisten kimppuun, jos ne eivät saaneetkaan ihmisiltä ruokaa. Näkemysero susien vastustajien ja puolustajien välillä on vaikeimpia esteitä susikannan kasvattamisen ja tulevaisuuden suunnittelussa, koska samalla väistämättä vaikutetaan myös ihmisen asemaan omaksi koetussa, tutussa elinympäristössä. Välittömänä seurauksena on todennäköinen salametsästyksen kasvu ja toisaalta susien aiheuttamat vahingot. Ongelmiin on yritetty esittää useita ratkaisuja, kuten susiaitojen rakentaminen vahinkojen vähentämiseksi ja susikannan levittäminen Länsi-Suomeen, jotta tilanne helpottaisi itärajan tuntumassa. Tavalla tai toisella asiassa syntyy ristiriitoja eri osapuolten välille. 2010-luvulta alkaen Susi on ollut vuodesta 2018 Viron kansalliseläin ja sudella on yli 500 nimitystä viron kielessä. Italiassa tai Espanjassa on kymmenkertainen määrä susia Suomeen verrattuna ja ihmisiä huomattavasti enemmän kuin Suomessa. Molemmissa maissa metsästys on vielä yleisempi harrastus kuin Suomessa. Näissä maissa ei kuitenkaan salametsästetä sutta, kuten Suomessa. Tietokirjailija Mia Takulan mukaan Suomessa on valtavasti tietoa sudesta biologisena eläimenä, mutta Suomessa on monia ihmisiä, joita tieto ei tavoita, mikä puolestaan voi johtaa susivihaan. Hän on kertonut olleensa monesti yhteydessä polisiin epäillessään metsästysrikosta, mutta on kertonut saaneensa aina saman vastauksen, jonka mukaan poliisilla ei ole voimavaroja tutkintaan. Takula mieltää, että kyse on poliittisesta tahdosta. Hän on todennut, että Ruotsissa salametsästyksestä jää helpommin kiinni kuin Suomessa. Susi kulttuurissa Koska susi on suurikokoinen petoeläin, joka on ollut levinnyt laajoille alueille, siitä kerrotaan monien kansojen mytologiassa ja saduissa. Japanissa maanviljelijät palvoivat sutta, koska se suojeli viljasatoa kauriilta ja villisioilta. Aisopoksen tarinoissa susi oli lammaspaimenten vihollinen. Myös kristillisissä vertauksissa sudet ovat olleet pahassa roolissa. Kuuluisa tarina kertoo, että Franciscus Assisilainen puhutteli Gubbion kaupunkia riivannutta sutta, joka jätti sen seurauksena kaupungin rauhaan. Antiikin Roomassa susi nautti kunnioitusta kaupungin perustajien Romuluksen ja Remuksen kasvattiemona. Roomassa oli muun muassa useita susipatsaita ja kaupungissa vietettiin vuosittain susimaiselle Faunus-jumalalle omistettua Lupercalia-juhlaa. Susi toimi myös Rooman valtiollisena symbolina ja on edelleen Rooman kaupungin tunnuseläin. Antiikin Roomassa vältettiin susien vahingoittamista eläimen uskonnollisen erityisaseman vuoksi. Susia ei esimerkiksi nähty amfiteattereiden metsästysnäytöksissä, toisin kuin muita suuria petoeläimiä. Susi huolehtii ihmislapsista myös monissa villilapsista kertovissa tarinoissa, kuten Kiplingin Viidakkokirjoissa. Satu Punahilkasta Charles Perrault’n kertomana on Euroopassa ollut suden pahuuden symboli. Kirjallisuuden historian tutkimus on kuitenkin paljastanut sadun vanhemmat juuret ja eri versiot eri puolilta maailmaa. Alkuperäisen sadun tärkein opetus oli, ettei lasten pidä luottaa vieraisiin ihmisiin. Ihmissusi on tarujen hirviö, joka on päivisin tavallinen ihminen, mutta muuttuu öiseen aikaan sudeksi. Susi on Turkin ja Viron kansalliseläin. Lähteet Viitteet Kirjallisuutta jultika.oulu.fi – Väitöskirja Turun yliopistossa, julkaistu Jyväskylän yliopiston Nykykulttuuri-julkaisusarjassa. Aiheesta muualla Laji.fi: Susi (Canis lupus) iNaturalist: Susi (Canis lupus) LuontoPortti: Susi (Canis lupus) Metsähallituksen suurpedot-sivusto: Susi WWF Suomi: Susi Luonto-Liiton susiryhmä Suomen Metsästäjäliitto: Susi Tunturisusi.com (anonyymi yksityinen sivusto) Yle Oppiminen: Susi Ylen Elävä arkisto: Susijahdeista tuli kansanhuvia, kunnes sudet olivat loppua Ylen Elävä arkisto: Susi herättää vihaa, vainoa ja viehätystä University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Canis lupus, gray wolf Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Canis lupus Pherobase: Semiochemicals of Canis lupus, the Gray wolf Suuret susivuodet puoli vuosisataa sitten, Aamulehti, 19.02.1933, nro 48, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Hukka uhkaa Lappia, Suomen Kuvalehti, 28.01.1939, nro 4, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot 59.2 Nisäkkäät Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Seksi ( = sukupuoli) on käsite, jolla tarkoitetaan nykysuomessa ennen kaikkea ihmisen sukupuolista kanssakäymistä ja sukupuolielämää, mutta sanalla tarkoitetaan myös sukupuolielämän kuvausta taiteessa ja viihteessä esitettynä, sekä sukupuolista vetovoimaa. Tätä sanaa, kuten muitakin sukupuolen ja seksuaalisuuden käsitteitä tulkitaan jossakin määrin eri tavoin eri maissa, kielissä ja kulttuureissa, joten artikkelissa pitäydytään suomenkieliseen tulkintaan. Määrittelyä Seksi eli seksikäyttäytyminen tai seksuaalinen toiminta on ihmisen fyysisen läheisyyden muoto, keino ilmaista seksuaalisuutta. Se on toimintaa, joka tuottaa henkistä ja sukupuolista nautintoa. Seksiä harjoitetaan lisääntymistarkoituksessa, mutta myös henkisen ja ruumiillisen läheisyyden ilmaisemiseksi, kiintymyksen ja ilon ilmauksena sekä viihteenä, jonka tavoitteena on mielihyvä ja seksuaalinen tyydytys. Seksuaalista halua pidetään yhtenä ihmisen käyttäytymisen perusmotiiveista. Seksuaalinen käyttäytyminen sisältää kaiken, mitä ihmiset tekevät tarkoituksenaan löytää seksikumppaneita, saada mahdollisen seksikumppanin hyväksynnän, rakentaa ihmissuhteita, osoittaa seksuaalista halua ja suorittaa yhdynnän. Käsitys ilmaisun sisällöstä kuitenkin vaihtelee niin kulttuurien ja sosiaalisen ryhmien välillä kuin myös yksilöllisesti ja sukupuolten välillä. Seksiin sisältyy yleisiä, monille yhteisiä toimintatapoja ja harvinaisempia toimintatapoja, joiden kirjo kattaa niin vakiintuneet parisuhteet kuin orgiat. Vaikka suuri osa seksuaalisesta toiminnasta tapahtuu parisuhteessa, seksi ei kuitenkaan ole siinä välttämätöntä. On myös seksuaalista toimintaa, kuten masturbointi, johon ei tarvita toista osapuolta. Seksuaalinen kanssakäyminen – luokittelua Ihmisen seksuaalisten toimintojen kokonaisuutta voidaan nimittää seksielämäksi tai sukupuolielämäksi. Yleisintä on heteroseksi, miehen ja naisen välinen seksuaalinen kanssakäyminen. Eräät ihmisistä ovat homoseksuaaleja, jotka valitsevat kumppanikseen samaa sukupuolta olevan. Biseksuaalit puolestaan ovat kiinnostuneita molemmista sukupuolista. Aseksuaalit eivät ole seksuaalisessa mielessä kiinnostuneita toisista ihmisistä. Seksuaalisen kanssakäymisen ja tavallisen läheisyyden tai koskettelun välillä ei ole mitään ehdotonta rajaa. Esimerkiksi kädestä kiinnipitämisellä saattaa olla sekä seksuaalista että ei-seksuaalista merkitystä, riippuen kulttuurista ja tilanteesta. Kosketuksen seksuaalisuuden tunnusmerkkejä saattavat olla ruumiinosat, joita tilanteeseen liittyy (erogeeniset alueet), fyysiset seksuaalisen kiihottumisen merkit ja yksilöllinen tunne. Seksuaalinen kanssakäyminen ei välttämättä rajoitu toisen henkilön kehoon. Mikäli seksuaalinen toiminta suuntautuu vain omaan kehoon, kyseessä on autoerotismi. Joitakin seksuaalisen kanssakäymisen tapoja, joihin ei liity fyysistä koskettelua ovat puhelinseksi, kyberseksi, ekshibitionismi ja voyeurismi. Seksuaalikulttuuri ja -käytös Viidennes suomalaisista miehistä ja kolmannes naisista ei hyväksy seksiä ilman rakkautta. Lähes kaikki hyväksyvät, että nainen osoittaa seksuaalista kiinnostustaan avoimesti. Yli 70 prosenttia naisista ja yli 90 prosenttia miehistä kokee pornografian katselun hyvin kiihottavana. Vapaata aborttia vastustaa viidesosa väestöstä. Miehet harrastavat tutkimusten mukaan selvästi enemmän irtoseksiä kuin naiset. Miehet tuntevat seksuaalista halua keskimäärin 21 kertaa kuussa, naiset 9 kertaa kuussa. Naiset näyttävät voivan yleensä päättää, milloin ja miten usein suhteessa on seksiä. Naisten vaikeudet kiihottua ja kokea nautintoa ovat yleistyneet, ja naisten haluttomuuden lisääntyminen on vähentänyt parisuhdeseksiä, etenkin 30–40-vuotiailla. Keskivertonaisella on ollut 12 seksikumppania kuten keskivertomiehelläkin, enemmän kuin Euroopan vertailumaissa. Suhtautuminen seksuaalisuuteen vaihtelee paljon kulttuurista riippuen. Vaihtelua on muun muassa suhtautumisessa esiaviolliseen seksiin, seksuaalivähemmistöihin sekä sukupuolirooleihin liittyen. Kulttuurilliset käsitykset esimerkiksi miehen ja naisen välisistä rooleista heijastuvat erityisen vahvoina seksuaalikäsityksissä. Parisuhteessa Pariseksin määrä on vähentynyt vuodesta 1971: suhteen parina ensimmäisenä vuotena pariseksiä on keskimäärin enää 8 kertaa kuussa, 4 vuoden kohdalla 5,5 kertaa ja 30–39 vuotta kestäneen suhteen kohdalla enää 4 kertaa kuussa. Sooloseksin määrä parisuhteissa on lisääntynyt melkein vastaavasti viime vuosikymmeninä. Sanan käyttöä Sanan ”seksi” taustalla on englanninkielinen käsite ”sex appeal”, joka käännettiin suomeksi ”seksi” ja ”naisen seksuaalinen vetovoima”. Alkuaan Hollywoodin elokuvamaailmasta kotoisin oleva ilmaus levisi yleiseen kielenkäyttöön 1930-luvulla ja samalla sen merkitys laajeni ominaisuudesta toimintaan ja käsittämään molemmat sukupuolet. Katso myös Anaaliseksi Aseksuaalisuus Biseksuaalisuus Coitus reservatus Ehkäisy Erotiikka Esiaviollinen seksi Esileikki Fetisismi Immenkalvo Itsetyydytys Heteroseksuaalisuus Homoseksuaalisuus Hyväilyseksi Ihmisen seksuaalisuus Kiihottuminen Lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö Lasten seksuaalisuus Libido Luettelo seksiasennoista Neitsyys Orgasmi Pornografia Raiskaus Rakkaus Seksitauti Seksivälineet Seksuaalikasvatus Seksuaalimoraali Seksuaalinen suuntautuminen Seksuaalinen vallankumous Seksuaalisuus Selibaatti Sukupuoli Sukupuolielin Sukupuolinen pidättyvyys Suojaikäraja Suuseksi Turvaseksi Yhdyntä Lähteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Ylen Elävä arkisto – Mitä? Mistä lapset tulevat? Sexpo – Tietoa seksuaalisuudesta, kysymyksiä ja vastauksia Väestoliitto – Seksi Paalanen, Tommi: Seksuaalietiikan perustana on yksilönvapaus. Helsingin Sanomat 26.6.2009. Seksuaalisuus Ihmissuhteet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: SMTP () on TCP-pohjainen protokolla, jota käytetään viestien välittämiseen sähköpostipalvelimien kesken. Protokollalle on varattu portti 25. Nykyaikaiset postipalvelimet käyttävät alkuperäisen SMTP:n sijasta laajennettua ESMTP-protokollaa. SMTP-protokolla määriteltiin ensimmäisen kerran :ssä elokuussa vuonna 1982. Sähköpostin nouto Postin noutoa varten postipalvelimelta postiohjelmaan ovat postinnoutoprotokollat erikseen, eli ns. ”pull”-protokollat. Näitä ovat muun muassa POP3 (), IMAP () ja HTTP () esimerkiksi Hotmail, IlohaMail. Sähköpostin kulku A kirjoittaa sähköpostiviestin postiohjelmallaan (esimerkiksi Outlook). A:n postiohjelma lähettää viestin A:n postipalvelimelle (eng. mail server). A:n postipalvelin ottaa TCP-yhteyden B:n postipalvelimelle. A:n postipalvelin siirtää (”push”) viestin SMTP-protokollalla B:n postipalvelimelle. B:n postipalvelin laittaa viestin B:n postilaatikkoon. B:n postiohjelma noutaa viestin postinnoutoprotokollalla (”pull”) (esimerkiksi POP3) postiohjelmaan ja B lukee viestin. SMTP-palvelimia Sendmail Exim Postfix Gmail Exchange Lähteet Aiheesta muualla Internet-standardit Sähköposti OSI-sovelluskerros Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Suoritin tai prosessori ( eli CPU) on tietokoneen osa, joka suorittaa tietokoneohjelman sisältämiä konekielisiä käskyjä. Se on tietokoneen keskeisimpiä osia. Nykyisissä suorittimissa kaikki osat on pakattu yhdelle mikropiirille, joten ne ovat mikroprosessoreita (MPU). Yksittäinen yksinkertainen suoritin voi suorittaa kerrallaan vain yhtä ohjelmaa, mutta sen tehtäviä voidaan vaihdella erittäin nopeasti, jolloin suoritus näyttää käyttäjästä rinnakkaiselta (ks. Moniajo). Monisäikeistetyssä suorittimessa voidaan suorittaa aidosti yhtä aikaa useampaa kuin yhtä tehtävää, samoin moniydinsuorittimessa on samaan mikropiiriin rakennettu kaksi tai useampia suorittimia. Suorittimia suunnitellaan useisiin erilaisiin käyttötarkoituksiin. Suorittimia valmistetaan erilaisiin supertietokoneisiin, sulautettuihin järjestelmiin ja henkilökohtaisiin tietokoneisiin. Erikoistuneita apusuorittimia ovat digitaalinen signaaliprosessori (DSP), grafiikkaprosessori (GPU) ja matematiikkasuoritin (FPU), joka nykyään usein integroidaan yleiskäyttöiseen suorittimiin. Osa optimoidaan erittäin pieneen tehonkulutukseen, osa suureen laskentatehoon tietynlaiselle datalle, osa taas mahdollisimman laajaan yleiskäyttöisyyteen, jolloin sama mikropiiri saattaa sisältää useita eri oheislaitteita ja kymmeniä liityntäväyliä. Mikrokontrollerit (MCU) sisältävät samoja peruselementtejä kuin mikroprosessorit (MPU) vähemmän vaativiin tarkoituksiin: mikrokontrollerit voivat olla karsittuja jotta ne mahtuvat yhdelle mikropiirille. Näytöllisten älylaitteiden myötä tärkeäksi ryhmäksi ovat nousseet pitkälle integroidut ns. järjestelmäpiirit (SoC), joissa voi olla samassa piirissä mukana mm. muisteja, signaaliprosessori ja monipuolinen näytönohjain. Historia Ensimmäinen yleiskäyttöinen tietokone, jossa ohjelma voitiin tallettaa tietokoneen muistiin ja vaihtaa ilman fyysisiä muutoksia (tallennetun ohjelman tietokone), oli Manchesterin yliopiston Small-Scale Experimental Machine. Koska suoritettava ohjelma voitiin vaihtaa lataamalla toinen ohjelma eikä käyttötarkoitusta siten rajattu tätä voitaneen pitää tietokonesuorittimien alkuna vastakohtana laskukoneelle. Aikaisemmissa laitteissa ohjelman muuttaminen saattoi tarkoittaa laitteen kytkentöjen muuttamista ohjelman lataamisen sijaan (ks. ENIAC). Kuten tietokonetekniikka yleisesti voidaan suorittimet jakaa neljään sukupolveen teknologian mukaan: sukupolvi: elektroniputket sukupolvi: diskreetit transistorit: aluksi germanium-transistoreja ja myöhemmin piihin perustuvat sukupolvi: mikropiirit sukupolvi: mikroprosessorit Kvanttitietokoneen toteutus voi olla merkittävä seuraava kehitysaskel teknologiassa. Myös optinen siru voi olla tuleva kehitysaskel. Tekoälyyn ja koneoppimiseen suunnattujen suorittimien kehitys on synnyttänyt useita uusia yrityksiä lyhyessä ajassa sekä useat olemassa olevat yritykset ovat aloittaneet omien ratkaisujensa kehittämisen. Syynä uudelle kehitykselle mainitaan olemassa olevien vakiintuneiden yleiskäyttöisien arkkitehtuurien tarpeeton monimutkaisuus erikoistuneeseen tehtävään. Mikrokontrollereita kuten MCS-48, jotka integroivat muistin suorittimeen on myös kutsuttu viidenneksi sukupolveksi johtuen integraatiokehityksestä. Arkkitehtuurit Suoritinarkkitehtuurit voidaan jakaa ryhmiin esimerkiksi konekäskyjen perusrakenteen mukaan seuraavasti: CISC (Complex Instruction Set Computer) RISC (Reduced Instruction Set Computer) VLIW (Very Long Instruction Word) TTA (Transport Triggered Architecture) RISC-arkkitehtuuria esiteltiin vastauksena monimutkaistuville suorittimille (erona CISC-arkkitehtuurille), jonka sanottiin olevan entistä tärkeämpää VLSI-tekniikan myötä. Sekä CISC- että RISC-arkkitehtuureilla on etunsa että haittansa. Suorittimien käskykantarakenteet voidaan ryhmitellä kolmeen seuraavasti: L/S load-store arkkitehtuuri R/M register-memory arkkitehtuuri R+M register-plus-memory arkkitehtuuri Load-store käskykanta (kuten ARM ja MIPS) käyttää erillisiä käskyjä muistin käsittelyyn kun taas register-memory -arkkitehtuurissa se voi olla osana muuta käskyä. Arkkitehtuuri kuvailee suorittimen ohjelmoinnin näkökulmasta kun taas mikroarkkitehtuuri liittää arkkitehtuurin ja logiikkatason. Tietty arkkitehtuuri voidaan toteuttaa eri tavoin mikroarkkitehtuurin tasolla. Ominaisuudet Tietokoneen yleisnopeus riippuu paljon juuri suorittimen nopeudesta. Suorittimen nopeus riippuu sekä sen käyttämästä arkkitehtuurista että kellotaajuudesta. Kellotaajuus ilmoitetaan yleensä Hertsin monikertoina kuten megahertseinä (MHz) tai gigahertseinä (GHz), ja suoritin toimii sen tahdissa. Pelkän kellotaajuuden lisäksi suorittimen nopeuteen vaikuttavat monet tekniset ratkaisut, kuten: kuinka leveitä prosessorin lukuja käsittelevät yksiköt ja liityntäväylät ovat (yleensä 4, 8, 16, 32 tai 64 bittiä), kuinka monta ja minkä tyyppisiä käskyjä suoritin kykenee suorittamaan samanaikaisesti (käskykannan liukuhihna), kuinka suuria välimuisteja suorittimessa on, miten tehokkaasti edelliset on toteutettu ja niihin liittyvät ongelmatilanteet on arkkitehtuurissa ratkaistu. Eräitä 2-bittisiä bit-slice -suorittimia (BSP) on myös valmistettu. BSP-suorittimia pystyi kytkemään rinnakkain muodostamaan ”suuremman” suorittimen. Perustoiminnot Suorittimen keskeiset osat ovat aritmeettis-looginen yksikkö (, ALU), valvontayksikkö (, CU) ja yleensä useita rekistereiksi kutsuttuja käsiteltävän tiedon tallentavia muistipaikkoja. Prosessorin toimintaa on noutaa muistista käsky ja siihen liittyvä luku tai luvut, suorittaa kyseinen käsky ALU-yksikössään ja palauttaa tulos muistiin. Yksittäinen käsky voi olla esim. ”laske yhteen rekisterin A ja muistipaikan XX sisältö ja siirrä tulos rekisteriin B”. Yksinkertaistetusti suorittimen toiminta on hakea muistista käskyjä, tehdä niillä jokin operaatio ja kirjoittaa tulos muistiin (myös muut laitteet ja väylät voivat näkyä muistipaikkoina suorittimelle). Toiminta voidaan jakaa neljään vaiheeseen seuraavasti: muistihaku (fetch) käskynpurku (decode) suoritus (execute) tallennus (store) Ohjelmalaskuri (, ) pitää suorituksen sijaintitietoa. Eräissä suoritinarkkitehtuureissa kuten MIPS käskyt ovat kiinteämittaisia 32-bittisiä arvoja. Toisissa arkkitehtuureissa kuten x86 käskyn pituus vaihtelee. Muita keskeisiä toimintoja ovat muun muassa pino-osoitin (): eräissä suorittimissa on omat käskyt pinon käsittelyyn kun taas eräissä se on ohjelman vastuulla. Suorittimet voivat vaatia tietotyyppien olevan tasattuja tyypin koon mukaan muistiosoitteisiin (): mikäli näin ei ole suoritin voi toimia hitaammin, tuottaa vääriä tuloksia tai jumiuttaa tai kaataa järjestelmän. Prosessori voi vaatia, että 32-bittisen luvun hakeminen alkaa osoitteesta, joka on jaollinen neljällä tai se antaa virheen. Erikoiskäskyt Prosessorin erikoiskäskyistä voi olla suurta hyötyä etenkin matemaattisissa sovelluksissa. Yksi erikoiskäsky voi korvata kymmeniä peruskäskyjä, vaikka sen suoritukseen aikaa kuluu vain saman verran kuin yhden tai muutaman peruskäskyn suoritukseen. Välimuistin hyöty on, että muistista haettava ja sinne kirjoitettava tieto saadaan nopeasta välimuistista huomattavasti nopeammin kuin hitaammasta keskusmuistista. Merkittäviä nopeusetuja saadaan myös kirjoittamalla tehokasta ohjelmakoodia. Valmistustekniikka Valmistustekniikan kehittyessä mikropiirien sisältämien transistorien määrä on kaksinkertaistunut säännöllisin väliajoin kuten ns. Mooren laki on ennustanut. Suorittimien kohdalla tämä on pitänyt paikkansa usean vuosikymmenen ajan, mutta kehitys on hidastunut. Valmistusprosessin kehityksen lisäksi paremman suorituskyvyn mahdollistavia arkkitehtuureita on kehitetty. Suorittimet tuottavat toimiessaan hukkalämpöä, joka saattaa vaikuttaa suorittimen toiminnan luotettavuuteen tai liiallisena jopa tuhota suorittimen. Hukkalämmön johtamiseksi pois suorittimesta voidaan käyttää esimerkiksi jäähdytysripaa, jota muotonsa vuoksi monesti kutsutaan jäähdytyssiiliksi, ja siihen usein liitettyä ilman virtausta tehostavaa tuuletinta, tai nestejäähdytystä. Myös muita jäähdytysratkaisuja voidaan käyttää, kuten esimerkiksi nämä supertietokoneet : Cray-1 käytti freonipohjaista jäähdytystä (lämpöpumppu) Cray-2 upotti piirit Fluorinert-nimiseen sähköä johtamattomaan nesteeseen (konvektio) Käyttämällä kehittyneempää valmistustekniikkaa voidaan suorittimen virrankäyttöä vähentää ja tämän vaikutuksesta myös tuotettua hukkalämpöä voidaan vähentää. Vastaavasti transistorien määrän lisääminen nostaa tarvittavan virran määrää. Eräs puolijohteiden valmistusmenetelmä on CMOS. Ominaisuuksien laajentaminen Suorittimelle on mahdollista integroida samalle piirille useita suoritinytimiä, suurempia ja monitasoisempia välimuisteja, sekä tukipiirejä kuten 2D- tai 3D-grafiikan käsittelyyn erikoistunut grafiikkasuoritin. Nykyaikaisissa suorittimissa on muistinhallintayksikkö (MMU) ja matematiikkasuoritin (FPU) integroituna samalle piirille. Mikrokontrollerit integroivat suorittimen lisäksi samalle piirille muistia. Järjestelmäpiirit integroivat suorittimen lisäksi samalle piirille IO-piirejä ja useita muita komponentteja. Moniprosessointi Yksittäinen tietokone voi sisältää yhden tai useampia suorittimia, jolloin kyseessä on moniprosessointi. Moniytimellisyys Suorittimissa voi olla kaksi tai useampia ytimiä. Moniytimellisyys mahdollistaa sen, että monia raskaita laskutehtäviä vaativia ohjelmia voidaan ajaa tietokoneella samanaikaisesti ilman, että muiden prosessien suoritus häiriintyy, ja että monisäikeisien yksittäisien prosessien suoritus voidaan jakaa usean ytimen kesken nostaen sen suoritustehoa. Ytimet voivat olla joko identtisiä, tai ne voivat olla erikoistuneita erilaisiin tehtäviin. Eräissä suorittimissa kuten järjestelmäpiireissä on integroituna apusuoritin kuten Digitaalinen signaaliprosessori (DSP) varsinaisen CPU-ytimen lisäksi. Moniydinsuoritin voi useaan yksinkertaiseen suorittimeen verrattuna käyttää hieman vähemmän sähköä ja tuottaa vähemmän lämpöä. Yleensä moniydinsuorittimen kaikki ytimet kuitenkin jakavat samat oheislaiteväylät ja käyttävät samaa keskusmuistia. Monisäikeistys Monisäikeistys on tekniikka, jolla sama ydin voi suorittaa kahta tai useampaa erillistä ohjelmasäiettä yhtäaikaisesti (rinnakkain). Tekniikka on yksi kehityssuunta suorituskyvyn lisäämiseen ja aiheesta on julkaistu useita tutkimuksia. Kaksi kehityssuuntausta ovat: (SMT), prosessorin on oltava superskalaarinen , tai , myös nimellä Eri valmistajilla on eri tuotenimiä tekniikan toteuttamisesta, näitä ovat mm. Intelin Hyper-threading ja SPARC CoolThreads. IBM POWER8 käyttää yleistä termiä (SMT). Symmetrinen monisäikeistys on jatkokehitystä superskalaari- ja moniprosessointi-tekniikkaan nähden ja hyödyntää ohjelmissa olevaa sekä käskytason rinnakkaisuutta (, ILP) että säietason rinnakkaisuutta (, TLP). Muut ominaisuudet Muita tehokkuuden parantamiseen tähtääviä keinoja ovat muun muassa epäjärjestyksessä suorittaminen () sakkaustilanteiden välttämiseksi ja haarautumisen ennakointi (). Suoritinperheitä Suorittimet voidaan jakaa perheisiin niiden yhteensopivuuden mukaan. Tyypillisesti saman perheen uudempi suoritin pystyy suorittamaan ohjelmia, jotka on tehty saman perheen aikaisimmille suorittimille. Toisinpäin tämä ei välttämättä ole mahdollista erilaisten käskykantalaajennusten vuoksi. Ensimmäisen sukupolven suorittimet Ensimmäisen sukupolven suorittimet olivat osa laajempaa kokonaisuutta ja osa itse tietokoneen rakennetta ja suunnittelua. Ensimmäisen sukupolven suorittimet perustuivat elektroniputkien käyttöön. Toisen ja kolmannen sukupolven suorittimet Minitietokoneissa ja suurtietokoneissa käytetyissä tietokoneissa oli huomattavia mallikohtaisia eroja. Kaikki samaan mallisarjaan kuuluneet eivät välttämättä olleet yhteensopivia muiden saman sarjan mallien kanssa. Toisen sukupolven suorittimet perustuivat diskreettien (erillisten) transistorien käyttöön (TTL-logiikka, ECL-logiikka). Kolmannen sukupolven suorittimet käyttivät useita mikropiirejä. IBM S/360 mahdollisti samojen ohjelmien ajamisen erilaisissa saman arkkitehtuurin mukaisissa tietokoneissa mikrokoodin avulla, tekniikka perustui SLT-transistoreihin IBM S/370 käytti SSI-mikropiirejä DEC PDP-11 suunniteltiin SSI-mikropiireillä, mutta käytti LSI-mikropiirejä kun ne tulivat käytännöllisiksi Digitalin VAX arkkitehtuuri Fairchild F8 julkaistiin aluksi kahden mikropiirin versiona, mutta myöhemmin julkaistiin yhdelle piirille integroitu versio Neljännen sukupolven suorittimet Neljännen sukupolven suorittimet ovat mikroprosessoreja, joissa kaikki suorittimen toiminnot ovat integroituna yhdelle mikropiirille. MOS- ja CMOS-tekniikat mahdollistivat mikroprosessorit. Intel 8080 -suoritin, 8-bittinen, julkaistu 1974. Motorola 6800 -suoritinperhe, 8-bittinen, julkaistu 1974. MOS Technologyn MOS 6502 ja sen kehitysversiot (julkaistu 1975). Käytettiin Atari 2600 -pelikonsolissa, Applen varhaisissa tietokoneissa ja Commodoren kuuluisissa VIC-20- ja Commodore 64 -tietokoneissa. Zilog Z80 -suoritinperhe, 8-bittinen, julkaistu 1976. Intelin x86-sarja, alkaen 16-bittisestä mallista 8086 (1978) jatkuen IA-32-malleihin (1985), mukaan lukien yhteensopivat muilta valmistajilta. Käytetty IBM PC -yhteensopivissa ensimmäisestä IBM PC:stä lähtien. Motorola 68000 -sarja, julkaistu 1979. Käytetty Unix-työasemissa, Macintoshissa ja Amigassa. Intelin ja Hewlett-Packardin IA-64 Itanium-suorittimet. AMD:n kehittämän AMD64-käskykannan suorittimet, ml. Intelin valmistamat yhteensopivat suorittimet. ARM-suorittimet useilta eri valmistajilta Texas Instrumentsin TMS320-signaaliprosessoriperhe (esitelty 1983). National Semiconductorin NS32000 sarja. Sun Microsystemsin SPARC-suoritinperhe. MIPS Technologiesin MIPS-suoritinperhe Hewlett-Packardin PA-RISC Digitalin Alpha-suoritinperhe IBM:n POWER-suoritinperhe sekä PowerPC-suoritinperhe Tilera 64-120-ytimiset palvelimille tarkoitetut suorittimet NEC V800 RISC-perhe Fujitsu FR-V (Fujitsu RISC-VLIW) mediakäsittelyyn Apollo Computerin Apollo PRISM RISC-suoritin Hitachin SuperH RISC-suoritin Blackfin Microblaze OpenRISC RISC-V RISC-suoritin, esitelty 2010. Suoritinperheet voidaan edelleen jakaa arkkitehtuureihin niiden iän ja sukupolven mukaan. Esimerkiksi SPARC-perheen aikaisemmat arkkitehtuurit, HyperSPARC ja SuperSPARC, toteuttavat SPARC v7 -käskykannan ja uudemmat arkkitehtuurit 64-bittisen SPARC v9 -käskykannan, jonka toteuttavia malleja ovat Sun Microsystemsin valmistaman UltraSPARCin eri mallit ja Fujitsun SPARC64. x86-suorittimissa on ollut useita kilpailevia valmistajia, joiden suorittimet käyttävät yhteensopivaa käskykantaa (IA-32, AMD64 tai edeltävät). Suoritinvalmistajilla on useita arkkitehtuureita, jotka jakaantuvat useisiin malleihin, joita on saatavilla eri kellotaajuuksilla. ARM-suorittimista lisensoidaan käskykantaa ja arkkitehtuuria eri valmistajille eri tavoin. Käskylaajennukset Useat valmistajat ja suoritinsukupolvet laajentavat suorittimen käskykantaa uusilla käskyillä. Tällaisia laajennuksia ovat mm. MMX, VIS, 3DNow!, SSE ja AltiVec, joista on kaikista lisäksi useampia versioita uusien arkkitehtuurien mukana. Toimintatilat Useat suorittimet toteuttavat supervisor-tilan, jossa käyttöjärjestelmän ydin yleensä suoritetaan. Tässä tilassa suoritin asettaa vähemmän rajoituksia kuin käyttäjätilassa (). Nykyiset suorittimet lisäävät virtualisointitukea hypervisor-ominaisuuksilla. Katso myös Digitaalipiirit Tavujärjestys Konekieli Superskalaarinen suoritin Handlerin luokittelu Fengin luokittelu Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit


text: SIMM () on vanhemmissa tietokoneissa käytetty muistimoduuli. SIMM-muisteja on kahta varianttia: vanhempi 30-nastainen ja uudempi 72-nastainen. Vanhempi 30-nastainen muistimoduuli sisältää kokoonpanon, jossa väylän leveys on 8 tai 9 bittiä, kun uudemmassa 72-nastaisessa on 32 tai 36 bittiä leveä väylä. Yhdeksännet bitit ovat tarkistukseen käytettyjä pariteettibittejä. SIMM-moduuleissa on käytetty sekä FPM- että EDO-muistia. Kortinreunaliittimet ovat vain piirilevyn toisella puolella. SIMM-moduuleissa kannat ovat yhdistettyjä niin, että samassa kohdassa eri puolilla olevat pinnit ovat yhteydessä toisiinsa. Jos toiselle pinnille tulee kontaktivika, tieto siirtyy silti toisen kautta. SIMM-moduulit on korvannut DIMM- ja SO-DIMM-moduulit uudemmissa laitteissa. Muistit


text: SLDRAM kilpaili RDRAM:n muististandardin kanssa ja onnistui olemaan suorituskykyisempi. SLDRAM:n kehitettiin 1990-luvulla SLDRAM Consortium (myöhemmin SLDRAM Inc ja Advanced Memory International) toimeasta, joka koostui noin 20 DRAM ja komponenttivalmistajan ryhmästä, jonka tavoitteena oli suunnitella suuren muistikapasiteetin omaavan DRAM-piirin mahdollisimman halvalla. Avoimen standardin ansiosta SLDRAM oli halvempaa ja ei vaatinut lisenssimaksuja. SLDRAM-piirin suunnittelussa hyödynnettiin osaksi vanhaa RAM-teknologiaa, joten sen tuomat uudistukset muistipiireihin eivät olleet aivan niin radikaaleja kuin RDRAM:n. SLDRAM pystyy operoimaan nopeammalla 200 MHz:n väylällä kuin perus-SDRAM. Kuten DDR-SDRAM, tämäkin muisti operoi kahdesti kellosignaalin ajanjaksoissa. Spesifikaatio vaatii 64-bittistä väylää, joka toimii 200 MHz, 300 MHz, tai 400 MHz kellotaajuudella. Kuten nykyajan DDR SDRAM, SLDRAM toimii kahdenkertaisella tiedonsiirtonopeudella, jonka tehollinen nopeus on 400 MT/s, 600 MT/s tai 800 MT/s. Merkittävä puute spesifikaatiosta oli yksittäisten tavujen kirjoituksen puute, koska muisti oli suunniteltu järjestelmiin, joissa on väli- ja ECC-muistia (virhekorjaavaa muistia), jotka kirjoittavat aina välimuistirivin moninkertaisena. Verrattaessa RDRAM:iin SLDRAM:lla oli monia etuja. Kellotaajuuden ollessa pienempi kuin RDRAM:lla häiriöiden merkitys tuli pienemmäksi ja lisäksi sen viive saatiin pienemmäksi. Lähteet pcmag sldram Katso myös DRAM SDRAM (nykyinen käytössä oleva) Synchronous dynamic random-access memory RDRAM SRAM Muistit en:Synchronous dynamic random-access memory#Synchronous-Link DRAM (SLDRAM) Tietokoneet


text: Sähköposti tarkoittaa digitaalisten, yleensä kirjallisessa muodossa olevien viestien välittämistä tietokoneilla tietyillä protokollilla. Viestit välitetään useimmiten tietoverkkoon vähintään postin lähettämisen ja noutamisen ajaksi kytkeytyvien tietokoneiden käyttäjien välillä. Sähköposti on nopea ja helppo tapa tavoittaa vastaanottaja. Sähköpostia käytetään myös henkilökohtaiseen tiedostojen tallentamiseen ja varmuuskopioimiseen. Sähköpostia välitetään Internetissä yleensä SMTP-protokollan avulla. Sähköpostin lukemiseen yleisimmin käytetyt protokollat ovat POP3 ja IMAP, joita melkein kaikki sähköpostiohjelmat tukevat. Historiaa Ensimmäiset tietoverkot olivat pääteverkkoja, joissa keskustietokoneeseen oli kytkettyinä usea pääte. Päätteeltä toiselle oli mahdollista lähettää viestejä. Kun vastaanottaja oli viestin saapuessa päätteensä ääressä, pääte piippasi ja näytölle ilmestyi viesti. Viestin luettuaan vastaanottaja kuittasi viestin luetuksi ja jatkoi omaa työtään. Sen jälkeen kehittyivät käyttäjätunnukselliset postilaatikot. Periaatteessa näissä posti ei liiku verkossa, vaan se siirretään pääkoneen hakemistosta toiseen. Varhain sähköpostiin ehdotettiin numeroituja kohteita muun muassa kaukokirjoittimella tulostamista varten, mutta tämä todettiin liian monimutkaiseksi ja yksinkertaistettiin jättämällä päätös tulostamisesta käyttäjän päätettäväksi. Sähköpostin standardointia tehtiin jo vuonna 1973 (). Uudet sähköpostijärjestelmät käyttävät kansainvälisiä verkkoja, kuten internet. Vuonna 1980 julkaistu kuvaa aiottua siirtymistä ARPANETistä Internetiin. Tuloksena syntyi SMTP (), johon nykyinen sähköposti perustuu. Ohjelmat Sähköpostin käsittelyyn liittyviä ohjelmia ovat asiakasohjelma (Mail User Agent, MUA), välitysohjelma (Mail Transport Agent, MTA) ja palvelinohjelma (Mail Delivery Agent, MDA). Asiakasohjelma (MUA) käsitetään sähköpostin lähteenä ja kohteena: asiakasohjelma antaa sähköpostin välitysohjelmalle (MTA) (). Palvelinohjelma kerää viestit ja odottaa käyttäjän hakevan viestit asiakasohjelmalla. MTA-ohjelmat käyttävät SMTP-protokollaa ja siksi kutsutaan usein SMTP-palvelimiksi ja MDA-ohjelmia kutsutaan POP- ja IMAP-palvelimiksi. Sähköpostin edut Sähköposti on nopea, edullinen ja vaivaton viestintätapa. Tavalliseen kirjeeseen verrattuna suurin etu on sen nopeus. Sähköpostiviesti menee perille sekunneissa tai muutamassa minuutissa maapallon toiselle puolelle, yleensä Internet-verkkoa hyväksi käyttäen. Sähköposti voidaan saada myös sinne, minne Internet ei ulotu, esimerkiksi hakemalla ja lähettämällä viestit puhelinyhteyden kautta, kuten aikoinaan ennen Internetin yleistymistä. Kustannuksiltaan sähköposti on huomattavasti tavallista kirjettä halvempi. Käyttäjä maksaa usein vain internetyhteyden tietokoneellensa. Verkkoyhteyden ei tarvitse olla auki kirjettä kirjoitettaessa, vaan viestin voi laatia valmiiksi ennen yhteydenottoa sähköpostipalvelimeen. Kun kirje on valmis, otetaan yhteys verkkoon, lähetetään viesti vastaanottajalle ja haetaan samalla mahdolliset itselle osoitetut viestit; yhteys ei näin usein kestä minuuttiakaan. Tietokoneella oleva ohjelma voi tehdä tämän automaattisesti aina yhteyden syntyessä, mikä on kätevää myös kannettavilla tietokoneilla. Tavalliseen kirjeeseen verrattuna käsittelykustannukset jäävät pieniksi: kopiointia, kirjekuoria ja postimerkkejä ei tarvita, eikä kenenkään tarvitse edes nousta pöytänsä äärestä. Puhelimeen verrattuna sähköpostin etu on vastaanottajan saavutettavuus. Vaikka vastaanottaja ei olisikaan heti tavoitettavissa, sähköposti voidaan lähettää odottamaan. Kun vastaanottaja tarkastaa postilaatikkonsa, on sähköposti odottamassa häntä. Sähköposti on myös helppo tallentaa ja tarkistaa jälkikäteen. Sähköpostin lukumahdollisuus on lisätty myös mobiililaitteisiin ja matkapuhelimiin sekä älypuhelimiin ja taulutietokoneisiin. Tähän liittyen on kehitetty Push Email. Ongelmat Sähköposti kulkee verkossa yhä usein selväkielisenä, ellei viestiä erikseen salata. Salatunkin viestin "kuoressa" kulkevat tiedot (lähettäjä ja vastaanottaja yms.) ovat näkyvillä. Toisaalta kirjesalaisuus koskee myös sähköposteja ja verkon salakuuntelu ei onnistu helposti kuin lähiverkossa ja teleoperaattoreiden tiloissa. Salakuuntelun mahdollisuus on kuitenkin hyvä pitää mielessä, jos haluaa suojautua vakoilulta. Joskus sähköpostiviesti voi hävitä, joko väärin säädetyn palvelimen asetusten tai liian tiukan roskapostisuodattimen takia. Tämä on kuitenkin epätavallista, ellei viesti ole huolimattomasti laadittu, niin että se muistuttaa roskaposteja. Mahdollisia omia roskapostisuodattimia kannattaa säätää varovasti, etteivät ne hävitä postia. Eräs ongelma on myös vastaanottajan osoite. Osoitteen on oltava tarkasti oikein, jotta viesti saavuttaa vastaanottajan. Väärin kirjoitettu osoite johtaa yleensä viestin palauttamiseen lähettäjälle (kunhan lähettäjätiedot ovat kunnossa), ellei käytetty osoite kuulukin toiselle henkilölle. Sähköpostiohjelmissa on yleensä tuki osoitekirjalle ja muille tavoille hakea osoite automaattisesti, jolloin kirjoitusvirheet vältetään. Sähköpostiosoite lisätään usein käyntikorttiin tai kirjelomakkeeseen. Suurena ongelmana on roskaposti, joka tukkii postilaatikoita mainoksilla tai muuten epätoivotuilla viesteillä. Myös haittaohjelmat voivat levitä sähköpostin välityksellä. Jotta viesti näyttäisi asialliselta, haittaohjelma voi lisätä viestiin tietokoneelta löytämiään, mahdollisesti salassa pidettäviä tai arkaluonteisia, asiakirjoja. Sähköpostia suodatetaankin eri tavoilla roskapostin torjumiseksi. Jotkut käyttävät myös ensisijaisen sähköpostiosoitteensa rinnalla toista, rajummin suodatettua osoitetta, niissä yhteyksissä, missä käyttäjä epäilee osoitteen helpoiten joutuvan roskapostaajien listoille. Pitkissä, useiden ihmisten välisissä keskusteluissa ongelmaksi muodostuu vaihtelevat tavat lainata aiempia viestejä. Joidenkin mielestä erityisesti top-postaus on häiritsevää, koska se vaikuttaa keskustelun seuraamiseen. Top-postaaminen voi myös olla tietoturvariski, jos viesti lähetetään eteenpäin kaikkine aiempine lainauksineen näitä tarkistamatta. Sähköpostiasiakasohjelmia Claws Mail Elm Eudora Evolution Lotus Notes Microsoft Outlook Mozilla Thunderbird Mutt Opera Pine SeaMonkey Gmail Sähköpostipalvelinohjelmia Microsoft Exchange Sendmail Qmail Exim Postfix Memo E-post (AB Volvo Data, 1981- ? IBM Mainframe environment) Memo PC hMailserver (Avoin lähdekoodi) Sähköpostin rakenne Sähköpostiviesti alkaa otsaketiedoilla (engl. header), joissa kerrotaan lähettäjä ja vastaanottaja, viestin aihe, viestin muoto (tekstin koodaus, onko liitteitä jne.), onko viesti vastaus toiseen yms. Näitä seuraa tyhjä rivi, jonka jälkeen tulee itse viesti. Jos viesti koostuu useammasta osasta (esimerkiksi jos siinä on liitteitä), jokaista osaa edeltää vastaavasti ryhmä otsakkeita, jotka kuvaavat kyseistä osaa. Sähköpostiohjelma näyttää näistä tiedoista vain sen, minkä tulkitsee oleelliseksi, ellei erikseen pyydä kaikkea näkyville. Jotkut ohjelmat myös esittävät otsakkeiden nimet käyttöliittymän kielelle käännettyinä. Sähköpostimaailma on vielä paikoin 7-bittinen, joten mahdolliset ASCIIhin kuulumattomat merkit pitää koodata ainakin otsaketiedoissa. Yleensä sähköpostiohjelma huolehtii tästä, mutta joskus näkee ääkkösten korvaantuneen kysymysmerkeillä, X:illä tms. Ääkköset sähköpostiosoitteissa voivat aiheuttaa myös ongelmia, koska useat sähköpostiohjelmat eivät ole IDN-tuella varustettuja. Kun viesti lähetetään palvelimen kautta maailmalle, viestiin lisätään "kuori" (katso viestinvälitysprotokolla SMTP laajennoksineen), jonka perusteella palvelimet päättelevät minne viesti pitää lähettää ja mitä tehdä virhetilanteissa. Vastaanottajan sähköpostipalvelin tallettaa viestin (ilman kuorta) vastaanottajan sähköpostilaatikkoon, jossa se on luettavissa tai noudettavissa vastaanottajan sähköpostiohjelmalla. Lähettäjätiedot From: henkilö(t) tai toimi, jonka puolesta sähköposti lähetetään; usein tämä on ainoa lähettäjätieto Sender: henkilö (tai robotti), joka lähettää viestin, jos muu kuin yllä mainittu tai kun viesti lähetetään useamman henkilön puolesta; virheilmoitukset lähetetään tähän osoitteeseen Resent-From, Resent-Sender: jos viesti on edelleenlähetetty sellaisenaan, eikä "forward"-toiminnolla, (postituslista, väärä osoite yms.) edelleenlähettäjä kuvataan joskus näillä tiedoilla Reply-To: osoite, johon vastaukset halutaan, esimerkiksi silloin, kun viesti lähetetään postituslistan kautta ja vastaukset halutaan joko listalle tai itselle vastoin listan käytäntöjä, tai kun halutaan kopio toisellekin henkilölle. Osoitekentissä sähköpostiosoitteet kirjoitetaan joko sellaisinaan tai, jos myös henkilön nimi halutaan kirjoittaa, kulmasulkeissa. Sähköpostiosoitteet ovat lähettäjätiedoissa pakollisia. Kommentteja voi kirjoittaa kaarisulkeisiin, mutta tätä ei suositella, koska jotkut sähköpostiohjelmat tulkitsevat kommentit niminä. Osoitteet erotetaan pilkulla. From: Jari Jokunen (kommentti) <jari.jokunen@example.org>, Matti =?iso-8859-1?Q?Meik=E4l=E4inen?= <matti.meikalainen@example.org> Sender: matti.meikalainen@example.org Osoitekentissä ei saa olla kuin ASCII-merkkejä, miksi muut merkistöt pitää koodata, ilmoittaen merkistön ja koodauksen, tässä iso-8859-1 ja quoted printable. Lukijalle nimi näkyy oikein: Matti Meikäläinen. Erikoismerkeille harvemmin on käyttöä, mutta niiden esittämiselle on omat sääntönsä. Tyhjällä alkavia jatkorivejä saa käyttää. Yleensä sähköpostiohjelmat hoitavat tarvittavan koodauksen, mutta joskus, varsinkin erikoisemmissa tapauksissa, koodaus voi epäonnistua. Vastaanottajat To: viestin varsinainen vastaanottaja CC: tiedoksi ("carbon copy", "kopio") BCC: tiedoksi, varsinaisille vastaanottajille ilmoittamatta ("blind carbon copy", "piilokopio"); yleensä BCC-rivin osoitteet eivät jää näkyviin kenellekään vastaanottajista Eri vastaanottajien eron ymmärtää (humoristisella) ohjeella: To: yhteistyökumppani CC: johtaja BCC: lehdistö Joskus BCC-kenttää käytetään myös silloin, kun viesti lähetetään monelle ihmiselle, jotka eivät välttämättä kaikki halua paljastaa osoitteensa muille. Oikeat sähköpostilistaohjelmat osaavat kertoa osoitteet viestin kuoressa, mikä yleensä vastaa BCC-rivin käyttöä. Tässä käytössä on hyvä käyttää joko yhteistä osoitetta (sähköpostilistan osoite tai vastaava alias) tai tyhjää vastaanottajalistaa To- tai CC-rivillä, sen mukaan ovatko nämä henkilöt varsinaisia vastaanottajia, vai onko viesti heille vain tiedoksi: To: tukilaiset <tukilaiset@example.org> To: tukilaiset:; CC: hallitus:; Vastaanottajien osoitteet voidaan lisätä BCC-rivillä, mutta näin vastaanottajat tietävät, missä ominaisuudessa he ovat saaneet viestin ja keiden muiden voi olettaa sen saaneen. Listaa voi käyttää myös silloin, kun osoitteita ei tarvitse piilottaa: To: tukilaiset: Joku <joku@example.org>, Toinen <toinen@example.org>; Aihe Subject-rivillä kerrotaan viestin aihe. Tämä on syytä valita huolella, varsinkin jos vastaanottaja saa paljon sähköpostia. Kun viestiin myöhemmin tahtoo palata, on hyvä jos otsikko on kuvailevampi kuin "Hei". Huono otsikko saattaa myös johtaa siihen, ettei viestiä koskaan lueta. Kun vastataan toiseen viestiin, sähköpostiohjelma lisää viestin aiheen eteen "Re: ", jollei sellaista jo ole. Näin alkuperäinen viesti erottuu ja viestit on helppo ryhmittää. "Re: " lyhenne on johdettu ("asiaan liittyen"), eikä yleisen harhaluulon mukaisesti englannin kielen sanasta reply. Joissakin sähköpostiohjelmissa tämä etuliite on lokalisoinnin nimissä käännetty eri kielille, jolloin ohjelmat eivät enää tunnista sen teknistä merkitystä, seurauksena yhä pitenevä aiherivi ja ryhmittämisen vaikeutuminen. MIME Ennen vanhaan sähköpostit lähetettiin 7-bittisellä ASCII:lla ja sen kansallisilla muunnoksilla. Kun kansainvälinen sähköposti ja erilaiset liitteet yleistyivät, tämä, satunnainen uuencode ja eri yhteisöjen käytännöt eivät enää riittäneet, jolloin kehitettiin MIME ("Multipurpose Internet Mail Extensions") yhteiseksi tavaksi kuvailla viestin sisältö ja sisällön muoto. MIME on sittemmin siirtynyt käyttöön muuallekin. Content-* Tässä saatekirje on pelkkää länsimaista, 8-bittistä tekstiä sellaisenaan, ilman sen kummempia muotoiluja. Sähköpostiohjelma saa lisätä rivinvaihtoja kappaleisiin. Tyypillinen suomalainen saatekirje, paitsi, että kuvaus "saatekirje" harvoin lisätään: Content-Description: saatekirje Content-Type: text/plain; charset=iso-8859-1; format=flowed Content-Transfer-Encoding: 8bit Tässä MIME-osassa liite on mukana useammassa kuin yhdessä muodossa, esimerkiksi sähköpostiohjelmassa helposti luettavana tekstinä ja PDF:nä tulostamista varten (osien välissä rivi "--==--=="): Content-Type: multipart/alternative; boundary="==--==" Vastaava, mutta tässä liitteen osat eivät ole saman asian vaihtoehtoisia näyttötapoja, vaan esimerkiksi saatekirje ja liite: Content-Type: multipart/mixed; boundary="==--==" Tässä on kokouskutsu pdf-muodossa, tallentamiseen ehdotetaan tiedostonimeä kutsu_syys07.pdf (joka toimii useimmissa käyttöjärjestelmissä), tiedosto on koodattu base64-koodauksella, jotta se ei rikkoontuisi matkan varrella, ja se ehdotetaan näytettäväksi liitteenä, ei suoraan: Content-Description: kokouskutsu; filename=kutsu_syys07.pdf Content-Type: application/pdf; Content-Transfer-Encoding: base64 Content-Disposition: attachment Tieto postin kulusta Jokainen sähköpostipalvelin matkan varrella lisää viestin alkuun Received-rivin, jossa se kertoo mistä se sai viestin, oman nimensä, kellonajan ja muuta virheenetsinnässä mahdollisesti tarvittavaa tietoa. Viestiä edelleenlähetettäessä sellaisenaan (kuten silloin, kun oletetaan viestin olevan tarkoitettu myös toiselle, eikä selitystä tästä tarvita), viestin alkuun lisätään myös joukko Resent-rivejä, jotka vastaavat alkuperäisen viestin tietoja, mutta kertovat edelleenlähettämisestä, esimerkiksi Resent-From, Resent-To ja Resent-Date. Viestin lähettäjän on mahdollista kirjoittaa lähettäjätiedot haluamikseen ja myös lisätä Received-rivejä viestin alkuun. Sen sijaan hän ei voi juurikaan vaikuttaa siihen, mitä viestiä vastaanottavat palvelimet siihen kirjoittavat. Jos muka ystävältä tulleen törkeän viestin Received-tiedot poikkeavat vastaavista hänen muissa viesteissään, on aihetta olettaa, että lähettäjätiedot on väärennetty. Samaten jos muka pankilta tullut viesti on kulkenut ilmaissähköpostipalvelimen kautta (pankit eivät lähetä salasanapyyntöjä tms. sähköpostin kautta; jos viesti vaikuttaa uskottavalta, soita pankkiin ja kysy). Sähköpostiohjelmat voivat myös pyytää tietoja siitä, onko viesti tullut perille ja onko se avattu. Useimmiten nämä toiminnot eivät ole käytössä, yksityisyyden suojelemiseksi. Silloinkaan, kun ne ovat käytössä, ei ole varmuutta siitä, onko vastaanottaja oikeasti huomannut viestin. Jos viestin perillemeno on tärkeää, pyydä kuittaus ja käytä tarvittaessa puhelinta. Viittaukset viesteihin Sähköpostiviestissä on sitä yksilöivä tunniste, Message-ID: <jokinkoodi@example.org> johon voidaan viitata muualta, esimerkiksi vastausviestin kohdissa In-Reply-To: <jokinkoodi@example.org> References: <aikaisempi@example.org> <jokinkoodi@example.org> Näiden koodien perusteella koko viestiketju on helppo jäsentää, myös silloin, kun aihe muuttuu. Päiväys Sähköpostiviestit päivää joko sähköpostiohjelma tai palvelin: Date: Fri, 26 Oct 2007 11:03:47 +0300 Päiväys on määrämuotoinen ja aikavyöhyke ilmoitetaan erotuksella UTC:hen, joskus sen lisäksi aikavyöhykkeen lyhenteellä. Päiväyksen on tarkoitettu osoittavan hetkeä, jolloin viesti on kirjoitettu valmiiksi, lähettämisen aika näkyy Received-tiedoista. Katso myös Sisällönhallinta Selainposti Lähteet Tietoviikko: Nettipokeri paljasti tuhansien suomalaisasiakkaiden yhteystiedot (korvaa: ) sähköpostiviestien välitystä koskeva standardi ESMTP (korvaa: ) sähköpostiviestien muoto , katso myös laajennoksia koskevat RFC:t Viitteet Aiheesta muualla Kirjallisuutta Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Seurasaari () on museosaari Helsingin kantakaupungin länsilaidalla. Saaressa on toiminut vuodesta 1909 ulkomuseo, jonne on siirretty vanhoja puurakennuksia eri puolilta Suomea. Ulkomuseon alue sijaitsee Seurasaaren itä- ja pohjoisosissa ja käsittää noin kolmasosan saaren pinta-alasta. Seurasaaren pinta-ala on noin 46 hehtaaria. Sen mukaan on saanut nimensä myös sitä ympäröivä vesialue, Seurasaarenselkä. Kaupunginosajaossa Seurasaari lasketaan osaksi Meilahtea. Saareen johtavan sillan päähän on linja-autoyhteys Helsingin keskustasta (linja 24 Kampin terminaalista). Autoilu ja polkupyöräily ovat Seurasaaressa kiellettyjä ilman erityislupaa, ja saareen saapuvia ohjeistetaan käyttämään julkista liikennettä pysäköintipaikkojen vähäisyyden vuoksi. Saaressa on ulkoilualueiden lisäksi myös kesäaikaan toimiva ravintola ja kaksi uimarantaa, joista toisessa on mahdollisuus uida myös alasti. Seurasaaressa sijaitsevassa Ravintola Seurasaaressa toimii muun muassa kahvila, ja siellä voi myös halutessaan järjestää hääjuhlia. Seurasaari on Helsingin kaupungin omistuksessa oleva suojelukohde. Ulkomuseon toiminnasta vastaa Museovirasto. Seurasaarisäätiö vastaa saaren vuotuisjuhlien järjestämisestä ja tukee rakennustoimintaa. Saaren suosituin vuotuistapahtuma on Seurasaarisäätiön järjestämä Seurasaaren juhannus. Se kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin. Tapahtuma huipentuu juhannushäihin, joiden morsiuspari sytyttää juhlakokon. Myös joulukuussa talkoovoimin järjestettävä Seurasaaren Joulupolku on paisunut massatapahtumaksi. Seurasaaresta kiinnostuneilla on oma yhdistys, Seurasaaren ystävät ry. Yhdistys järjestää Seurasaari-aiheisia talkoita, retkiä ja muita tapahtumia. Seurasaaren ulkomuseo Seurasaari muodostettiin kansanpuistoksi vuonna 1889, ja siitä tuli suosittu retkikohde ja juhlapaikka. Alussa saareen oli vain laivayhteys. Seurasaaren silta rakennettiin syysmyrskyn kaatamista puista vuosina 1891–1892. Kansanpuiston toimintaan liittyneet rakennukset suunnitteli arkkitehti Frithiof Mieritz skandinaavisen tyylin mukaisiksi. Edelleen saaressa ulkoillaan, otetaan aurinkoa ja pidetään piknikkejä. Laivayhteyttä saareen ei kuitenkaan ole ollut vuosiin. Seurasaaren ulkoilmamuseo on toinen Suomessa perustettu ulkomuseo, Turun vuonna 1906 ollessa ensimmäinen. Ulkomuseon toiminta alkoi Niemelän torpan siirtämisellä Seurasaareen vuonna 1909. Taiteilija Akseli Gallen-Kallela ja arkkitehti Yrjö Blomstedt halusivat pelastaa nämä hävitysuhan alla olleet rakennukset. Merkittävä rooli rakennusten siirrossa Konginkankaalta Keski-Suomesta uuteen sijoituspaikkaansa Helsinkiin oli filosofian tohtori Axel Olai Heikelillä. Hänestä tuli ulkomuseon perustaja ja sen ensimmäinen intendentti. Heikelin tavoitteena oli siirtää Seurasaareen kaikista Suomen maakunnista niille tyypillisiä rakennuksia ja näin esitellä pääkaupunkilaisille perinteistä suomalaista rakennus- ja asumiskulttuuria. Ulkomuseoaate oli tuohon aikaan muodissa Euroopan kaupungeissa, ja lähin esimerkki oli Skansenin ulkomuseo Tukholmassa. Alkuaikoina saareen tuotiin myös mm. lapinkota ja kirkkoveneitä. Alkuaan yksityinen museo siirtyi vuonna 1913 valtion hallintaan, ja se on nykyään Museoviraston alainen valtakunnallinen ulkomuseo. Museon kokoelmiin kuuluu nykyisin yli kolmekymmentä rakennuskokonaisuutta ja 87 erillistä rakennusta, jotka ovat peräisin 1600-1800-luvulta. Museon vanhin rakennus on puinen Karunan vanha kirkko (1686) Varsinais-Suomesta. Kesäisin se toimii suosittuna vihkikirkkona. Kirkossa järjestetään kesäaikaan myös jumalanpalveluksia ja konsertteja. Ulkomuseon perustaja A. O. Heikel puolisoineen on haudattu Karunan kirkon pihamaalle. Seurasaaren täydellisimpiä museopihapiirejä ovat aiemmin mainittu Niemelän torppa Konginkankaalta sekä Antin umpipihatalo Säkylästä. Säätyläisrakennuksia ovat Kahiluodon kartano Varsinais-Suomen Taivassalosta sekä Iisalmen pappila. Merkittäviä kohteita ovat myös kainuulainen talo Halla Hyrynsalmelta, Pertinotsa Raja-Karjalasta ja savolainen Selkämä Pieksämäeltä. Pohjalaisia taloja edustavat Kurssi Kuortaneelta sekä Ivars Närpiöstä. Seurasaaren ulkomuseo on turistien suosiossa, ja siellä käy vuosittain kymmeniätuhansia ihmisiä. Erityisesti touko- ja syyskuussa museo on lähialueen kouluille tärkeä luokkaretkikohde. Museo on avoinna vain osan vuodesta, pääsääntöisesti 15.5.–15.9. välisenä aikana. Museossa järjestetään kesäkaudella säännöllisiä opastuksia usealla kielellä (erit. suomi, ruotsi, englanti, saksa) sekä esitellään entisajan elämää käsityö- ja kansanmusiikkinäytöksin. Ulkomuseon työntekijöillä on oma teatteriryhmä Palkolliset, joka tuottaa ulkomuseon vuosittaisen kesänäytelmän. Museon oppaat ovat pääsääntöisesti kesätyöläisiä, jotka opiskelevat kulttuuri- ja perinneaineita yliopistotasolla. Viime vuosina järjestetty Seurasaari soi! -kansanmusiikkiviikko on tuotettu pääosin museon ulkopuolisin voimin. Seurasaaren ulkomuseon satavuotisjuhlaa vietettiin vuonna 2009. Virallisen ohjelman ohella eräs museon entinen opas tuotti myös mediassa huomioidun Seurasaari-aiheisen rap-videon. Seurasaaren nimi Saaren nimenä on esiintynyt vanhoissa asiakirjoissa ja kartoissa Fölisöö (1681), Fölljes Landhet (1696), Fölisöhn (1732), Fölis Hollmen (1767), Fölisön (1775), Fölislandet (1842) ja Fölisön – Seurasaari (1902). Nimen alkuosa tarkoittaa tässä mahdollisesti nuorta hevosta (ruots. föl, föling = varsa) ja saari lienee ollut Meilahden kartanon varsalaitumena. Nimen suomalaisena vastineena on ollut 1800-luvulla käytössä Fölisaari ja 1900-luvun alusta Seurasaari. Koska saari on ollut kansanpuistona 1880-luvulta lähtien, on otaksuttu ruotsinkielisen nimen alkuosan tarkoittavan ruotsin kielen sanaa följe 'seura'. Nykyiset nimiasut on vahvistettu vuonna 1909. Saaren luonto ja eläimet Maantieteellisesti Seurasaarta leimaavat kallioiset mäet, kosteat notkelmat ja lehdot. Eteläranta on suojeltu lintupoikueiden ruokailualueeksi. Saari on tunnettu pelottomista eläimistään, erityisesti oravistaan. Eläimet ovat tottuneet ihmisiin pitkään jatkuneen ruokkimisen ansiosta, mutta nykyisin niiden ruokkimista ei suositella. Oravien lisäksi saarella elää muun muassa sorsia, hanhia, kyhmyjoutsenia ja kaniineja sekä niitä saalistavia minkkejä ja supikoiria. Saaressa on kesäisin myös lampaita. Uimala ja suunniteltu sauna Aidattu Seurasaaren uimala perustettiin jo vuonna 1906. Uimalan käyttäjäkuntaan on aina kuulunut myös uima-asussa kävijöitä, joten uimalaan pääsyn edellytyksenä ei ole milloinkaan ollut naturismi tai alastomuus. Alkuperäisen uimalan jäätyä liian pieneksi se rakennettiin kokonaan uudestaan vuosina 1926–1927. 1930-luvulla sitä laajennettiin edelleen kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin suunnitelmien mukaan. Uimala on ollut historiansa aikana eri uimaseuroilla (Helsingin Uimarit ja ja HSS), mutta helmikuusta 2012 se on ollut Helsingin kaupungin hallinnassa. Vuodesta 2012 alkaen kaupunki on edellyttänyt että kesäisin on kaikkien käytettävä uima-asua keskiviikkoisin ja sunnuntaisin, jolloin uimala on yhteiskäytössä. Talviuinnin järjestää Seurasaaren uimarit ry, joka on vuokrannut Helsingiltä uimalan talvisin. Marsalkka Mannerheimilla oli aikoinaan oma uimakoppi miesten osaton puolella. Nyt kaupunki suunnittelee uimalan yhteyteen rakennettavaa saunaa, johon tulisi noin 40 asiakaspaikkaa. Lähteet Aiheesta muualla Seurasaaren ulkomuseo – Museovirasto Seurasaarisäätiö Seurasaaren ystävät ry Seurasaari-rap Kun Seurasaaressa tehtiin tiiliä Nikolainkirkkoon... Hevoshaka - 10,000 hengen pyhälaidun - merimiesten tappelutanner - nyt aristokraattinen luonnonpuisto, Helsingin Sanomat, 11.07.1932, nro 184, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Helsingin museot Helsingin saaret Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa Suomen ulkoilmamuseot Vähä-Meilahti Seulonnan keskeiset artikkelit Museoviraston museot


text: Seos on vähintään kahden aineen muodostama yhdistelmä, jonka seoskomponentit eivät ole kemiallisesti sitoutuneet toisiinsa yhdisteeksi. Seosten koostumukset eivät ole vakioita. Esimerkiksi messinki on kuparin ja sinkin seos, ja sen koostumus ei ole koskaan tarkalleen sama. Homo- ja heterogeeniset seokset Homogeeninen seos on tasalaatuinen eli siinä ei ole erotettavissa selkeää faasirajaa seoksen komponenttien välillä. Esimerkki homogeenisestä seoksesta on puhdas ilma tai viina, joka on etanolin vesiliuos. Homogeenisten seosten osat voidaan erottaa toisistaan vain käyttämällä jotain kemiallista tai fysikaalista ominaisuutta hyväkseen, kuten esimerkiksi tislaamalla eli höyrynpaineen mukaan erottamalla. Heterogeenisessä seoksessa näkyy erillisiä osia. Sellainen on esimerkiksi veden ja öljyn seos. Heterogeeniset seokset voidaan yleensä erottaa homogeenisiksi seoksiksi tai puhtaiksi aineiksi fysikaalisin menetelmin, esimerkiksi suodattamalla, haihdutuksella tai uuttamalla. Homo- ja heterogeenisen seoksen välimuoto on kolloidi. Kiinteä aine on kolloidisessa liuoksessa pieninä hiukkasina, jotka eivät näy silmin mutta kuitenkin hajottavat valoa. Jotkut kolloidiseokset ovat vakaita, koska liuottimen ja kolloidin pinnan välille syntyy adheesiovoima. Vakaus saattaa säilyä, jollei kolloideja ole liuoksessa liikaa, jolloin ne pääsevät paakkuuntumaan ja vajoavat pohjalle. Lisäksi saippuat ja puhdistusaineet muodostavat vesiliuoksessa misellejä, joissa voi olla sisällä veteen liukenematonta ainetta. Geelit ovat kiinteitä verkkomaisia rakenteita sisältäviä neste-kiinteä-seoksia, jotka eivät myöskään itsekseen erotu. Kolloidisia seoksia Sumu on kyseessä, kun kaasuun on sekoittunut nestettä. Savu on kyseessä, kun kaasuun on sekoittunut kiinteää ainetta. Emulsio on kahden nesteen seos. Huomaa tässä yhteydessä liuoksen ja seoksen ero. Vaahto on seos, jossa kiinteän aineen tai nesteen seassa on kaasua. Liete on kyseessä, kun nesteen seassa on kiinteää ainetta. Geeli muodostuu, kun kiinteään aineeseen sekoittuu nestettä. Seoksiin liittyvää kemiallista analyysia Raoultin laki, Henryn laki Liukenemisreaktio (liukenemisen entalpian, Gibbsin energian ja entropian muutos, ym.) Kolloideille isoelektrinen piste Tislaus, McCabe-Thielen menetelmä Erilaisia seoksia Liuos on liuottimen ja liuenneen aineen välinen seos. Lejeerinki on metalliseos. Atseotrooppisen seoksen aineet eivät erotu tislattaessa. Raseeminen seos on kiraalisen aineen seos, josta on puolet molempaa enantiomeeria. Ideaaliseos noudattaa täsmälleen Raoultin lakia, ideaalilaimea seos taas Henryn lakia. Mekaaninen seos on kiinteiden aineiden muodostama seos. Katso myös Liuos Lähteet Aiheesta muualla Seulonnan keskeiset artikkelit