text: SARS (lyhenne eng. sanoista Severe Acute Respiratory Syndrome eli äkillinen vakava hengitystieoireyhtymä) on hengitystieinfektio, jonka aiheuttaa SARS-koronavirus eli SARS-CoV. Keskimäärin 9,6 % tartunnan saaneista kuolee Maailman terveysjärjestön mukaan. Kuolleisuus kuitenkin vaihtelee likimain välillä 0–50 % riippuen ihmisryhmästä. Muun muassa korkea ikä, miessukupuoli ja tietyt yhtäaikaissairaudet lisäävät kuolleisuutta. SARS aiheutti vuonna 2003 Kiinan Guangdongista alkaneen ja kymmeniin maihin levinneen epidemian, jossa ainakin 8 000 ihmistä sairastui, joista noin 800 kuoli. Pääosa tapauksista ilmeni Etelä-Kiinassa. Uusia SARS-tapauksia ei ole ilmennyt ihmisillä vuoden 2004 jälkeen. SARS oireilee 2–10 päivän kuluttua tartunnasta. Yleisiä ensioireita ovat korkea kuume, kylmänväreet, päänsärky, väsymys tai lihaskipu. Tauti etenee muutamassa päivässä kuivaksi yskäksi, keuhkokuumeeksi ja pahimmillaan äkilliseksi hengitysvaikeusoireyhtymäksi. SARSista parantuminen voi kestää noin kuukauden. Virus SARS koronavirus eli SARS-CoV on beetakoronavirus ja positiivisjuosteinen RNA-virus eli ssRNA(+)-virus. Virus omaa lipidikuoren, jonka sisällä on viruksen noin 29 727 nukleotidia pitkä perimä. Kuoreen on upottautunut viruksen RNA-perimän koodaamia proteiineja, kuten useita tappimaisia spike-proteiineja. Ihmisissä virus tarttuu spike-proteiinien avulla sopivan solun solukalvossa oleviin angiotensiinikonvertaasi 2 eli ACE2-reseptoreihin. Reseptoreita on muun muassa ihmisten keuhkojen endoteelissä. Alkuperä 2003 alkaneen epidemian SARS-CoV on tiettävästi peräisin hevosenkenkäyökköihin kuuluvasta lepakkolajista Kiinan Yunnanista. Naamaripalmunäädät olivat epidemiassa merkittävä väli-isäntälaji, eli ne tartuttivat viruksen ihmiseen toimien välikätenä lepakoiden ja ihmisten välillä. Ensimmäinen SARS-tapaus ihmisellä todettiin 16.11.2002 Foshanin kaupungissa Kiinan Guangdongissa. Tarttuminen SARS-CoV tarttuu ensisijaisesti pisaratartuntana. Tartuttavia pisaroita muodostuu eritoten silloin kun sairastunut henkilö yskii, aivastaa tai on hyvin lähellä tervettä henkilöä. Esimerkiksi kävely sairaan ohitse tai kauempana samassa huoneessa odottaminen hetken ajan eivät levitä virusta tehokkaasti. Pisarat kulkeutuvat terveen henkilön suun, nenän tai silmien limakalvoihin, joista virus päätyy muualle kehoon aiheuttaen SARSin. Virus tarttuu myös kosketustartuntana, eli esimerkiksi silloin kun henkilö koskee virusta sisältäviä esineitä tai muita pintoja, ja koskee tämän jälkeen silmiinsä tai muihin limakalvoihin. Ei ole varmaa, että voivatko oireettomat virusta kantavat henkilöt tartuttaa muita. SARSin perusuusiutumisluku eli R0-arvo on 2–5. Virusta kantava tartuttaa siis keskimäärin 2–5 henkilöä. Oireet SARSin ensioireet ilmenevät yleensä 2–7 päivän kuluttua tartunnasta ja harvoin jopa 10 päivän kuluttua. Korkea kuume, kylmänväreet, päänsärky, väsymys tai lihaskipu ovat yleisiä ensioireita. Joskus voi ilmetä lievää hengenahdistusta, ripulia, kurkkukipua, nenänvuotoa tai ihottumaa. 2–3 päivän jälkeen ilmenee alahengitysteiden oireita, kuten kuivaa yskää, hengenahdistusta tai jopa hypoksia. Noin 1/5-osassa tapauksista tässä vaiheessa vaaditaan hengityskoneen käyttöä. Vakavissa tapauksissa tauti etenee keuhkokuumeeksi ja jopa äkilliseksi hengitysvaikeusoireyhtymäksi. SARSin parantuminen voi kestää usein noin kuukauden. SARSin alkuvaiheessa veriarvot ovat usein normaalit. Noin puolella sairaista on myöhemmässä alahengitysteiden oireita ilmentävässä vaiheessa leukopeniaa tai trombosytopeniaa. Munuaisten toiminta säilyy pääosalla sairaista normaalina. Riskiryhmät ja kuolleisuus Kuolleisuus SARSiin on keskimäärin 9,6 % Maailman terveysjärjestön (WHO) mukaan. WHO:n mukaan korkea ikä, miessukupuoli ja tietyt yhtäaikaissairaudet lisäävät kuolleisuutta. Näitä yhtäaikaissairauksia ovat esimerkiksi diabetes, jokin sydänsairaus, syöpä, keuhkoahtauma ja munuaisten vajaatoiminta. Eräässä 1755 SARSiin sairastunutta kattaneessa tutkimuksessa alle 39-vuotiailla kuolleisuus oli noin 3 %, 40–59-vuotiailla 13 % ja yli 60-vuotiailla 55 %. Tutkimuksen mukaan miehillä riski kuolla tartuntaan on 1,5 kertaa suurempi kuin naisilla. Uudemmassa 5327 SARSiin sairastunutta kattaneessa tutkimuksessa sukupuolten välillä ei kuitenkaan havaittu merkittävää eroa ja kuolleisuus iäkkäillä oli matalampi. Tutkimuksessa 0–19-vuotiailla kuolleisuus oli 1,7 %, 20–39-vuotiailla 2,4 %, 40–59-vuotiailla 8,9 %, 60–93-vuotiailla 17,7–25,5 %. Eri tutkimuksissa väestöryhmien todellisen kuolleisuuden arviointia vääristävät kuitenkin monet tekijät, muun muassa SARSin äkillinen leviäminen ja tähän liittyvä hoitoprotokollien, kokemuksen ja mahdollisesti välineistön puute. Joissakin tutkimuksissa vääristävänä tekijänä voi myös olla taudin leviäminen tiettyihin kiinalaisiin sairaaloihin, joissa olleista potilaista osa poti kuolleisuutta merkittävästi lisääviä sairauksia. Vuoden 2003 epidemia Helmikuussa 2003 maailmassa alkoi SARS-epidemia, joka alkoi Kiinan Guangdongissa, levisi 29:ään maahan ja päättyi pääosin heinäkuussa 2003. Suomeen SARS ei levinnyt vaikka Suomessa oli tartuntaepäilyitä ja tauti julistettiin Suomessa 2003 huhtikuussa yleisvaaralliseksi tartuntataudiksi. Ensimmäinen SARS-tapaus todettiin 16.11.2002 Foshanin kaupungissa Guangdongissa, mutta se tunnistettiin SARSiksi vasta paljon myöhemmin. Foshanin sairastunut oli 46-vuotias mies. 2003 helmikuun loppuun mennessä Etelä-Kiinassa oli todettu noin 300 tapausta, joista monet olivat terveydenhuollon työntekijöitä. SARS levisi Hongkongiin erään lääkärin mukana tämän matkustaessa sinne Guangdongista. Lääkäri oli 21.2.2003 Hongkongissa Metropole-nimisessä hotellissa, jossa hän tartutti vuorokauden aikana 10 ihmistä ennen kuin hän joutui sairaalaan. Nämä muut ihmiset loivat tartuntaketjuja, jotka levittivät SARSin myöhemmin kahteen hongkongilaiseen sairaalaan, Singaporeen, Torontoon ja Hanoihin. 26.2.2003 Maailman terveysjärjestölle (WHO) työskennellyt Carlo Urbani tapasi SARSia sairastaneen. 28.2. Urbani varoitti WHO:ta tästä tuntemattomasta taudista, jonka hän arveli olevan lintuinfluenssa. 13.3. ensimmäiset SARS-tapaukset todettiin Singaporessa ja 14.3. Kanadassa. 15.3. WHO nimesi taudin SARSiksi sen oireiden mukaan ja julisti sen maailmanlaajuiseksi terveysuhaksi. 11.3. Urbani joutui sairaalaan ja 29.3. hän kuoli. Ensimmäinen suomalainen kuoli SARSiin 6.4. Hän kuoli Pekingissä ja oli 53-vuotias Kansainväliselle työjärjestölle työskennellyt mies. 16.4. SARSin aiheuttajaksi tunnistettiin SARS-koronavirus eli SARS-CoV. SARS saatiin pysäytettyä useissa maissa vuoden 2003 huhtikuun lopulla ja toukokuun aikana. Tauti saatiin rajattua Vietnamissa 28.4. ja se oli siten ensimmäinen epidemian pysäyttänyt maa. Vietnamin jälkeen taudin pysäyttivät lopulta muutkin maat. Huhtikuussa 2004 SARS-CoV tartutti Pekingissä 2 virusta laboratoriossa tutkinutta henkilöä. Katso myös SARS-CoV-2 COVID-19 MERS Lähteet Aiheesta muualla Hengityselinten sairaudet Virustaudit Koronavirukset Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Luettelo Suomen hallitsijoista sisältää Suomen valtionpäämiehinä toimineet henkilöt. Ruotsin vallan aika (1150–1809) Ruotsin vallan Suomessa on perinteisesti laskettu alkavan vuoden 1155 tienoilla tehdystä ensimmäisestä ristiretkestä Suomeen, mutta tutkimus on nykyään yksimielinen tätä retkeä kuvaavan pyhimyslegendan epäluotettavuudesta. Silti on mahdollista että Ruotsi onnistui saamaan näihin aikoihin jonkinlaisen jalansijan Suomesta. Ensimmäinen Ruotsin kuningas jolla on historialliselta paikkansapitävyydeltään kyseenalaisen Pyhän Eerikin legendan ulkopuolisen lähteen mukaan ollut valtaa Länsi-Suomessa oli Eerik XI. Hänen hallituskaudellaan Suomeen on mahdollisesti vuosina 1249–1250 tehty toinen ristiretki, vaikkakaan ainoassa sotaretkestä kertovassa lähteessä, 1320-luvulla kirjoitetussa Eerikinkronikassa, ei puhuta ruotsalaisista vaan svealaisista, gööteistä ja uplantilaisista. Historialliset lähteet kertovat Pentti Birgerinpojan toimineen Varsinais-Suomen alueen herttuana ainakin vuodesta 1284 alkaen, mikä on ensimmäinen kirjallinen maininta varsinaisesta Ruotsin hallinnosta Suomen alueella. Karjalaiset tekivät sotaretken Ruotsiin vuonna 1257, jonka seurauksena kuningas Valdemarin pyynnöstä Paavi Aleksanteri IV antoi ristiretkijulistuksen karjalaisia vastaan. Lähes kaksikymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 1275, Karjalan ja Lapin pakanat piinasivat vielä Ruotsin valtakunnan kristittyjä. Lopulta ruotsalaiset tekivät vuonna 1293 karjalaisia vastaan niin sanotun kolmannen ristiretken jonka seurauksena kolme Karjalan kihlakuntaa liitettiin Ruotsiin. Alueen väkivaltaisuudet päättyivät vasta 1323 Novgorodin ja Ruotsin välillä solmittuun Pähkinäsaaren rauhaan. Keskiajan osalta on kuitenkin muistettava, että hallitsijan valta valtakunnan eri puolilla oli varsin rajattua. Käytännössä linnaläänit saattoivat olla hyvinkin itsenäisiä. Tämä korostuu yhtä hyvin varhaisimman kauden kuin unionikaudenkin (1389–1521) osalta. Suomen osalta historiankirjoitus on korostanut varsinkin Viipurin linnanpäälliköiden ja joidenkin Turun piispojen itsenäistä asemaa. 15. helmikuuta 1362 suomalaiset saivat ensimmäistä kertaa osallistua Ruotsin kuninkaan vaaliin, kun Norjan kuninkaana jo ollut Haakon II Maununpoika valittiin isänsä hallitsijakumppaniksi myös Ruotsin valtaistuimelle. Sverkerin ja Eerikin suvut Oletus Sverkerin ja Eerikin sukujen vallasta Suomessa ennen Eerik XI:tä perustuu pääasiassa historialliselta paikkansapitävyydeltään kyseenalaiseen Pyhän Eerikin legendaan. Eerik XI:n viimeisenä hallitusvuotena tapahtui todennäköisesti (mutta ei kiistattomasti) toinen ristiretki. Tämän vuoksi seuraavassa taulukossa tiedot kuninkaista ennen Eerik XI:n jälkimmäistä hallintokautta ovat vaaleankeltaisella taustalla ja heidän nimensä ovat kaarisulkeissa. Sverkerin ja Eerikin suvut taistelivat Ruotsin kruunusta yli vuosisadan ajan, lopulta valtaan nousi jaarli Birgerin poika Valdemar. Knuut II Pitkään asti eri kuninkaiden valtakausien ajoituksissa on pientä epävarmuutta. Bjälbo-suku Bjälbo-sukua kutsutaan myös Folkunga-suvuksi. Hallituskaudet ovat osittain päällekkäisiä, koska suvun jäsenet toimivat ajoittain toistensa hallitsijakumppaneina. Alaikäisten kuninkaiden hallituskaudella hallitsemisesta vastasi käytännössä holhoojahallitus. Bjälbo-sukuun kuulumaton Matias Kettilmundinpoika johti Ruotsia valtakunnan päämiehenä (rikshövitsman) vuosien 1318 - 1319 välillä. Mecklenburgin suku Kalmarin unioni Kalmarin unioni oli Ruotsin, Norjan ja Tanskan valtioliitto vuosina 1389–1521. Mailla oli usein yhteinen kuningas, mutta suuren osan ajasta Ruotsi kieltäytyi tunnustamasta itsevaltaisia tanskalaisia kuninkaita ja valitsi johtoonsa valtakunnan päämiehen (rikshövitsman), valtionhoitajan (riksföreståndare) tai kansallisen kuninkaan. Vaasa-suku Pfalzilainen suku Hessenin suku Holstein-Gottorpin suku Venäjän vallan aika Vanha Suomi (1721–1812) Vanha Suomi siirtyi Ruotsilta Venäjälle vuosina 1721 ja 1743. Vanhan Suomen alue eli virallisesti Viipurin, sittemmin Suomen kuvernementti yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812. Alueen hallitsijoina olivat Venäjän keisarit ja keisarinnat. Romanov-suku Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) Koko Suomen alue kuului Venäjään 1809–1917. Tällöin rajoitettua itsehallintoa nauttivaa Suomen suuriruhtinaskuntaa hallitsivat Venäjän keisarit. Romanov-suku Venäjän pääministeri Helmikuun vallankumouksessa kukistuneen keisarivallan jälkeen, ennen Suomen itsenäistymistä Suomenkin muodollisesti korkein johtaja oli Venäjän väliaikaisen hallituksen pääministeri. Interregnum Bolševikkien 7. marraskuuta 1917 suorittaman lokakuun vallankumouksen jälkeen Venäjän muodollisesti korkeimpana johtajana toimi kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja yhden päivän ajan, jonka jälkeen muodollisesti korkein asema siirtyi toimintansa aloittaneen yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajalle. Suomen viranomaiset eivät tässä vaiheessa tunnustaneet Venäjän neuvostohallintoa eivätkä reagoineet sen päätöksiin. Itsenäinen Suomi (1917–) Lokakuun vallankumouksen yhteydessä eduskunnan puhemiehistö totesi, että Suomi oli joutunut hallitsijattomaan tilaan. Tämän seurauksena eduskunta päätti valita kolmijäsenisen valtionhoitajakunnan mutta se jäi valitsematta poliittisen tilanteen vuoksi. Kompromissiksi 15.11.1917 päätettiin, että korkeinta valtaa käyttää eduskunta. Suomi julistautui itsenäiseksi tasavallaksi 6. joulukuuta 1917. Valtionpäämiestä ei tässä yhteydessä nimetty, joten ylintä täytäntöönpanovaltaa käytti senaati, jonka puheenjohtaja oli Pehr Evind Svinhufvud. Sisällissodan jälkeen toukokuussa 1918 eduskunta valitsi valtionpäämiehen tehtäviä hoitamaan valtionhoitajan. Hallitusmuototaistelussa kuningaskuntaa ja samalla suuntautumista Saksaan kannattaneet kuningasmieliset kansanedustajat valitsivat syksyllä 1918 saksalaisen Hessenin prinssi Friedrich Karlin aiotuksi kuninkaaksi. Tämä kuitenkin luopui hänelle suunnitellusta asemasta Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan ja kuninkuuden ulkopoliittisten edellytysten kadottua. Tämän jälkeen vaihtui valtionhoitaja ja uusi toimenhaltija lopullisesti hyväksyi tasavaltaisen hallitusmuodon eli perustuslain 17. heinäkuuta 1919, jonka jälkeen valtionpäämiehinä ovat toimineet vaalilla valitut tasavallan presidentit. Valtionhoitaja Suomen tasavallan presidentti Lähteet Suomen hallitsijat päätoimittaja Päiviö Tommila, Porvoo, Weilin+Göös 2001 ISBN: 951-35-6633-1 Viitteet Suomen historia Suomen hallitsijat


text: Shakira Isabel Mebarak Ripoll (s. 2. helmikuuta 1977 Barranquilla, Kolumbia), taiteilijanimeltään Shakira, on kolumbialainen laulaja-lauluntekijä sekä musiikkituottaja. Maailman suosituimpien joukkoon noussut laulaja tekee suurimman osan musiikistaan itse. Hänelle on omistettu tähti Hollywood Walk of Famella vuonna 2011. Shakiralle on myönnetty lukuisia palkintoja, mukaan lukien kolme Grammyä, kolmetoista Latin Grammyä, neljä MTV Video Music Awardia, seitsemän Billboard Music Awardia ja kolmekymmentäyhdeksän Billboard Latin Music Awardia. Vuonna 2009 Billboard listasi Shakiran vuosikymmenen huippunaislatino-artistiksi. Shakira on myynyt yli 75 miljoonaa äänitettä maailmanlaajuisesti, ja on yksi maailman eniten myyneistä artisteista. Shakira on myös maailman kuunnelluin latinalainen artisti Spotifyssä. Varhainen elämä Shakira syntyi Barranquillassa Kolumbian rannikolla monikulttuuriseen perheeseen. Shakiran äidillä on katalonialaisia, italialaisia ja libanonilaisia sukujuuria ja laulajaa erityisesti kannustanut isä on Yhdysvalloissa syntynyt katolinen libanonilainen. Shakira tarkoittaa ”kiitollinen” (). Shakira soittaa itse kitaraa konserteissaan ja hänen suosikkikitaramallinsa on Fender Mustang. Shakiran ensimmäinen albumi Magia julkaistiin Sonyn levymerkillä vuonna 1991. Albumi menestyi kohtalaisesti kotimaassaan. Vuonna 1993 julkaistun toisen albuminsa Peligro jälkeen Shakira kokeili näyttelijän kykyjänsä rahaa ansaitakseen kolumbialaisessa saippuasarjassa El Oasis vuonna 1994. Kahta ensimmäistä albumia ei ole julkaistu Kolumbian ulkopuolella, mutta ne ovat kuunneltavissa internetissä. Ura Muusikkona Shakira jatkoi pian musiikintekoa kappaleensa ”Dónde Estás Corazón?” menestyksen rohkaisemana. Vuonna 1995 ilmestyi ensimmäinen maailmanlaajuisesti saatavilla oleva albumi Pies descalzos. Syvällisen countryrock-henkisen albumin ensimmäinen single ”Estoy Aquí” nousi ykköshitiksi Kolumbiassa. Albumi teki Shakirasta tunnetun Latinalaisessa Amerikassa ja Espanjassa. Se myi platinaa myös Yhdysvalloissa. Albumilta julkaistiin myös singlet ”Pies Descalzos, Sueños Blancos”, ”Un Poco De Amor”, ”Antología” ja ”Se Quiere, Se Mata”. Shakira julkaisi ensimmäisen ja ainoan remix-albuminsa The Remixes lokakuussa 1997. Edistääkseen uraansa Shakira otti managerikseen ja tuottajakseen Gloria Estefanin aviomiehen Emilio Estefanin. Seuraava albumi ¿Dónde están los ladrones? oli espanjankielisillä alueilla entistäkin suurempi menestys ja sai huomiota myös muualla maailmassa, jopa Saksassa. Albumin on tyylillisesti sekoitus folkmusiikkia ja rockia. Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin mariachi-vaikutteinen ”Ciega, Sordomuda”. Itämaista vaikutetta ja tanssirytmejä löytyy kappaleesta ”Ojos Así”. Albumilta julkaistiin myös singlet ”Tú”, ”Inevitable”, ”No Creo” ja ”Moscas En La Casa”. Edellisten albumien hyvän vastaanoton myötä Shakira managereineen alkoi suunnitella maailmanlaajuista uraa. Hän opiskeli englantia intensiivisesti ja käänsi koko ¿Dónde están los ladrones? -albuminsa englanniksi yhteistyössä Gloria Estefanin kanssa. Toisiin ajatuksiin tultuaan Shakira jätti käännöskappaleet julkaisematta (osa on päätynyt internetiin). Hän alkoi kirjoittaa uusia, alun perin englanninkielisiä kappaleita seuraavalle maailmanlaajuisesti julkaistavalle levylleen. Shakira julkaisi elokuussa 1999 äänitetyn ensimmäisen livealbuminsa MTV Unplugged helmikuussa 2000, DVD tästä konsertista julkaistiin 2002. Loppuvuodesta 2001 ilmestyi Shakiran ensimmäinen englanniksi laulettu single ”Whenever, Wherever”, joka muun muassa näyttävän videonsa ansiosta nousi vuoden suurimmaksi hitiksi maailmalla. Kappaleen sisältävä Shakiran ensimmäinen englanninkielinen albumi Laundry Service myi platinaa useissa maissa ympäri maailman. Myös muut singlejulkaisut ”Objection (Tango)”, ”Underneath Your Clothes”, ”The One”, ”Te Dejo Madrid” ja ”Que Me Quedes Tú” nousivat suuriksi hiteiksi. Shakira julkaisi ensimmäisen kokoelma-albuminsa Grandes Éxitos vuonna 2002. Shakiran toinen livealbumi Live & Off the Record julkaistiin 2004. Livealbumilta julkaistiin myös single ”Poem To A Horse”. Kesäkuussa 2005 Shakira julkaisi espanjankielisen levyn Fijación Oral Vol. 1, jonka ensimmäinen single ”La Tortura” oli duetto Alejandro Sanzin kanssa. Fijación Oral vol. 1 saavutti Yhdysvalloissa albumilistan nelostilan ja Yhdysvaltain latinolistan ykköspaikan. Albumi on menestynein espanjankielinen levy kautta aikojen. Albumilta julkaistiin myös singlet ”No”, ”Día De Enero” ja ”Las De La Intución”. Saman vuoden marraskuussa Shakiralta ilmestyi englanninkielinen levy Oral Fixation Vol. 2. Levyn uudelleenjulkaisussa mukana ollut kappale ”Hips Don’t Lie” muodostui 2000-luvun myydyimmäksi singleksi saavuttaen ensimmäisen sijan monissa maissa. Myös singlet ”Don’t Bother” ja ”Illegal” menestyivät, joskaan eivät siinä määrin kuin ”Hips Don’t Lie”. Shakira julkaisi marraskuussa 2007 livealbumin ja DVD:n Oral Fixation Tour, joka sisältää konserttimateriaalia Shakiran Oral Fixation Tour -kiertueelta. Albumi She Wolf julkaistiin lokakuussa 2009. Levy on englanninkielinen ja kappaleet edustavat erilaisia elektronisia ja etnisiä musiikkityylejä. Albumilta julkaistiin singlet ”She Wolf”, ”Did It Again”, ”Give It Up To Me” ja ”Gypsy”. Albumi menestyi kohtalaisesti Yhdysvalloissa ja hyvin muualla maailmassa. Shakira esitti vuoden 2010 jalkapallon MM-kilpailujen virallisen tunnuskappaleen ”Waka Waka (This Time for Africa)” yhdessä eteläafrikkalaisen Freshlyground-yhtyeen kanssa. Maailmanlaajuiseksi ykköshitiksi nousseesta kappaleesta on myös espanjankielinen versio, ja sen musiikkivideo on kaikkien aikojen katsotuimpien joukossa. Lokakuussa 2010 Shakira julkaisi albumin Sale el Sol. Levyltä suosituiksi osoittautuivat kappaleet ”Waka Waka”, ”Loca”, ”Sale el Sol”, ”Rabiosa”, ”Antes De Las Seis” ja ”Addicted To You”. Euroopassa ja Latinalaisessa Amerikassa hyvin menestynyt albumi on kaksikielinen (pääosin espanjaksi). Levyn tyylisuuntina ovat rock- sekä latinomusiikki balladeilla höystettynä. Shakira julkaisi joulukuussa 2011 neljännen livealbuminsa ja DVD:n Live from Paris. Livealbumilta julkaistiin puoliksi ranskankielinen single ”Je L'Aime à Mourir”. Shakiran levytyssopimus Sonyn alaisen Epic Recordsin kanssa päättyi loppuvuodesta 2011. Samalla astui voimaan uusi kaikenkattava levytyssopimus Live Nationin kanssa. Shakira työsti vuodesta 2012 alkaen seuraavaa albumiaan muun muassa hollantilaisen tuottajan Afrojackin ja uruguaylaisen laulaja-lauluntekijä Jorge Drexlerin kanssa. Albumi Shakira julkaistiin maaliskuussa 2014. Tammikuussa 2014 julkaistiin albumin ensimmäinen single ”Can’t Remember to Forget You”, jossa vierailee Rihanna. Tämän jälkeen albumilta on julkaistu singlenä kappaleet ”Empire” ja ”Dare (La La La)”. Shakira alkoi tehdä yhdettätoista albumiaan El Dorado vuonna 2016. Vuonna 2016 hän julkaisi kolumbialaisen laulaja Carlos Vivesin kanssa dueton ”La Bicicleta”. 28. lokakuuta 2016 Shakira julkaisi albumin ensimmäisen singlen ”Chantaje” kolumbialaisen laulajan Maluma kanssa. Singlestä tuli Shakiran eniten katsottu Youtubessa yli 2,5 miljardilla näyttökerralla. 7. huhtikuuta 2017 Shakira julkaisi albumin toisen singlen Me Enamoré. El Dorado julkaistiin 27. toukokuuta 2017. Albumin kolmas single ”Perro Fiel” julkaistiin 15. syyskuuta 2017. Albumin kappaleista on singleinä julkaistu ”Deja Vu”, ”Comme Moi”, ”Trap” ja ”Nada”. Shakiran vuoden 2018 kiertueesta El Dorado World Tour julkaistiin livealbumi ja DVD Shakira in Concert: El Dorado World Tour. Shakira ja Jennifer Lopez esiintyivät vuoden 2020 Super Bowl LIV:n puoliajalla. Shakira esitti tunnetuimpia kappaleitaan kuten ”She Wolf”, "Whenever, Wherever”, ”Hips Don’t Lie” ja ”Waka Waka”. Joulukuussa 2020 The Black Eyed Peas julkaisi yhdessä Shakiran kanssa singlen Girl Like Me, jonka musiikkivideolla on yli 500 miljoonaa näyttökertaa Youtubessa. Shakira äänittää tällä hetkellä 12. studioalbumiaan, jonka ensimmäiset singlet Te Felicito ja Monotonía julkaistiin vuonna 2022. Hyväntekeväisyystyö Shakira perusti vuonna 1997 samannimisen musiikkialbuminsa mukaan nimetyn Pies Descalzos -hyväntekeväisyyssäätiön. Säätiön nimi tarkoittaa sanantarkasti 'Paljaat jalat'. Järjestö pitää yllä useita kouluja köyhille lapsille Kolumbiassa ja sen päätavoite on auttaa kehitystä koulutuksen kautta. Järjestöllä on Kolumbiassa viisi koulua, jotka tarjoavat opetusta ja ruokaa 4000 lapselle. 27. huhtikuuta 2014 Shakiralle myönnettiin Hero Award -palkinto Radio Disney Music Awards -palkintogaalassa Pies Descalzos -hyväntekeväisyysjärjestön eteen tekemän työnsä johdosta. Vuonna 2005 Shakira oli mukana perustamassa Latin America in Solidarity Action -liittoa, joka pyrkii edistämään varhaiskasvatuksen julkisten käytänteiden yhtenäisyyttä. Vuonna 2008 Shakira toimi Global Campaign for Education Global Action Week -tapahtuman kunniapuheenjohtajana. Myöhemmin vuonna 2010 Shakira teki yhteistyötä Maailmanpankin ja Pies Descalzos -säätiön kanssa tehdäkseen aloitteen, joka jakaa lasten opetus- ja kehitysohjelmia kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Shakira on Unicefin hyvän tahdon lähettiläs ja yksi järjestön globaaleista edustajista. 3. huhtikuuta 2006 Shakiraa kunnioitettiin YK:n seremoniassa Pies Descalzos -säätiön perustamisen johdosta. Maaliskuussa 2010 YK:n Kansainvälinen työjärjestö myönsi Shakiralle mitalin koska, kuten YK:n työväenpäällikkö Juan Somavia sanoi, Shakira on "todellinen lasten ja nuorten lähettiläs laadukkaan koulutuksen ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden puolesta". Marraskuun 2010 MTV Europe Music Awards -palkintogaalassa Shakiralle myönnettiin MTV Free Your Mind -palkinto hänen jatkuvasta omistautumisestaan parantaa kaikkien lasten mahdollisuuksia saada koulutusta kaikkialla maailmassa. Lokakuussa 2010 Shakira ilmaisi vastustavansa Ranskan presidentin Nicolás Sarkozyn politiikkaa romanien karkottamiseksi maasta. Shakira myös viittasi GQ-lehden espanjalaisessa numerossa muutaman sanan Sarkozylle: "Olemme kaikki romaneita". Haastattelussa Shakira esitti näkemyksensä hyvin selväksi: "Se, mitä heille (romaneille) tapahtuu nyt, tulee tapahtumaan lapsillemme ja lastemme lapsille. Meidän on käännyttävä kansalaistemme puoleen ja toimia ihmisten perusoikeuksien puolesta ja tuomittava kaikki se, mikä ilmenee ihmisoikeuksien vastaisena syyttelynä". Helmikuussa 2011 FC Barcelona ja Pies Descalzos -säätiö sopivat yhteistyöstä lapsien opettamisesta urheilun avulla. Shakiralle myönnettiin Latin Grammy Awards -palkintogaalassa Latin Recording Academy Person of the Year -palkinto hänen hyväntekeväisyytensä ja latinalaiseen musiikkiin vaikuttamisensa johdosta. Samana vuonna Yhdysvaltain presidentti Barack Obama nimitti Shakiran neuvonantajaksi White House Initiative on Educational Excellence for Hispanics -työryhmään, jonka tehtävänä on parantaa Yhdysvaltojen korkeatasoisen opetuksen tarjoamista Yhdysvaltain latinoille. World Literacy Foundation -järjestö myönsi Shakiralle vuoden 2020 Global Literacy Award -palkinnon "hänen hänen merkittävästä panoksestaan heikommassa asemassa olevien lasten lukutaidon parantamisessa ympäri maailmaa". 2. marraskuuta 2018 käydessään synnyinseudullaan Barranquillassa Pies Descalzosin rakentaman koulun vuoksi Shakira puhui Kolumbian presidentin Ivan Duquen johtaman hallituksen koulutuspolitiikasta. Shakira vastusti hallituksen aikomuksia leikata koulutusbudjettia 13 prosentista 7 prosenttiin: "Tätä ei voida hyväksyä. Tämä osoittaa, että sen sijaan, että menisimme eteenpäin, siirrymme taaksepäin. Meidän on investoitava enemmän koulutukseen ja rakennettava lisää kouluja paikkoihin, joissa niitä ei ole." Vuonna 2020 Prinssi William, Cambridgen herttua nimitti Shakiran ympäristön suurten ongelmien ratkaisijoita rahoittavan Earthshot Prize -palkinnon äänestäjäneuvoston jäseneksi. Koronaviruspandemian aikaan toukokuussa 2020 Shakira lahjoitti yli 50 000 kasvomaskia ja kymmenen hengityslaitetta kotikaupunkiinsa Barranquillaan. Vuoden 2021 Kolumbian mielenosoitusten aikaan Shakira tuomitsi väkivaltaisuudet ja pyysi presidentti Iván Duque Márquezia "lopettamaan ihmisoikeusloukkaukset välittömästi" ja "asettamaan ihmiselämän arvon kaikkien poliittisten intressien yläpuolelle." Veronkierto Shakira on virallisesti kirjoilla veroparatiisina tunnetulla Bahamalla, mutta asuu todellisuudessa Barcelonassa lastensa ja puolisonsa kanssa. Paratiisin paperit -tietovuoto paljasti, että Shakira on siirtänyt luomansa musiikin oikeudet, arvoltaan 31,6 miljoonaa euroa, veroparatiisi Maltalle rekisteröityyn yhtiöön, minkä ansiosta hän välttää useiden kymmenien prosenttien verot. Pandoran paperit -vuoto paljasti veroparatiiseista kolme Shakiran omistamaa yhtiötä. Paratiisin papereiden paljastusten jälkeen Shakira joutui viranomaisten tutkintaan ja vuonna 2018 Espanjan viranomaiset määräsivät hänet maksamaan 20 miljoonan euron korvaukset maksamattomien verojen takia. Vuonna 2022 häntä syytetään oikeudessa 14,5 miljoonan euron tuloverojen maksamatta jättämisestä ja häntä uhkaavat kahdeksan vuoden vankeus ja 23 miljoonan euron sakot. Yksityiselämä Shakira vietti yhteiselämää 11 vuoden ajan Argentiinan entisen presidentin pojan, Antonio De La Rúan kanssa elokuuhun 2010 asti. Suhde päättyi yhteisymmärryksessä vuoden 2010 lopussa. Maaliskuussa 2011 hän vahvisti seurustelevansa espanjalaisen jalkapalloilija Gerard Piquén kanssa. Pariskunnalla on kaksi poikaa (s. 2013 ja 2015). Shakira ja Piqué ilmoittivat kesällä 2022 eroavansa oltuaan 11 vuotta yhdessä. Lähteiden mukaan syynä erolle olisi ollut Piquén uskottomuus, mutta kumpikaan osapuoli ei ole vahvistanut asiaa julkisesti. Alkuvuodesta 2023 Pique julkaisi kuvan instagramissa, jossa poseeraa läheisesti Clara Chia Martin kanssa ravintolassa. Page Six -lehden mukaan pariskunnan suhde alkoi, kun Pique oli vielä naimisissa Shakiran kanssa. Lehden mukaan laulaja sai tietää miehensä uskottomuudesta hillopurkin kautta. Väitteen mukaan perheen jääkapissa oleva hillopurkki katosi aina laulajan ollessaan työmatkalla – vaikka Piqué tai ex-parin lapset Milan, 10, ja Sasha, 7, vihaavat kyseistä hilloa. Diskografia Studioalbumit Kiertueet 1996–1997: Tour Pies Descalzos 2000: Tour Anfibio 2002–2003: Tour of the Mongoose 2006–2007: Oral Fixation Tour 2010–2011: The Sun Comes Out World Tour 2018: El Dorado World Tour Katso myös Shakiran diskografia Luettelo Shakiran saamista palkinnoista Lähteet Aiheesta muualla Kotisivut Vuonna 1977 syntyneet Elävät henkilöt Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Säteily on energian etenemistä avaruudessa aaltojen tai subatomisten hiukkasten muodossa. Säteily etenee tavallisesti suoraviivaisesti tyhjiössä ja niissä väliaineissa, joissa kantajakenttä tai -hiukkanen pystyvät etenemään. Jos säteilylähde on pieni tai pistemäinen suhteessa etäisyyteen ja säteily etenee normaalisti joka suuntaan, säteilyn voimakkuus noudattaa käänteisen neliön lakia. Esimerkiksi käy nuotion säteilemä valo, jonka intensiteetti putoaa neljäsosaansa etäisyyden kaksinkertaistuessa, jos etäisyys on paljon isompi kuin nuotion läpimitta. Säteilylähde voidaan myös valmistaa siten, että mainittu laki ei päde: laserissa valo suunnataan tarkasti siten, että valo heikkenee mahdollisimman hitaasti käyttöetäisyyksillä. Säteilytyyppejä Säteilyn perustyyppejä ovat: Sähkömagneettinen säteily, joka jaetaan aallonpituutensa sekä myös syntytapansa ja vaikutustensa perusteella seuraaviin lajeihin: radioaallot (aallonpituusalue 0,1 mm – 100000 km) mikroaallot (1 mm – 30 cm) infrapunasäteily (700 nm – 1 mm) näkyvä valo (400 nm – 700 nm) ultraviolettisäteily (10 nm – 400 nm) röntgensäteily (10 pm – 1 nm) gammasäteily (10 fm – 100 pm) Gravitaatiosäteily eli gravitaatioaallot, yleisen suhteellisuusteorian ennustama ilmiö Hiukkassäteily, joka koostuu jostakin lähteestä kaikkiin suuntiin suurella nopeudella etenevistä massallisista hiukkasista, esimerkiksi alfasäteily (heliumatomin ytimiä) beetasäteily ja katodisäteet (elektroneja ja positroneja) neutronisäteily neutriinosäteily Tietyissä olosuhteissa syntyvillä sähkömagneettisen tai hiukkassäteilyn muodoilla on lisäksi erityisnimiä kuten lämpösäteily, sähkömagneettista, etupäässä infrapunasäteilyä, jonka intensiteetti ja aallonpituus riippuvat kappaleen lämpötilasta; erityistapauksena mustan kappaleen säteily Tšerenkovin säteily, sähkömagneettista säteilyä, jonka alkuperä on väliaineessa suurella nopeudella etenevät sähkövaraukselliset hiukkaset Hawkingin säteily, oletettua hiukkassäteilyä, jota teorian mukaan lähtee mustista aukoista kosminen säteily, hiukkassäteilyä, joka on peräisin avaruudesta Säteily voidaan luokitella myös ionisoivaan ja ionisoimattomaan säteilyyn. Ionisoiva säteily on sähkömagneettista tai hiukkassäteilyä, jossa yksittäisen hiukkasen tai kvantin energia on niin suuri, että se pystyy ionisoimaan atomeja. Ionisoivaksi säteilyksi luokitellaan röntgen- ja gammasäteily sekä alfa- ja beetahiukkassäteilyt. Joskus myös ultaviolettisäteily lasketaan ionisoivaksi säteilyksi. Ionisoimattomalla säteilyllä sen sijaan ei ole riittävästi energiaa aiheuttaa ionisaatiota, ja tällaisia säteilytyyppejä ovat esimerkiksi sähkömagneettinen säteily radioaaltojen tai näkyvän valon aallonpituusalueilla. Säteilyturvallisuus Monet säteilylajit, erityisesti ionisoiva säteily mutta myös eräät ionisoimattomat sähkömagneettisen säteilyn muodot, voivat olla terveydelle vaarallisia, minkä vuoksi säteilyturvallisuudesta on säädetty laissa. Pohjalla säteilyturvallisuudessa ovat oikeutus-, optimointi- ja yksilönsuojaperiaatteet. Oikeutusperiaatteen mukaan säteilyn käytöllä saavutettava hyöty on suurempi kuin sen haitta. Optimointiperiaatteen mukaan säteilyn käyttö on suunniteltava siten, että sille altistuminen on mahdollisimman pientä. Yksilönsuojaperiaatteen mukaan lain ja asetusten määräämiä säteilyannosrajoa ei saada ylittää. Säteilyä käytetään hyväksi tutkimuksessa, lääketieteessä (esim. sädehoidossa) sekä monissa teollisissa sovelluksissa. Katso myös Radon Lähteet Aiheesta muualla Kirjallisuutta Säteily Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Suljettu joukko on matemaattinen joukkoa koskeva käsite. Olkoon topologinen avaruus. Osajoukkoa kutsutaan suljetuksi joukoksi jos ja vain jos sen komplementti . Toisin sanoen joukko on suljettu jos ja vain jos sen komplementti on avoin (topologiassa ). Voidaan osoittaa, että jokainen suljettujen joukkojen leikkaus on suljettu. Myös jokainen suljettujen joukkojen äärellinen yhdiste eli unioni on suljettu. Tyhjä joukko on samanaikaisesti sekä suljettu että avoin, koska se toteuttaa molempien määritelmät. Mikäli määräämme reaaliakselille itseisarvon virittämät avoimet joukot, niin erityisesti :n avoimet välit ovat nyt avoimia joukkoja. Tästä seuraa, että esimerkiksi suljetut välit ovat suljettuja joukkoja, sillä niiden komplementti saadaan avoimien välien ja yhdisteenä, joka on topologian määritelmän mukaan avoin joukko. Lähteet Kirjallisuutta Joukko-oppi


text: Suuri Pohjan sota käytiin vuosina 1700–1721 Ruotsin ja suuren vihollisliittoutuman välillä. Ruotsin vastustajiin lukeutuivat Venäjä, Saksi, Tanska ja Puola-Liettua sekä vuodesta 1715 myös Preussi ja Hannover. Sota päättyi Ruotsin tappioon Venäjän voimia vastaan, minkä johdosta Ruotsi joutui Uudenkaupungin rauhassa luovuttamaan suuria alueita. Sodan seurauksena Ruotsi menetti asemansa pohjoiseurooppalaisena suurvaltana. Suomi kärsi sodan aikana isonavihana tunnetusta miehityskaudesta. Tanska ei sodassa onnistunut valloittamaan Skånen, Hallandin ja Blekingen maakuntia, jotka se oli menettänyt Ruotsille Roskilden rauhassa vuonna 1658. Sodan tausta Ruotsin valta Itämerellä Ruotsi oli 1600-luvulla noussut suurvallaksi Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksan kustannuksella. Tanska oli vuonna 1658 menettänyt Roskilden rauhassa lopullisesti Skånen, Blekingen ja Hallannin maakunnat, Saarenmaan sekä Gotlannin, ja Norjan puolelta Bohuslänin, Jämtlandin ja Härjedalenin maakunnat. Venäjä oli vuoden 1617 Stolbovan rauhassa menettänyt Ruotsille Inkerinmaan ja Käkisalmen läänin, ja samalla itselleen kauppa- ja sotilaspoliittisesti elintärkeän pääsyn Itämerelle. Ruotsi kykeni kontrolloimaan ja verottamaan Venäjän ulkomaanliikennettä Itämeren satamissa, ja Venäjän ainoa vapaa kauppareitti nousevalle Euroopan-kaupalle kulki pohjoisen Arkangelin kautta. Ruotsi oli käynyt 1600-luvulla lähes taukoamatta sotaa naapureiden eri liittokuntia vastaan, ja ainoa pitempi rauhanjakso oli saatu vasta vuodesta 1679 Brandenburgin, Tanskan ja Hollannin kanssa solmittujen rauhansopimusten myötä. Ruotsin vastainen liittokunta syntyy Tanska, Venäjä ja Puola olivat kukin tahollaan jo pitkään kärkkyneet tilaisuutta valloittaa takaisin Ruotsille menettämiään alueita. Kuningas Kaarle XI:n kuoltua vuonna 1697 Ruotsin hallitsijaksi nousi vasta 15-vuotias Kaarle XII, jolloin naapurivaltiot näkivät tilaisuutensa revanssiin tulleen. Puolan kuninkaaksi samana vuonna valittu Saksin vaaliruhtinas August II Väkevä oli Kaarle XII:n serkku. Aloitteen yhteistyöstä teki Tanska. Kolmen maan hallitsijat tapasivat heinä–elokuussa 1698 Rawassa Lembergin lähellä ja päättivät liittoutua Ruotsia vastaan, mutta mitään tarkempaa sotasuunnitelmaa ei vielä laadittu. Vuoden 1699 alussa liivinmaalainen aatelismies Johann Reinhold Patkul alkoi yllyttää August II:ta hyökkäämään Liivinmaalle, sillä hän halusi vapauttaa kotimaansa Ruotsin vallasta. Patkul makusteli sen jälkeen Augustin salaisena asiamiehenä Tanskassa ja Venäjällä edistämässä sotaliiton syntyä. Ruotsin ja Tanskan suhteita hiersi 1690-luvun lopussa erityisesti Ruotsin sotilaallinen tuki Tanskan eteläpuolella sijainneelle Holstein-Gottorpin herttuakunnalle, mikä asetti Tanskan uhatuksi kahdelta suunnalta. Vuonna 1698 Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV meni naimisiin Kaarle XII:n siskon Hedvig Sofian kanssa, mikä tiivisti maiden välistä liittoa. Holstein-Gottorpin oikeudesta pitää omaa armeijaa ja rakentaa linnoituksia syntyi Ruotsin ja Tanskan välille kiista, jota soviteltiin kansainvälisissä neuvotteluissa muiden suurvaltojen välityksellä. Kesällä 1699 Kaarle XII päätti neuvotteluista piittaamatta lähettää Holstein-Gottorpiin ruotsalaisia joukkoja suojelemaan Tanskan vaatimuksesta aiemmin purettujen linnoitusten uudelleenrakentamista. Euroopassa katsottiin, että Kaarlen toimet johtaisivat luultavasti sodan puhkeamiseen Ruotsin ja Tanskan välille. Tanskan kuningas Kristian V epäröi sotaan lähtemistä mutta hänen kuoltuaan vuonna 1699 uudeksi kuninkaaksi tullut nuori Fredrik IV, joka myös oli Kaarle XII:n serkku, päätti tarttua toimeen ja solmi syyskuussa 1699 salaisen liiton August II:n kanssa. Venäjän tsaari Pietari Suuri solmi edelleen hyökkäysliiton August II:n kanssa marraskuussa 1699, ja Fredrik IV allekirjoitti hyökkäyssopimuksen muutamaa viikkoa myöhemmin. Ruotsi puolestaan solmi vuonna 1698 puolustusliiton Englannin ja Alankomaiden kanssa sekä löyhemmän sopimuksen Ranskan kanssa. Ruotsalaiset olivat tietoisia Ruotsin-vastaisesta liitosta ja ryhtyivät välittömästi varustautumaan uutta sotaa varten; heti samana vuonna valtakunnassa kannettiin ylimääräinen varusteluvero, ja seuraavana vuonna toinen. Sota alkaa vuonna 1700 Hyökkäys Liivinmaalle Sota alkoi 22. helmikuuta 1700, kun Puolan kuningas August II hyökkäsi ilman ajalle tyypillistä sodanjulistusta 10 000 miehen saksilaisarmeijallaan kohti Ruotsin valtakunnan suurinta kaupunkia, Riikaa Liivinmaalla. Saatuaan tiedon hyökkäyksestä Vironmaan kenraalikuvernööri Axel Julius De la Gardie antoi Suomen rykmenteille käskyn nousta liikekannalle. Baltiaan sijoitettujen 8 000 miehen varuskuntajoukkojen tueksi laivattiin pikavauhtia Suomesta kaikki vakinaiset yksiköt ja ylimääräisellä väenotolla perustetut lisäjoukot, kolmikkaat, yhteensä 7 000 miestä. Armeija marssi nopeasti Narvasta etelään ja saapui 6. toukokuuta Riian edustalle, jolloin saksilaisjoukot vetäytyivät Väinäjoen taakse. Tanskan sota Tanskan kuningas Fredrik IV liittyi sotaan sopimuksen mukaisesti hyökkäämällä helmikuussa Kaarlen liittolaista ja lankoa, Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV:tä vastaan. Kaarle XII yllättyi hyökkäyksestä mutta toimi nopeasti. Hän kutsui aseisiin isänsä muodostaman vahvan armeijan Tanskaan tehtävää maihinnousua varten. Ruotsin liittolaisten – Englannin, Alankomaiden ja Hannoverin – avustuksella Kaarlen armeija nousi maihin Sjællandiin. Vakavasti uhattuna Tanska joutui solmimaan 8. elokuuta Treventhalin rauhan ja luopumaan samalla liitosta Ruotsia vastaan. Onnistuneella hyökkäyksellä Tanska masennettiin niin perusteellisesti, ettei se osallistunut sotaan useaan vuoteen. Venäjä liittyy sotaan Alkuvuonna 1700 tsaari Pietari Suuri oli ollut kiinni sodassa Turkkia vastaan. Määräaikainen rauha Turkin kanssa solmittiin 14. heinäkuuta, ja jo 20. elokuuta tsaari julisti sodan Ruotsille. Pari päivää sodanjulistuksensa jälkeen Pietari kuuli Tanskan tehneen rauhan. Tästä huolimatta hän marssitti armeijansa piirittämään Ruotsin tärkeintä tukikohtaa idässä, Narvan linnoitusta. Venäläisjoukkoja oli lähes 30 000 jalkamiestä ja rakuunaa, sekä 7 500–10 000 ratsumiestä. Piiritysarmeija oli ylivoimainen, puolustajia oli alle parituhatta. Ruotsin varustautuminen Suomessa suoritettiin uusi ylimääräinen väenotto. Joukkoja kutsuttiin kaksikkaiksi. Rahvaalle oli luvattu ylimääräisten väenottojen yhteydessä, että joukot tulisivat oman alueen puolustukseen. Tästä huolimatta kolmikkaat ja kaksikkaat siirrettiin välittömästi Viroon ja Inkeriin. Riian toinen piiritys Ruotsin Riian kenttäarmeijan komentaja Otto Wellingk pidättäytyi hyökkäämästä Väinäjoen yli, jolloin saksilaiset saivat rauhassa varustaa 18 000 miestä. Tarkoitus oli hyökätä ylivoimalla uudestaan Riikaa vastaan. August II Väkevä oli tullut henkilökohtaisesti johtamaan Saksin armeijaa, joka ylitti Väinäjoen 19. päivä ja piiritti Riian 27. heinäkuuta. Kaupungissa levisi samaan aikaan ruttoepidemia. Kun saksilaiset miehittivät läheisen Kockenhusenin kaupungin, taipui Riian komentaja ja Liivinmaan joukkojen ylipäällikkö Eric Dahlberg aselepoon. Saksin armeija vetäytyi talvileiriin Kuurinmaan ja Samogitian puolelle. Kun Kaarle XII nousi lokakuun alussa maihin Pärnussa, hän sai tietää Riian aselevosta. Kaarle lähti epäröimättä kohtaamaan ainoan jäljelle jääneen vastustajansa, tsaari Pietarin. Ruotsin Virossa ja Liivinmaalla olevat joukot määrättiin marssimaan Wesenbergin (nyk. Rakvere) luo, josta Kaarle lähti 13. marraskuuta Narvaa kohden. Narvan taistelu Kun Kaarlen kenttäkanuunoiden äänet kantautuivat piiritysleiriin, tsaari Pietari Suuri jätti komennon herttua Charles Eugène de Croylle ja kiiruhti piiritysleiristä Moskovaan armeijan päällikön, marsalkka Fjodor Golovinin kanssa. Seuraavana päivänä, 20. marraskuuta Kaarlen 10 500 miehen karoliiniarmeija hyökkäsi kahtena syvänä kiilana kohti venäläisten puolustuslinjoja. Venäläiskomentaja oli levittänyt linjan kuuden kilometrin pituudelle, jolloin puolustuslinja oli suuresta 32 000 miehen määrästä huolimatta ohut. Ruotsalaiset pääsivät lähelle puolustuslinjaa äkillisesti huonontuneen sään suojissa. Puolen tunnin jälkeen linja murtui kolmessa kohdassa. Venäläiset pakenivat ruotsalainen ratsuväki kintereillään, ja ruotsalaiset painoivat venäläisjoukot kohti jokea. Paniikkiin ajautuneet venäläisjoukot pyrkivät pakoon selustan kahden sillan kautta, jolloin toinen niistä romahti ja pakenevat joukot joutuivat veden varaan. Venäläisen ratsuväen yrittäessä ylittää jokea kahluupaikalla virta veti mukaansa tuhatkunta ratsua ja sotilasta. Viimeinenkin venäläisvastarinta loppui seuraavana päivänä viimeisten pikkulinnakkeiden antauduttua. Venäläiset menettivät kuolleina ja haavoittuneina 10 000 miestä, ruotsalaiset parituhatta. Vankeja ruotsalaisten käsiin jäi yli 15 000, eli enemmän kuin ruotsalaissotilaita oli jäljellä. Muonatarpeiden puuttuessa vangit vapautettiin. Armeijan menetystä suurempi isku Pietari Suurelle oli sotilaallinen tappio: karoliiniarmeija sai jälleen mainetta voittamattomana. Ruotsalainen sotapropaganda otti voitosta kaiken mahdollisen irti. Narvan voitosta syntyi myös Ruotsin tappion siemen – Kaarle uskoi lyöneensä venäläiset pitkäksi aikaa, ja aliarvioi jatkossa heidät pahasti. Sota Puolassa Kaarle XII kaavaili Puola-Liettuasta liittolaista, mutta ensin hänen piti voittaa Saksin ja Puolan armeijat ja syöstä August II Väkevä vallasta. August ei ollut antanut periksi lopullisesti vaikka olikin luopunut Riian piirityksestä. August uudisti liiton Pietarin kanssa talvella 1701, jolloin Pietari lupaili apujoukkoja ja sivustatukea hyökkäämällä uudestaan Inkeriin. Kaarle XII ei jäänyt odottamaan Augustin hyökkäystä, vaan ylitti Väinäjoen ja löi Saksin ja Venäjän armeijat Väinäjoen taistelussa heinäkuun alussa 1701 Riian lähellä. August oli nyt lyöty, mutta Kaarle ei tyytynyt tarjotun rauhan ehtoihin vaan vaati ehdotonta antautumista. Kaarle XII eteni Puolaan ja vaikka Puolan valtakunnan armeija liittyi nyt sotaan, Kaarlen armeija valtasi Varsovan, Krakovan ja löi Saksin sekä Puolan armeijat 1703 keväällä Pultuskissa. Vuoden 1704 alussa Kaarle XII valitutti Varsovassa Stanisław Leszczyńskin Puolan kuninkaaksi. August Väkevä pakeni Liettuaan. Helmikuussa 1706 sotamarsalkka Schulenburgin johtama saksien ja venäläisten armeija tuhottiin Fraustadtin luona. Narvan jälkeen ruotsalaisten päällikkö, kenraali Rehnschiöldt oli päästänyt venäläisvangit menemään sen jälkeen, kun he olivat luovuttaneet aseensa. Nyt hän ei kuitenkaan aikonut päästää samoja miehiä taistelemaan kolmatta kertaa ruotsalaisia vastaan ja ilmeisesti määräsi venäläiset teloitettavaksi. Joka tapauksessa Schulenburgin armeija menetti 18 000 miehestään 8 000 kaatuneina ja 7 600 vankeina. Espanjan perimyssodan tapahtumien johdosta Saksan keisari päästi Ruotsin joukot kesällä 1706 marssimaan Sleesian läpi Saksiin, ja Kaarle pakotti August Väkevän solmimaan rauhan syyskuussa. Tie Pultavaan Ruotsin sotiessa Saksia ja Puolaa vastaan ruotsalaiset olivat sallineet venäläisten hyökkäillä itärintamalla. Pietari oli valloittanut Inkerin ja alkoi rakentaa uutta pääkaupunkiaan, Pietaria vuonna 1703 Suomenlahden pohjukkaan. Pietari Suuri tarjosi rauhaa, ja rauhanehtojen mukaan Ruotsi olisi menettänyt vain Inkerin. Kaarle ei kuitenkaan tyytynyt tarjoukseen, ja elokuussa 1707 Ruotsin joukot lähtivät marssimaan kohti Venäjää. Kesällä 1708 armeija käsitti 49 500 miestä, jotka kaikki olivat matkalla kohti Moskovaa. Ruotsi pystyi voittamaan joitain erillistaisteluja, Kaarle pääsi Smolenskiin muttei kyennyt lyömään Venäjää. Pietari Suuri käytti poltetun maan taktiikkaa: venäläiset tuhosivat alueet, joilta joutuivat perääntymään, jolloin Ruotsin armeija ei löytänyt ruokaa sen enempää miehille kuin elikoillekaan. Kun tie Smolenskista Moskovaan ei auennut, Kaarle XII muutti strategiaansa, hän pyrki saamaan hetmanaatin kapinalliset kasakat, tataarit ja Turkin mukaan sotaan Pietaria vastaan. Ruotsin armeija lähti marssimaan kohti Ukrainaa. Kaarlen apujoukkojen huoltovankkurit ja tykit juuttuivat mutaan, ja ne tuhottiin Lesnajan kylässä lumimyrskyssä syyskuussa 1708. Puolet Adam Ludvig Lewenhauptin 12 000 miehestä saavutti pääjoukon ilman varusteitaan, mikä ei auttanut armeijan huoltoa. Erityisen kylmän talven 1708–1709 jälkeen Kaarle XII lähti jälleen kohti Moskovaa. Jälleen poltetun maan taktiikka ja ilmasto tekivät tehtävänsä: kolmannes armeijasta oli kuollut ja Kaarle itse haavoittunut, kun Ruotsin ja Venäjän armeijat viimein kohtasivat 28. kesäkuuta 1709 Pultavan taistelussa. Pietari Suuren 45 000 miehen armeija löi Ruotsin 29 000 miehen joukot. Kaarle pakeni henkikaartin ja parin ruotsalaisen pataljoonan kanssa, joissa oli yhteensä noin tuhat miestä, sulttaani Ahmed III:n hallitsemaan Turkkiin. Ruotsin armeijan pääjoukot antautuivat 30. kesäkuuta, ja 2 500 sotavankia vietiin Siperiaan, kaivoksiin tai rakentamaan Pietarin kaupunkia. Turkissa Kaarle sai houkuteltua Ahmed III:n julistamaan sodan Venäjälle. Suurvisiiri Baltacı Mehmet paššan osmanisotilaat voittivat Pietari Suuren armeijan Venäjän–Turkin sodassa, mutta tyytyivät verrattain vähiin myönnytyksiin rauhansopimuksissa. Tanska ja Puola liittyvät taas sotaan Pultavan taistelun innoittamana Saksi ja Tanska liittyivät jälleen vuonna 1709 sotaan. August Väkevä kruunattiin uudelleen Puolan kuninkaaksi. Vuoden 1710 helmikuussa Magnus Stenbock löi kuitenkin Helsingborgin taistelussa Skåneen maihinnousseen 14 000 miehen tanskalaisarmeijan. Iso-Britannia, Alankomaat ja Preussi tarjoutuivat toimimaan välittäjinä mutta Turkkiin jäänyt Kaarle ei vieläkään halunnut tehdä rauhaa. Vuoden 1712 lopulla Stenbock lähti Saksaan tarkoituksenaan kohdata Kaarle XII ja hän voittikin Tanskan ja Saksin armeijat Lyypekin lähellä käydyssä Gadebuschin taistelussa. Saksan-retki päättyi kuitenkin huonosti, ja Stenbock armeijoineen joutui antautumaan toukokuussa 1713 Tönningissä. Tönningin linnoitus oli Ruotsin liittolaisen Holstein-Gottorpin alueella, joten herttuakunta tuli näin vedetyksi uudelleen mukaan sotaan ja Tanska valtasi sen. Isonvihan aika Kaarlen vehkeilyistä huolimatta (tai juuri niiden vuoksi) Turkin sulttaani luopui sodasta Venäjää vastaan lopullisesti vuonna 1713 ja Pietari Suuri oli vapaa toimimaan Itämeren suunnalla. Ruotsin ylivoimainen avomerilaivasto pystyi kuitenkin pitämään venäläiset pois Itämereltä, vaikka Venäjä oli saanut ensimmäiset kolme 50-tykkistä linjalaivaansa valmiiksi vuoden 1710 syksyllä. Ruotsin laivasto talvehti Karlskronassa, josta ei ehtinyt estämään Venäjän Itämeren laivaston keväisiä operaatioita. Vuoden 1710 keväällä juuri jäiden lähdön jälkeen venäläiset laivasivat tykistönsä piirittämään Viipuria, jonka lisäksi he valloittivat Riian, Pärnun ja Tallinnan. Viipurin menetyksen jälkeen 1711–1712 laivaston talvehtimispaikaksi valittiinkin Helsinki. Huonoista kokemuksista huolimatta Ruotsin laivasto vietti talven 1713 jälleen Karlskronassa, vaikka Venäjän maihinnousua Suomeen osattiinkin odottaa. Suomea puolustavat maajoukot oli siroteltu pitkin etelärannikkoa, pääjoukot olivat Porvoossa ja Pernajassa, lännempänä joukkoja oli Helsingissä ja Turussa asti. Heti jäiden lähdön jälkeen Venäjän saaristolaivasto kaleereineen pääsi toimimaan vapaasti Suomenlahdella ja 8. toukokuuta 1713 venäläiset saapuivatkin Helsingin edustalle 300 aluksen ja 17 000 miehen voimin kreivi Fjodor Apraksinin johdolla. Ruotsin avomerilaivasto saapui Helsinkiin liian myöhään, Helsinkiä puolustaneiden 1 800 miehen komentaja Armfelt oli jo polttanut kaupungin ja vetäytynyt. Apraksinin laivasto ja joukot eivät myöskään olleet jääneet odottamaan Ruotsin laivastoa ja nousivat maihin Porvoossa ja Pernajassa Porvoon itäpuolelle. Suomessa olevien joukkojen ylipäällikkö, Georg Lybecker vitkasteli ja vältteli yhteenottoa venäläisten kanssa. Venäjän armeija saavutti taisteluitta Helsingin 10. heinäkuuta, kaupungin edustalla ollut laivasto-osasto poistui ja Lybecker perääntyi lopulta joukkoineen Hämeenlinnaan. Kostianvirran taistelu Tukholman sotaneuvosto sai tarpeekseen kyvyttömästä Lybeckeristä ja kutsui hänet Tukholmaan ”neuvotteluja varten”. Kenraalimajuri Carl Gustav Armfelt nimitettiin hänen tilalleen Suomessa olevien joukkojen ylipäälliköksi. Armfeltin lähettämä pieni 500 jalkamiehen ja 200 ratsumiehen osasto ei pystynyt estämään venäläisten etenemistä elokuun lopulla Turkuun. Venäläisten Turun-retki jäi kuitenkin kesken; Pietari Suuri pakeni takaisin Helsinkiin kuultuaan Ruotsin saaristolaivaston kaleerien saapuneen Turun edustalle. Syyskuussa 1713 Venäjän armeija lähti etenemään pohjoiseen poistaakseen Armfeltin armeijan uhan. Armfelt ei voinut vain perääntyä, vaan hän asettui asemiin Hämeenlinnan pohjoispuolelle. Armfelt oli jakanut 7 200 miestään eri puolille Hämettä. Pääjoukot, 3 400 miestä, olivat Pälkäneellä Kostianvirran partaalla. Yksi jalkaväkirykmentti ja pääosa ratsujoukoista oli jaettu eri puolille Mallasvettä torjumaan venäläisten koukkausta. Kostianvirralla olevat Armfeltin joukot pystyivät kyllä estämään 15 000 miehen vahvuisten venäläisjoukkojen etenemisen virran yli, mutta se vain hidasti kenraali-yliamiraali Apraksinia. Lokakuun 6. päivä yli 6 000 venäläistä ylitti Mallasveden hirsilautoilla. Armfelt pystyi irrottamaan vain 2 000 miestä Kostianvirralta maihinnousua torjumaan. Vastarinnasta huolimatta venäläiset rantautuivat Mälkilän kylässä ja kiersivät Kostianvirralla olevien joukkojen selustaan. Ruotsalaiset menettivät yli 800 miestä ja koko tykistönsä (yhdeksän tykkiä). Napuen taistelu Kostianvirran jälkeen venäläiset pääsivät etenemään Pohjanmaalle saakka. Isossakyrössä Napuen luona 19. helmikuuta 1714 Armfeltin armeija joutui saarroksiin ja menetti yli puolet vahvuudestaan. Venäläiset etenivät Vaasaan ja polttivat Pietarsaaren kaupungin; Raahea kohti perääntyvät Armfeltin armeijan rippeet polttivat Kokkolan sataman. Venäläiset perääntyivät kuitenkin ennen kelirikkoa takaisin Ylä-Satakuntaan, Kangasalan tienoille. Pietari Suuri sovelsi taas poltetun maan taktiikkaa. Estääkseen Ruotsin armeijan huollon hän määräsi kasakat hävittämään ennen poistumistaan kymmenen peninkulman verran Pohjanmaata. Miehet tapettiin ja lapset ja naiset vietiin orjiksi Venäjälle – 8 000–9 000 ihmistä surmattiin tai vietiin pois. Riilahden taistelu Seuraavana kesänä seurasi Ruotsin ja Venäjän laivastojen kohtaaminen. Venäjän saaristolaivastoon kuului silloin jo sata kaleeria ja kymmenentuhatta miestä. Heinäkuussa 1714 Apraksinin johtama saaristolaivasto oli jäänyt saarroksiin Hankoniemen itäpuolelle Tvärminnen edustalle. Pietari ei uskaltanut riskeerata linjalaivojaan vaan jätti avomerilaivastonsa Tallinnan satamaan ja suuntasi saaristolaivaston mukana Hankoon. Hankoniemen edustalla 27. heinäkuuta 1714 käydyssä Riilahden taistelussa venäläiset onnistuivat valtaamaan tiedustelemassa olleen Ruotsin laivasto-osaston, jossa oli 18-tykkinen fregatti Elephant, kuusi kaleeria ja kolme saaristolaisvenettä. Tämän Venäjän laivaston ensimmäisen merivoiton kunniaksi 27. heinäkuuta on ollut Venäjän ja Neuvostoliiton laivastojen juhlapäivä, ja laivastoissa on ollut useita aluksia nimeltä Gangut (, Hangö udd). (Myös Suomen laivastossa oli 1943 uponnut miinalaiva Riilahti.) Ahvenanmaan ja Pohjanmaan miehitys Riilahden voiton jälkeen 1714 syyskesällä venäläiset pääsivät etenemään pitkin Suomenlahden rannikkoa Ahvenanmaalle ja Pohjanlahdelle. Apraksinin johtama laivasto-osasto ja kenraaliluutnantti Robert Brucen ratsuväkiosasto eteni pitkin Pohjanlahden rannikkoa Uuteenkaarlepyyhyn saakka. Venäläiset pystyivät ulottamaan sotatoimet myös varsinaisen Ruotsin puolelle, kenraalimajuri Golovinin johtama laivasto-osasto ylitti syyskuussa Pohjanlahden ja hyökkäsi Uumajaan. Kaupunki paloi taistelussa. Selkämeri ja Merenkurkku olivat Ruotsin laivastoa vaarallisempia vastustajia, venäläiset menettivät retkellä 26 kaleeria, 12 pienempää alusta ja 285 miestä. Pietari Suuri valittikin, että Venäjän laivasto kärsi retkellä suurempia menetyksiä kuin Hankoniemen verisen taistelun aikana. Sekä taistelu että retki olivat tsaarin mielestä kuitenkin kannattavia, sillä nyt Venäjän saaristolaivasto oli osoittanut vaarallisuutensa ruotsalaisille. Ainoa taistelukosketus Armfeltin armeijan ja venäläisten kanssa oli 20. elokuuta Isossakyrössä, jossa ollut 560 ratsumiehen etuvartio otti Brucen etujoukkojen kanssa yhteen. Syyskuun 13. päivä, samaan aikaan kuin venäläisten laivasto kääntyi Uudestakaarlepyystä takaisin kohti Turkua, Armfeltin jalkaväki lähti perääntymään Raahesta Länsipohjaan, Kalixin pitäjään Tornion länsipuolelle. Ratsuväen etuvartio jäi Kemiin. Venäläiset etenivät Armfeltin perässä pohjoiseen ja valtasivat Kokkolan, Oulun ja Kajaanin. Vuoden 1715 alussa venäläiset olivat miehittäneet Suomen Pohjois-Pohjanmaata lukuun ottamatta. Virkamiehet ja osa papistosta olivat paenneet Ruotsiin. Tätä miehitysaikaa kutsutaan Suomen historiassa isonvihan ajaksi. Vuoden 1721 rauhanteon jälkeen ja sitä ennenkin – olot olivat jo 1717 vakiintuneet venäläisten asetettua Länsi-Suomeen siviilihallinnon – pakolaisia palasi Ruotsista takaisin Suomeen. Myös osa Venäjälle pakkotyöhön viedyistä siviileistä palasi, jotkut vuosien ja jopa vuosikymmenien kuluttua. Kaarlen paluu Ruotsiin Kaarle XII ratsasti kahdessa viikossa Turkin Transsylvaniasta Unkarin, Itävallan, Baijerin ja muiden Saksan ystävällismielisten valtioiden kautta Ruotsin Pommeriin. Hän saapui Stralsundin kaupunkiin 11. marraskuuta 1714. Kaarle saattoi vain todeta, että Pietari oli vallannut Ruotsin Itämeren maakunnat ja Suomen, sekä Tanska Bremenin. Hannover liittyi sotaan Ruotsia vastaan huhtikuussa 1715. Tilanne muuttui vielä epätoivoisemmaksi saman vuoden lokakuussa, kun Preussikin liittyi sotaan Ruotsia vastaan ja Tanskan, Saksin ja Preussin joukot alkoivat piirittää Stralsundia. Kaarle pakeni piiritetystä kaupungista Skåneen, jonne hän saapui 13. joulukuuta 1715. Tammikuussa 1716 Kaarle keräsi Lundiin 40 000 miehen armeijan. Suojasää pilasi suunnitelman hyökätä jään yli Tanskaan, joten armeija suuntasi kulkunsa helmikuussa Norjaan. Ilman tykistöä Kaarle ei kuitenkaan pystynyt valloittamaan norjalaisten linnoituksia, joten huhtikuussa hän joutui palaamaan tyhjin käsin ensimmäiseltä Norjan matkaltaan. Ruotsia vastaan sodassa olevasta Hannoverin vaaliruhtinaasta oli tullut myös Ison-Britannian kuningas Yrjö I vuoden 1714 syyskuussa. Kaarle oli tukenut katolisia jakobiittejä, jotka yrittivät syöstä Yrjön valtaistuimelta, mutta heidät kukistettiin Skotlannissa vuoden 1716 helmikuuhun mennessä. Niinpä suurten merivaltojen laivastot (Britannian sekä Alankomaiden) tukivat Tanskan ja Venäjän laivastoja kun ne pyrkivät nousemaan uudelleen maihin Skåneen syksyllä 1716. Kaarlen pelasti vain liittolaisten eripura. Tilanne idässä oli toivoton, ja vuonna 1718 Kaarle alkoi jo tunnustella rauhaa Venäjän kanssa Ahvenanmaalla. Norjan retki ja karoliinien kuolonmarssi Syksyllä 1718 Kaarle päätti hyökätä uudestaan Norjaan. Etelässä Kaarlen komentamat pääjoukot marssivat kohti Kristianiaa (nykyinen Oslo), pohjoisella rintamalla Armfeltin komentama osasto marssi tunturien yli kohti Trondheimia. Piirittäessään Osloon vievän reitin varrella olevaa Fredrikstenin linnoitusta Kaarle XII kuoli ohimoon osuneesta kuulasta 30. marraskuuta 1718. Ruotsalaiset perääntyivät Kaarlen langon, Hessenin prinssin johdolla Norjasta. Kuultuaan kuninkaan kuolemasta Armfelt lähti myös vetäytymään takaisin Ruotsiin. Huoltoa vailla olevat joukot joutuivat paluumatkalla vuodenvaihteessa 1718–1719 poikkeuksellisen kovaan lumimyrskyyn Ruotsin ja Norjan välisillä tuntureilla lähellä Duvedin kylää, ja 3 000 miestä menehtyi pakkaseen. Heistä kaksi kolmasosaa oli kotoisin Suomesta. Armfeltin joukkojen perääntymistä kutsutaan karoliinien kuolonmarssiksi. Sota Ruotsin rannikolla Vuosina 1719–1721 tapahtuneet venäläisten maihinnousut aiheuttivat Ruotsissa samantapaisen pakoaallon kuin isoviha Suomessa, mutta pakeneminen kesti vain muutamia viikkoja tai kuukauden ja tilanne palautui pian normaaliksi. Roslagenin ja itärannikon sodan erikoispiirre oli sen yllätyksellisyys. Tsaari Pietari oli koonnut Ahvenanmaalle 132 kaleerin ja monen talonpoikaisen suurveneen laivaston, joka nosti ankkurinsa Lemlandista heinäkuussa 1719 ja soudettiin suoraan Ruotsin rannikolle. Seurauksena oli, että seitsemän rannikkokaupunkia tuhottiin lähes kokonaan ja tuhansia talonpoikaistaloja poltettiin tuhkaksi. Pahimmin kärsi Väddön saari. Rauha ilman Kaarlea Ruotsi solmi Tukholman rauhat vuosina 1719 ja 1720 Hannoverin, Preussin, Tanskan ja Puolan kanssa. Ruotsi menetti Saksan alueensa Hannoverille ja Preussille Länsi-Pommeria lukuun ottamatta, Tanskalle se joutui maksamaan sotakorvauksia ja luopumaan tullivapaudesta Juutinraumassa. Venäjän kanssa tehtiin lopulta vuonna 1721 Uudenkaupungin rauha, Ruotsi menetti Inkerin, Viron, Liivinmaan, Käkisalmen läänin ja muuta Karjalaa miltei Suomen nykyistä itärajaa myöten. Sodan tuloksena Ruotsi menetti asemansa suurvaltana ja Venäjä otti Ruotsille kuuluneen valta-aseman Itämeren alueella. Pietari I Suuren aikana Venäjästä tuli keisarikunta. Suuren Pohjan sodan taistelut Narvan taistelu 20. marraskuuta 1700 Väinäjoen taistelu 9. heinäkuuta 1701 Kliszowin taistelu 9. heinäkuuta 1702 Pultuskin taistelu 21. huhtikuuta 1703 Jakobstadtin taistelu 26. heinäkuuta 1704 Posenin taistelu 9. elokuuta 1704 Punitzin taistelu 28. lokakuuta 1704 Freustadtin taistelu 3. helmikuuta 1706 Holowczynin taistelu 4. heinäkuuta 1708 Lesnajan taistelu 29. syyskuuta 1708 Pultavan taistelu 28. kesäkuuta 1709 Helsingborgin taistelu 28. helmikuuta 1710 Prutin taistelu 19.–22. heinäkuuta 1711 Gadebuschin taistelu 20. joulukuuta 1712 Kostianvirran taistelu 6. lokakuuta 1713 Napuen taistelu 19. helmikuuta 1714 Riilahden taistelu 27. heinäkuuta 1714 Sundsvallin taistelu toukokuu 1721 Päivämäärien pitäisi olla Ruotsin käytetyn kalenterin mukaisia. Suuren Pohjan sodan aikana Ruotsi yritti vaiheittain siirtyä käyttämään gregoriaanista kalenteria, mutta palasi sitten takaisin vanhaan juliaaniseen kalenteriin. Vuosien 1700 ja 1712 helmikuiden välillä ruotsalainen kalenteri oli yhden päivän edellä juliaanista kalenteria ja kymmenen päivää jäljessä gregoriaanista kalenteria, Pultavan taistelu tapahtui siis 27. kesäkuuta juliaanisen kalenterin ja 8. heinäkuuta gregoriaanisen kalenterin mukaan. Suuren Pohjan sodan rauhat Traventhalin rauha 1700 Prutin rauha 1711 Tukholman rauhat 1719–1720 Frederiksborgin rauha 1720 Uudenkaupungin rauha 1721 Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Kujala, Antti: ”Suomi suuressa Pohjan sodassa 1700–1714”, symposium ”Suuri Pohjan sota” 9.9.2004 Suomen Pietarin instituutissa Antti Kujala, Miekka ei laske leikkiä: Suomi suuressa pohjan sodassa 1700—1714 (Helsinki, 2001). Tomi Kangas: Uudenkaupungin ”siunattu” rauha 1721 – Suuren Pohjan sodan ja isonvihan päätös. Uudenkaupungin Merihistoriallinen yhdistys, Uudenkaupungin kulttuurihistoriallinen museo 1996. Verkkoversio: Agricola-Suomen historiaverkko -portaali. H. E. Uddgren: Kriget i Finland 1713. Stockholm 1906. Nilsson, Bengt: ”Karl XII, Rehnschiöld och de ryska fångarna vid Fraustadt” (sisältää linkit Kaarle XII:n ja Rehnschiöldtin kirjeisiin) Toivanen, Pekka: ”Skampavoin kannella” ”The History of Russian Navy” Uudenkaupungin rauha 1721 asiakirjajulkaisu. Uudenkaupungin kaupungin Venäjän ulkoministeriöltä saamia rauhan solmimiseen liittyviä asiakirjoja. (Agricola – Suomen historiaverkko -portaalin julkaisusarja osa 10. toim. Heidi Pitkänen) Aiheesta muualla Kuinka Suomen armeija marssi Suureen Pohjan sotaan v. 1700. Riian avuksi rientävä Suomen armeija osoitti pitkällä marssimatkallaan Suomenlahden ympäri oikeata sisua, jota eivät kelirikkoiset tiet ja puutteellinen muonitus voineet heikentää, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1939, s. 75, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot Seulonnan keskeiset artikkelit


text: SDP voi tarkoittaa seuraavia: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue Bosnia ja Hertsegovinan sosiaalidemokraattinen puolue Kroatian sosiaalidemokraattinen puolue Session Description Protocol Service Data Point Sandplacen rautatieasema (lyhenne SDP).


text: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (lyhyemmin sosiaalidemokraatit, ruots. Finlands Socialdemokratiska Parti, lyhenne SDP, puhekielessä monesti demarit; jäsenlyhenne sd.) on suomalainen puolue, joka perustettiin vuonna 1899 nimellä Suomen Työväenpuolue. Puolueen tarkoituksena on koota kansalaiset yhteiseen toimintaan sosiaalidemokratian aatteellisten tavoitteiden toteuttamiseksi: ihanteena ja päämääränä vapauden, tasa-arvon ja solidaarisuuden yhteiskunta, yhteistyön ja rauhan maailma sekä puhdas ja turmeltumaton ympäristö. Sosialidemokraattinen puolue on Sosialistisen internationaalin jäsen. Se kuuluu Euroopan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja Euroopan parlamentissa SDP:n edustajat istuvat sosialistien ja demokraattien ryhmässä (S&D). Pohjoismaiden neuvostossa puolue kuuluu sosiaalidemokraattiseen ryhmään. Puolue oli juuriltaan työväenliikkeen ytimessä ja edusti varsinkin teollisuustyöläisiksi luettuja palkansaajia. Siksi puolueella on ollut kytkös ammattiyhdistysliikkeeseen, jonka vastapoolin ovat muodostaneet varsinkin suuria teollisuusyrityksiä edustavat työnantajajärjestöt. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa SDP sai 43 kansanedustajaa ja on täten eduskunnan kolmanneksi suurin puolue. Vuoden 2019 europarlamenttivaalien jälkeen puolueella on ollut kaksi edustajaa Euroopan parlamentissa. Sosiaalidemokraattien puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2023 lähtien Antti Lindtman. Ideologia Sosiaalidemokraattien ideologinen pohja on sosiaalidemokratia. Puolueen arvoja ovat vapaus, tasa-arvo ja solidaarisuus. Periaateohjelmassaan (2020) puolueen prioriteetteja ovat kestävä kehitys, tasa-arvon kaikenkattavuus, solidaarisuus, osallisuus sekä demokraattinen sosialismi. Puolue korostaa humanismin arvoja ja pohjoismaisen hyvinvointivaltion saavutuksia. Puolue vastustaa jatkuvaa pyrkimystä materiaaliseen kasvuun yhdistettynä kapitalistiseen talousjärjestelmään. Suomen Työväenpuolueena alkuvaiheessa tunnettu puolue perustettiin sosiaalisen kysymyksen, yhteiskuntaluokan ja sosialismin pohjalle. SDP oli pitkään ainoa joukkopuolue Suomessa. Vuonna 1907 SDP oli suhteellisesti Euroopan voimakkain sosialistinen puolue, mistä osoituksena oli myös määräenemmistöinen Tokoin senaatti vuonna 1917. 1900-luvun alussa SDP sai pääasiallisen kannatuksensa tilattoman väestön ja maaseutuväestön ryhmistä. Vuonna 1919 SDP:n puoluekokouksessa tehtiin pesäero radikaalin aineksen kanssa, minkä seurauksena kommunistit erkaantuivat SDP:sta ja perustivat SSTP:n. Sisällissodan ja lokakuun vallankumouksen seurauksena työväenliike jakautui laajemmin. 1950-luvulla SDP:n asevelisiipi johdatteli puoluetta oikealle ja harrastamaan yhteistyötä kokoomuksen kanssa. Oikeistosiiven miehitettyä puolueen johdon 1958, puolueen oppostio jakaantui skogilaisiin, jotka perustivat TPSL:n vuonna 1959. Sosiaalidemokraattinen liike hajaantui poliittisesti, mikä näkyi puoluejärjestöjen lisäksi myös ammattiyhdistyksissä ja urheiluliikkeessä. 1950-luvulla SDP:n ohjelma oli verraten sosialistinen, minkä lisäksi puolue on edustanut Sosialistisessa Internationaalissa vasenta laitaa. 1960-luvulla SDP siirtyi poliittisesti vasemmalle. Historia Alkutaival Puolue perustettiin 1899 nimellä Suomen Työväenpuolue, ja ensimmäinen puoluekokous pidettiin Turussa 17.–20. heinäkuuta 1899. 1900-luvun alussa puolue esitti vaatimuksia torpparikysymykseen, työllisyyden hoitoon, työläisten aseman parantamiseen, sananvapauteen ja kahdeksantuntiseen työpäivään. Puolueen nimi vaihdettiin Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi Forssassa vuonna 1903 pidetyssä II puoluekokouksessa. Suomen kenraalikuvernööri Bobrikov kielsi puoluetta käyttämästä nimeä ”sosialidemokraattinen”, mutta tätä kieltoa ei noudatettu. Samalla hyväksyttiin myös Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen mallin mukainen ohjelma, tuolloin radikaali Forssan ohjelma, joka oli voimassa vuoteen 1952. Ohjelman tavoitteita olivat 8 tunnin työpäivä, vähimmäispalkka, yleinen kouluvelvollisuus sekä yleinen alkoholin kieltolaki. Forssan ohjelma on miltei suoraan peräisin Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen vuonna 1891 hyväksymästä Erfurtin ohjelmasta. Ohjelman välittömät vaatimukset ovat toteutuneet lukuun ottamatta äänioikeutta (listan määritelmän mukaan vain vaalioikeus on toteutunut), kirkon ja valtion eroa, koulujen uskonnonopetuksen lakkauttamista ja alkoholin kieltolaista on sittemmin luovuttu. Eduskuntapuolueeksi ja senaattiin Venäjän vuoden 1905 vallankumous ja suurlakko joukkoprotesteineen toi Suomeen yksikamarisen 200-paikkaisen eduskunnan ja yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden, joka oli puolueen ohjelman vaatimuslistalla. Suomen Sosialidemokraattiselle Puolueelle uudistukset olivat suuri voitto ja puolueeseen liittyi työväen lisäksi runsaasti sivistyneistöä. Tästä sivistyneistösiivestä käytettiin nimitystä "marraskuun sosialistit". Vuonna 1906 SDP oli jäsenmäärältään suhteellisesti suurin sosialistinen puolue Euroopassa. Uudistusten avulla saavutettuja tuloksia vähensi kuitenkin tsaarin haluttomuus vahvistaa merkittäviä valtiopäivillä tehtyjä päätöksiä. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa SDP nousi suureksi puolueeksi. Vuoden 1916 vaaleissa se sai haltuunsa enemmistön, 103 paikkaa. Tämän seurauksena nimitettiin maailman ensimmäinen sosialistienemmistöinen senaatti, puheenjohtajanaan Oskari Tokoi. Tämä sosiaalidemokraattien hallitsema eduskunta hyväksyi Venäjän maaliskuun vallankumouksen jälkeen kesällä 1917 valtalain, jossa eduskunta julistettiin korkeimman vallan haltijaksi Suomessa. Eduskunnassa vähemmistöön jääneiden porvareiden suosituksesta Venäjän väliaikainen hallitus hajotti eduskunnan valtalain vastaisesti.. Seuranneissa vaaleissa puolue koki vaalitappion ja joutui oppositioon. Seuraava senaatti oli kokonaan porvarillinen. Syksyn mittaan SDP radikalisoitui, koska se ei saanut haluamiaan uudistuksia läpi eduskunnassa, minkä seuraus oli suurlakko 14.-20. marraskuuta 1917. Lakon avulla puolue saavutti tavoitteistaan 8 tunnin työpäivän ja kunnallisen äänioikeuden. Itsenäisyysjulistus 1917 ja sisällissota 1918 Eduskunnan porvarillinen enemmistö julisti Suomen itsenäiseksi 6. joulukuuta 1917. SDP vastusti julistusta, koska halusi, että Suomi itsenäistyisi yhteisymmärryksessä Venäjän kanssa. Julistuksen jälkeen porvarit ja SDP pääsivät kuitenkin sopuun, ja molempien tahojen tukema valtuuskunta kävi pyytämässä Venäjän bolševikkihallitukselta hyväksyntää itsenäisyydelle, ja myös sai sen. SDP:n puolueneuvosto kokoontui 23. tammikuuta 1918. Kokouksessa puolue taipui punakaartilaisten vaatimukseen täydentää puoluetoimikuntaa äärimmäisen vasemmiston edustajilla. Puoluetoimikuntaan valittiin Otto Wille Kuusinen, Kullervo Manner, Yrjö Sirola, Edward Gylling, Matti Turkia, K. H. Wiik, Antti Kiviranta, Adolf Taimi, Evert Eloranta, Eero Haapalainen, Lauri Letonmäki ja Emil Elo. Puoluetoimikunta asetti keskuudestaan toimeenpanevan komitean, joka ryhtyi välittömästi valmistelemaan aseellista vallankumousta. Toimeenpanevaan komiteaan valittiin Haapalainen, Taimi, Eloranta, Letonmäki, Elo, Kiviranta ja Sirola. Komitea antoi punakaarteille määräyksiä vallankumouksen aloittamiseksi ja suostutteli venäläisiä aktiiviseen yhteistyöhön. Tammikuun 26. päivän vastaisena yönä venäläiset aseistivat punakaartit Helsingissä ja useilla muilla paikkakunnilla. Punakaarteihin kuului tässä vaiheessa 30 000 aseistettua suomalaista miestä. SDP:n puoluetoimikunnan toimeenpaneva komitea antoi aseellisen vallankumouksen aloittamisesta määräyksen punakaartin yleisesikunnalle. Sen mukaan työväenkaartit piti panna liikekannalle kolmen päivän sisällä tammikuun 26. päivä alkaen ja erillisessä luettelossa mainitut henkilöt määrättiin vangittaviksi. Punakaartilaiset kaappasivat vallan suomalaisten valitsemalta porvarilliselta eduskunnalta Etelä-Suomessa 28. tammikuuta 1918. Suomen sisällissodassa punaisen puolen hallitukseen, Kansanvaltuuskuntaan, kuului sosiaalidemokraattien jäseniä ja suuri osa puolueen jäsenistä toimi punaisten puolella. Sisällissodan jälkeen Punaisten hävittyä sodan monet sosiaalidemokraattien johtajista ja aktiiveista pakenivat Venäjälle, jossa bolsevikit olivat ottaneet vallan. Puolueen aiempi puheenjohtaja Otto Wille Kuusinen nousi ajan mittaan Josif Stalinin hallinnossa Kommunistisen internationaalin ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen korkeimpaan johtoon. Punaisten toiminnasta sivussa olleet puoluejohdon jäsenet käynnistivät sosiaalidemokraattisen puolueen toiminnan uudelleen Väinö Tannerin johdolla syksyllä 1918. Sosiaalidemokraatista toimintaa oli yritetty elvyttää jo sisällissodan päättymisen jälkeen keväällä Suomen Sosialidemokraatti -lehden näytenumeron julkaisemisella, mutta valkoiset vallanpitäjät estivät lehden jatkamisen. Uudelleenperustettu puolue otti vallankumousta vastustavan, länsieurooppalaisen reformistisen kannan yhteiskunnan uudistamiseen ja teki pesäeron vallankumouksellisiin. Seuraavissa vaaleissa 1919 puolueen kannatus osoittautui suunnilleen aiemman kaltaiseksi, vaikka iso joukko työväkeä oli kuollut sisällissodassa, joutunut pakenemaan Neuvosto-Venäjälle tai menettänyt kansalaisluottamuksensa sisällissotaa seuranneissa oikeudenkäynneissä. Kommunistit erkanevat omaksi puolueeksi Neuvosto-Venäjälle paenneet puolueen radikaalit perustivat elokuussa 1918 Moskovassa Suomen kommunistisen puolueen, joka otti lähtökohdakseen bolševikkien mallin mukaisen vallankumouksellisen ohjelman. Kommunistinen puolue joutui kuitenkin toimimaan Suomessa maanalaisena. 1920-luvulla kommunistinen Suomen Sosialistinen Työväenpuolue seuraajajärjestöineen vei eduskuntavaaleissa osan sosiaalidemokraattien paikoista. Suomen sosialidemokraattinen nuorisoliitto ja Suomen sosialidemokraattinen naisliitto valitsivat sisällissodan jälkeen liittolaisekseen Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen. Myös Suomen Ammattijärjestön enemmistö oli Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen kannattajilla. Sosiaalidemokraattien kannatus ja paikkamäärä eduskunnassa nousi jälleen selkeästi, kun valtiovalta 1930-luvulla esti kommunistien yritykset kaikissa muodoissaan osallistua vaaleihin. Vuonna 1919 puolueella oli 67 022 jäsentä. 1920-luvun alussa jäsenmäärä laski ollen pienimmillään vuonna 1924 (25 123). Vuosina 1925–1939 jäsenluku vaihteli välillä 24 000 – 37 000. Perusjärjestöjä puolueeseen kuului vuosina 1919–1939 hieman yli tuhat. Hallitusyhteistyöhön Vuoden 1930 puoluekokouksessa, Kaarlo Harvalan noustua puheenjohtajaksi, Väinö Tanner saavutti puolueessa kiistattoman johtoaseman. Tanner pystyi puolustamaan työväestön etuja vaikeassa tilanteessa ja hän sai siten myös puolueensa vasemmiston luottamuksen. Sosiaalidemokraatit pyrki Tannerin johdolla yhteistyöhön poliittisen keskustan kanssa torjuen samalla yhteistyön kommunistien kanssa. Lähentyminen johti hallitusyhteistyöhön Maalaisliiton kanssa vuonna 1937. Sosiaalidemokraatit hyväksyttiin osan oikeistoa keskuudessa, pohjoismaista kehitystä seuraten, demokraattiseksi voimaksi, jonka kanssa saattoi tehdä yhteistyötä. Hallitusyhteistyötä vastusti entinen puoluesihteeri K.H. Wiik, joka kannattajineen erotettiin puolueesta 1937. Erotettuihin kuuluivat myös Kominternin kansanrintamapolitiikkaa Suomen oloihin soveltamaan pyrkineet vasemmistolaiset sivistyneistön edustajat. 1940-luku Talvisodan jälkeen syksyllä 1940 puolueen eduskuntaryhmästä erotettiin viisi kommunisteja ja Neuvostoliiton politiikkaa sympatisoinutta kansanedustajaa, jotka sittemmin muodostivat Sosialistisen eduskuntaryhmän ja tulivat tunnetuksi ”kuutosina”. Myös jatkosota aiheutti puolueen sisällä ristiriitoja, kun osa puolueen kansanedustajistakin asettui arvostelemaan Suomen ulkopolitiikkaa. Jatkosodan loppupuolella (1943–1944) puolueessa vahvistui niin sanottu rauhanoppositio, joka teki yhteistyötä ruotsinkielisten liberaalien ja ammattiyhdistysliikkeen kanssa. Jatkosodan päätyttyä sosiaalidemokraattien piirissä käytiin lyhyen aikaa keskustelua puolueen yhtymisestä vaaliliittoon kommunistien ja kuutosten muodostaman Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL) kanssa. Hankkeen kannattajat jäivät kuitenkin puolueessa vähemmistöön. Tammikuussa 1945 puoluetoimikunta hylkäsi SKDL:n tekemän vaaliliittotarjouksen äänin 5-4, mikä merkitsi samalla kansanrintamapoliitikan hylkäämistä. Kahden työväenpuolueen välit muodostuivat erittäin huonoiksi. SDP:n sisällä käytiin valtataistelua niin sanottujen asevelisosialistien ja heitä vastustaneen opposition välillä. Puoluekokousta oli jouduttu sodan takia siirtämään vuodesta 1942 marraskuulle 1944. Se järjestettiin 25. marraskuuta varsin myrskyisissä tunnelmissa. Oppositio hyökkäsi J. W. Kedon ja Mauno Pekkalan johdolla rajusti Väinö Tanneria ja hänen kannattajiaan vastaan jatkosotaan liittyvistä hallituksen päätöksistä, mutta jäi kokouksessa tehdyissä äänestyspäätöksissä tappiolle. Jakolinjat tulevalle puoluehajaannukselle olivat jo nähtävissä. Puolueen puheenjohtajaksi Väinö Salovaaran tilalle valittiin kompromissina tuore valtiovarainministeri Onni Hiltunen ja puoluesihteeriksi Unto Varjonen. Järjestösihteeriksi puoluetoimikunta myöhemmin valitsi Suomen Aseveljien Liiton tehtävissä toimineen Väinö Leskisen. Tanneria ei valittu puolueen luottamustehtäviin. Idänsuhteiden merkitys 1950-luvulla puolue ajautui vaikeaan tilanteeseen, kun Neuvostoliiton taholta suhtauduttiin Väinö Tanneriin vihamielisesti ja vuonna 1956 presidentiksi valitun Urho Kekkosen hyvät idänsuhteet kasvattivat hänen ja Maalaisliiton sisäpoliittista valtaa. Kun sosiaalidemokraatit valitsi vuonna 1957 puheenjohtajakseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitun Tannerin ja puoluesihteeriksi niin kutsuttuihin ”leskisläisiin” kuuluvan Kaarlo Pitsingin, puolueen idänsuhteet kärsivät. Tämä johti vuoden 1958 vaihteessa kriisiin, kun Neuvostoliitto ei hyväksynyt Suomeen enää hallitusta, jossa puolue oli mukana. Alkoivat yöpakkaset eli Neuvostoliiton diplomaattinen ja kauppapoliittinen painostus Suomen hallituksen kaatamiseksi. Hallitus kaatui ja alkoi sosiaalidemokraattien pitkä oppositiokausi ulkopoliittisesti arveluttavana puolueena. Puolueessa huomattiin myös, että tasavallan presidentti Urho Kekkonen ei ollut tilanteessa tukenut Suomen hallitusta. Kun puolue yritti yhdessä laajan puoluerintaman Honka-liiton kanssa syrjäyttää Kekkosta 1962 presidentinvaalissa ajauduttiin jälleen ulkopoliittiseen kriisiin (noottikriisi) Neuvostoliiton kanssa. Kekkosen ainoa merkittävä vastaehdokas, oikeuskansleri Olavi Honka vetäytyi vaaleista, Kekkonen voitti vaalit ja sosiaalidemokraattien paitsioasema suomalaisessa politiikassa oli täydellinen. Puoluehajaannus 1950-luvun aikana suhteet puolueen sisällä kärjistyivät. Valtataistelu tuli selvästi esille vuoden 1955 puoluekokouksessa, jossa saatiin vaivoin aikaan kompromissi ja säilytettiin muodollinen yhtenäisyys. Puoluetoimikuntaan puheenjohtaja Skogin kannattajat saivat enemmistön Aarre Simosen ja Erkki Lindforsin siirryttyä heidän puolelleen. Puoluekokousten välillä ylintä valtaa käyttäneeseen puolueneuvostoon sen sijaan tuli puoluesihteeri Leskiselle myötämielinen enemmistö, mistä oli seurauksena, että puoluetoimikunta noudatti päätöksissään toisenlaista linjaa, kuin puoluekokous oli tarkoittanut. Puoluesihteeri Väinö Leskisen tukijoita, niin sanottuja leskisläisiä, sanottiin SDP:n oikeistoksi, joka kannatti tiukkaa talouspolitiikkaa, painotti palkansaajien ja maataloustuottajien välistä ristiriitaa ja vieroksui yhteistyötä kommunistien kanssa. Puheenjohtaja Emil Skogin ympärille kerääntyneet "skogilaiset", jotka eivät kannattaneet tiukkaa talouspolitiikkaa, irtaantuivat puolueesta Kekkosen ja Neuvostoliiton tukemina perustaen vuonna 1959 Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton. Myös ammattiyhdistysliike hajosi. Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto jäi Työväen ja Pienviljelijäin Sosiaalidemokraattisen Liiton vaikutuspiiriin ja puolue perusti rinnakkaisen Suomen Ammattijärjestön. Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto ei kuitenkaan menestynyt puolueena. Osa sen kannattajista siirtyi takaisin sosiaalidemokraatteihin jo 1960-luvun puolivälissä ja loput viimein 1972. Myös ammattiyhdistysliike eheytyi, kun Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto ja Suomen Ammattijärjestö yhdistyivät uudeksi Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestöksi vuonna 1969. Kehitys kylmän sodan ajoista 2000-luvulle Sisä- ja kunnallispolitiikassa puolue liittoutui usein 1950–luvulla ja 1960-luvun alussa Kokoomuksen kanssa. Tätä liittoa on kutsuttu aseveliakseliksi. Erityisen merkittäväksi akseli nousi teollisuuspaikkakunnilla (kuten Tampereella ja Helsingin mlk:ssa, sittemmin Vantaalla). Aseveliakseli piti hallitsemillaan paikkakunnilla muut puolueet poissa kunnallishallinnon merkittäviltä paikoilta vuosikymmenten ajan. Muutenkin SDP:n suosio alkoi nousta merkittävästi 1960-luvulla ja SDP oli sisäpolitiikassa johtava puolue suurimman osan 1970-luvusta ja koko 1980-luvun. Tannerin vetäydyttyä puolueen johdosta vuonna 1963 alkoi puolue Rafael Paasion aikana rakentaa parempia suhteita Kekkoseen ja Neuvostoliittoon. Maalaisliitto oli hyödyntänyt SDP:n pitkää oppositiokautta tekemällä yhteistyötä SDP:n pienryhmien, kuten simoslaisten, sekä kommunistien kanssa. Epäluulot olivat syvät, mutta toisaalta puolueessa haluttiin hallituskelpoisuutta ja eheyttää puolue. Ratkaisevaa oli Kekkosen idänpolitiikan hyväksyminen ja Neuvostoliiton luottamuksen saavuttaminen. Kehitystä helpotti monikin tekijä. Puolue saavutti vuoden 1966 eduskuntavaaleissa huomattavan vaalivoiton, joka lisäsi sen merkittävyyttä. Asevelisosialistit olivat jääneet vähemmistöön ja puolueeseen oli ilmaantunut 1960-luvun lopun vasemmistoradikalismin aallonharjalla runsaasti uusia nuoria kykyjä, esimerkiksi Paavo Lipponen ja Erkki Tuomioja. Myös kommunistinen vasemmisto oli muutoksen kourissa. Vuonna 1966 kommunistien ammattiyhdistyssiipi Aarne Saarisen johdolla syrjäytti Aimo Aaltosen stalinistisiiven puolueen johdosta. Myös vasemmistoyhteistyö näytti mahdolliselta. Vuonna 1966–1968 Rafael Paasion ja 1968–1970 Mauno Koiviston hallitukset toimivatkin kansanrintamapohjalta. Koiviston hallituksen aloittaessa työnsä 22.3.1968 SDP oli kuitenkin vielä puheenjohtaja Paasion puolueneuvostolta saaman kritiikin johdosta epäyhtenäinen. Sorsa toimi pääministerinä vuosien 1972 ja 1987 välisenä aikana kaikkiaan 3 652 vuorokautta ja on edelleen Suomen pitkäaikaisin pääministeri. Kekkosen jouduttua sairauden vuoksi eroamaan vuonna 1981 seuraavaksi presidentiksi nousi sosiaalidemokraattien Mauno Koivisto, mikä vahvisti puolueen asemaa entisestään. Uudistusmielisen Mihail Gorbatšovin nousu Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi vuonna 1985 muutti pian myös Suomen poliittista ympäristöä. Lipposen kausi Puolue koki kriisin, kun sen puheenjohtaja Ulf Sundqvist sai syytteet miljoonien markkojen taloudellisesta huolimattomuudesta ns. Sundqvist-jupakassa. Ulf Sunqvist erosi ja hänen tilalleen valittiin 1993 Paavo Lipponen. SDP:n kannatus mielipidemittauksissa nousi vuoden 1993 keväällä, jolloin Antero Kekkonen oli vt. puheenjohtaja, 30 prosentin tuntumaan. Nousu jatkui seuraavana vuonna lähes 35 prosenttiin, mikä oli siihen mennessä suurin sotien jälkeisen ajan Suomessa millekään puolueelle mitattu kannatuslukema. Lipposesta tuli sosiaalidemokraattien murskavoiton myötä sinipunahallituksen pääministeri ja keulahahmo. Lipposen pääministerikausilla Suomi liikkui lähemmäs Euroopan unionin ydintä. Heinäluoman kausi Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK:ssa toiminut Eero Heinäluoma valittiin SDP:n puheenjohtajaksi Jyväskylän puoluekokouksessa 10. kesäkuuta 2005 kolmivuotiselle kaudelle. Puolue sai eduskuntavaaleissa 2007 historiansa siihen mennessä toiseksi alhaisimman vaalituloksen ja jäi oppositioon, kun perustettiin Vanhasen II hallitus. Urpilaisen kausi 10. helmikuuta 2008 Eero Heinäluoma ilmoitti luopuvansa puolueen puheenjohtajuudesta kesäkuun 2008 puoluekokouksessa. Heinäluoman seuraajaksi valittiin puoluekokouksessa kesäkuussa 2008 Jutta Urpilainen. Urpilaisen ensimmäisissä vaaleissa, kunnallisvaaleissa 2008, puolueen kannatus laski alimmalle tasolle vuosikymmeniin. Vuonna 2010 puoluesihteeriksi nousi Mikael Jungner. Eduskuntavaaleissa 2011 SDP:n kannatus jatkoi laskua siihen mennessä alimmalle tasolleen Suomen historiassa. Koska keskustan kannatus laski alemmaksi, SDP:stä tuli toiseksi suurin puolue. SDP liittyi Kataisen sateenkaarihallitukseen. Sillä oli kuusi ministeriä hallituksessa. SDP sai hallitusohjelmassa ajettua läpi vaalilupauksensa, ettei eläkeikää nosteta tuolla vaalikaudella. Joidenkin arvioiden mukaan SDP menestyi neuvotteluissa paremmin kuin kokoomus. Vuoden 2012 presidentinvaalissa SDP:n ehdokas Paavo Lipponen jäi viidenneksi 6,7 prosentin kannatuksella. Tulos oli SDP:n neljäs peräkkäinen vaalitappio. Puoluesihteeri Mikael Jungner ilmoitti 25. tammikuuta ettei jatkaisi tehtävissään puoluekokouksen jälkeen. SDP:n puoluekokouksessa 25. helmikuuta 2012 Jungnerin seuraajaksi valittiin SAK:n viestintäpäällikkö Reijo Paananen. Kunnallisvaaleissa 2012 SDP:n kannatus laski siihen mennessä kaikkien aikojen alimmalle tasolle ollen 19,6 %. Puolue menetti 54 198 ääntä edellisiin kuntavaaleihin verrattuna. Kyseessä oli SDP:n viides vaalitappio peräjälkeen ja myös viides vaalitappio Urpilaisen puheenjohtajakaudella. Rinteen kausi Vuonna 2014 SDP:n puheenjohtajaksi valittiin Antti Rinne. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa SDP:n äänestäjien määrä laski sen historian alimmalle tasolle. Kuntavaaleissa 2017 puolueen kannatus oli 19,4 %. Kesällä 2018 puolueen kyselykannatus oli 21,6 %. Vain 3 %:n mielestä SDP:n kannatus perustui tällöin edes toissijaisesti Rinteen esiintymiseen julkisuudessa, 8 %:n mielestä syynä oli "SDP:n poliittisten avausten ja ehdotusten hyvyys", 61 %:n mielestä "yleinen kyllästyminen hallitusta kohtaan". Rinteen mukaan ihmiset tajuavat, että SDP:llä on visio 2030-luvulle. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa SDP nousi suurimmaksi puolueeksi ja Suomeen muodostettiin sosiaalidemokraattien, keskustan, vihreiden, vasemmistoliiton ja RKP:n enemmistöhallitus, jonka pääministeriksi tuli Antti Rinne. Marinin kausi Joulukuussa 2019 Antti Rinne erosi pääministerin tehtävästä mm. Postin omistajaohjaukseen liittyvistä seikoista johtuen. Rinteen erottua pääministerin tehtävästä hallituksen johtoon nousi tamperelainen Sanna Marin, joka oli ollut Rinteen hallituksen liikenne- ja viestintäministeri. Rinne jatkoi puolueen puheenjohtajana elokuun 2020 puoluekokouseen asti, jossa Marin valittiin puolueen puheenjohtajaksi. Poliittiset linjaukset ja tavoitteet Talouspolitiikka Vuoden 2016 lopulla SDP otti feministisen talouden ymmärryksen kaiken politiikkansa lähtökohdaksi. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa SDP erottautui vastustamalla rakenteellisia uudistuksia ja leikkauksia. Puolueen mielestä valtionvarainministeriön virkamiesten laskemaa noin 10 miljardin kestävyysvajetta ei tarvinnut huomioida, koska nopea talouskasvu ratkoisi vajeet. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa SDP on ilmoittanut vastustavansa valtiovarainministeriön virkamiesten esitystä tasapainottaa taloutta. Työllisyyspolitiikka SDP:n pyrkimyksenä on ollut tehdä yt-neuvotteluista pakollisia jopa alle 20 hengen yrityksiin. SDP on vastustanut yhdistyksien ja yrityksien joukkorahoittamista internetissä. SDP ei näe syytä muuttaa nykyisiä pakolaiskiintiötä. SDP:n vaaliohjelmassa maahanmuuttajat luetaan vähemmistöön, ja vähemmistöjen oikeuksia pitää tukea. Heidän mielestään Suomi tarvitsee osaavaa työvoimaa myös rajojemme ulkopuolelta, kunhan työperäinen maahanmuutto perustuu työvoiman tarpeeseen alalla. Elinkeinopolitiikka Tampereella elokuussa 2020 pidetty 46. puoluekokous hyväksyi puolueelle uusitun periaatejulistuksen, jonka otsikko on Yhdessä kestävään maailmaan. Samassa kokouksessa puolue päätti asettua kannattamaan turkistarhauksen kieltoa ja tarhaturkisten myynnin lopettamista Suomessa ja EU:n alueella kohtuullisen siirtymäajan puitteissa ja huomioiden turkistarhaamisesta toimeentulonsa saavien toimeentuloturva. Lihantuotannosta ja metsästyksestä saatavien turkisten myyntiä puolue ei halua kieltää. SDP on vastustanut kauppojen ja ravintoloiden aukioloa sunnuntaisin ja pyhäpäivinä. Ulko- ja turvallisuuspolitiikka Sdp kannattaa Suomen Nato-jäsenyyttä. Puolue kannattaa miesten yleistä asevelvollisuutta. Yhteiskunnalliset kysymykset SDP vastustaa ehdotuksia vähentää ruotsin kielen pakollisuutta koulutusjärjestelmässä. Nimi ja tunnukset Rakenne ja organisaatio Puolueen toimielimet Ylintä päätösvaltaa puolueessa käyttää joka kolmas vuosi järjestettävä puoluekokous, johon osallistuu 500 edustajaa. Puoluekokousten välillä ylintä päätösvaltaa käyttää kaksi kertaa vuodessa kokoontuva puoluevaltuusto. Käytännön toiminnan johtoelimenä toimii puoluehallitus, joka vastaa käytännön poliittisesta toiminnasta. Ennen vuoden 1993 sääntöuudistusta puoluehallituksen nimitys oli puoluetoimikunta ja puoluevaltuuston nimitys oli puolueneuvosto. Puoluetoimisto on sijainnut Siltasaaressa, aiemmin Paasivuorenkadulla, sitten vuodesta 1979 puoluetalossa Saariniemenkatu 6:ssa, josta se siirtyi lokakuussa 2015 Ympyrätaloon. Eduskuntaryhmä SDP:tä eduskunnassa edustaa Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii SDP:n kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Kansallisen SDP:n eduskuntaryhmän muodostaa valtiopäiväkaudella 2019–2023 40 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Antti Lindtman. Naisjärjestö Puolueen naisjärjestö on vuonna 1979 perustettu Sosialidemokraattiset Naiset, jonka puheenjohtaja on 2011 lähtien Tuula Peltonen. Järjestö kuuluu Sosialistiseen naisinternationaaliin. Nykyistä järjestöä edelsivät Suomen Sosialidemokraattinen Naisliitto (1900–1920), Sos.-Dem. Naisliitto (1921–1959) ja Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliitto (1959–1979). Ensimmäinen naisliitoista ryhtyi vuonna 1920 kannattamaan Suomen Sosialistista Työväenpuoluetta, jolloin sosiaalidemokraatit jättivät sen ja perustivat uuden järjestön. Uusi naisliitto jäi 1950-luvun lopun puolueriidassa Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton kannattajille, mikä johti jälleen uuden liiton perustamiseen. Vuonna 1979 naisliitto ja naisten keskusliitto sopivat riitansa ja yhdistyivät nykyiseksi järjestöksi. Nuorisojärjestö Sosiaalidemokraattien nuorisojärjestö on Sosialististen nuorten kansainväliseen liittoon kuuluva Sosialidemokraattiset Nuoret, joka perustettiin vuonna 1959 nimellä Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliitto. Organisoitua valtakunnallista sosialidemokraattista nuorisotoimintaa on kuitenkin ollut Suomessa jo vuodesta 1906 lähtien. Tuolloin perustettiin Suomen Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto, johon liittyi jo aiemmin perustettuja alueellisia nuorisojärjestöjä. Sisällissodan jälkeen kommunistit liittolaisineen saivat nuorisoliitossa enemmistön ja sosiaalidemokraattien kannattajat erosivat järjestöstä, kun se alkuvuonna 1921 liittyi Kommunistiseen nuorisointernationaaliin. Toukokuussa 1921 puolueen nuoriso perusti Suomen Sosialidemokraattisen Työläisnuorisoliiton. Vuosina 1922–1936 työläisnuorisoliitolla oli sääntömääräinen oikeus edustajaan puolueneuvostossa ja puoluekokouksissa. Puolueen varhaisnuorisojärjestö Nuoret Kotkat perustettiin vuonna 1943 työläisnuorisoliiton aloitteesta. Vuonna 1950 työläisnuorisoliitto vaihtoi nimensä Suomen Sosialidemokraattiseksi Nuorisoliitoksi. 1950-luvun lopussa, puolueriidan kärjistyttyä, uusi nuorisoliitto jäi Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton kannattajien haltuun, jolloin puolueen kannattajat joutuivat jälleen perustamaan uuden järjestön, Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliiton. Opiskelijajärjestö Sosialidemokraattisen puolueen opiskelijatoiminnasta vastaa Sosialidemokraattiset Opiskelijat SONK ry. 1980-luvun lopulla liitossa aktivoituivat henkilöt, joista tuli sittemmin puolueen avainpelaajia hallitustyössä. Lipposen hallitusten erityisavustajiksi päätyvät mm. Mikael Jungner, Jari Luoto, Tero Hirvilammi, Petri Mäkinen, Ulla-Maija Rajakangas, Pertti Rauhio, Timo Pesonen ja Tarja Kantola. Kansainväliset jäsenyydet Puolue kuuluu Sosialistiseen internationaaliin ja sillä on läheiset suhteet moniin eurooppalaisiin sosiaalidemokraattisiin puolueisiin. Historiallisesti yhteydet ovat olleet läheiset varsinkin tovereihin Ruotsin sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa. Puolue, silloinen Suomen Työväenpuolue, kuului vuoden 1902 alusta alkaen Kansainväliseen sosialistitoimistoon, joka oli Toisen internationaalin pysyvä elin. Puolueen ensimmäiset edustajat sihteeristössä olivat J. K. Kari ja Edvard Valpas. Yrjö Sirola korvasi Karin vuonna 1905. Toisen internationaalin Stuttgartin kongressissa kesällä 1907 olivat läsnä puolueesta Valpas ja Hilja Pärssinen. Vuonna 1910 Kööpenhaminassa pidettyyn kongressiin lähti 19 suomalaista, joista viisi edusti sosiaalidemokraatteja. Kokous hyväksyi muun muassa ponnen, joka tuomitsi Venäjän hallituksen Suomea kohtaan harjoittaman politiikan ja kehotti internationaalin jäsenpuolueita esittämään vastalauseita asiasta. Marraskuussa 1912 Baselin kongressissa sosiaalidemokraatteja edustivat Kullervo Manner ja Otto Wille Kuusinen, joka nousi myös Valppaan seuraksi sihteeristöön. Väinö Tanner oli puolueen edustaja kansainvälisessä sosialistisessa parlamenttikomissiossa. Kansainvälisen työväenliikkeen hajaannuttua päätti puolue kesällä 1916 pidetyssä puoluekokouksessa liittyä sotaa vastustaneiden sosialistien perustamaan niin sanottuun Zimmerwaldin internationaaliin. Sotien jälkeen vuoden 1919 puoluekokouksessa puolueen kansainvälisiä kysymyksiä käsitellyt valiokunta päätti puolueen pysyvän toisessa internationaalissa, jota oltiin organisoimassa uudelleen. Kokousedustajista 27 kannatti äänestyksessä liittymistä Kommunistiseen internationaaliin. Vuonna 1977 Willy Brandt kävi Suomessa SDP:n vieraana, tapaamisessa pohdittiin Sosialistisen Internationaalin mahdollisuuksia edistää aseidenriisuntaa sekä idän ja lännen välistä liennytystä. Sittemmin Kalevi Sorsan johtama SI:n valtuuskunta kävi näistä asioista huipputason keskusteluja sekä Valkoisessa Talossa että Kremlissä. Keskustelukumppaneina olivat mm. presidentti Jimmy Carter ja varapresidentti George Bush sekä NKP:n pääsihteerit Leonid Brežnev ja Mihail Gorbatšov. Vuonna 1983 SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Pentti Väänänen valittiin Sosialistisen Internationaalin pääsihteeriksi. Väänänen toimi SI:n pääsihteerinä 1983–1989. Kannattajakunta Jäsenet Puolueen jäsenistä on noin 60 % miehiä. Puolueen kannatus keskittyy suuriin ikäluokkiin ja puolueen jäsenten keski-ikä on yli 60 vuotta. Vuonna 2008 puolueessa oli 61 000 jäsentä. Jäsenet kuuluvat puolueosastoihin, jotka muodostavat kunnallisjärjestöt ja piirijärjestöt vaalipiireittäin. SDP menettää koko ajan kannattajia niin sanotun luonnollisen poistuman kautta. Demografia Vuonna 2011 joka kolmas SDP:n äänestäjä oli 55–65-vuotias. Joka neljäs oli yli 65-vuotias. Lähes joka toinen SDP:n kannattaja oli 55-vuotias tai vanhempi vuonna 2011. Vuonna 2016 SDP:n jäsenistä kaksi kolmasosaa oli eläkeläisiä ja kolmasosa työssäkäyviä. Kannatusalueet Eduskuntavaaleissa puolue on saanut suurimman kannatuksen perinteisesti Pohjois-Karjalan ja Kymen vaalipiireistä, joissa sosiaalidemokraattien kannatus on ollut noin 35–40 prosenttia äänistä. SDP:n kannatus on ollut verraten korkeaa Suomen suurimmissa kaupungeissa; vahvimpia ovat olleet esimerkiksi Pori, Lahti ja Jyväskylä, joissa puolueen ehdokkaat ovat keränneet jopa kolmasosan kaikista äänistä. SDP nauttii suurinta suosiota keskisuurissa teollisuuskaupungeissa ja kaupungistuneissa kasvukunnissa, kuten Imatralla ja Janakkalassa. Vuoden 2011 vaalien valossa vahvoja SDP-kaupunkeja ovat esimerkiksi Lieksa, Varkaus, Savonlinna, Heinola ja Valkeakoski. Poliittinen nelikenttä Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa SDP:n kannattajista 64 prosenttia sijoitti itsensä vasemmistoon, 24 prosenttia keskelle ja 5 prosenttia oikeistoon. Arvoliberaalisuus−arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvoliberaaleja oli 36 prosenttia, arvokonservatiiveja 18 prosenttia ja keskelle asettuvia 37 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan sanoa, että SDP on vasemmistopuolue. EVAn vuoden 2022 arvo- ja asennetutkimuksen mukaan SDP:n äänestäjät olivat identiteetiltään keskitien kulkijoita. Puolueen äänestäjälle keskimääräistä tärkeämpiä tekijöitä identiteetin kannalta olivat lähinnä terveydentila, harrastukset ja koulutus. Vaalihistoria Eduskuntavaalit Eduskuntavaaleissa 1929 ja 1948 paikkamäärältään suurin puolue oli Maalaisliitto, mutta SDP oli ääniosuudeltaan maan suurin. SDP kuitenkin menetti suurimman puolueen asemansa Suomen 22. eduskuntavaaleissa vuonna 1958 niukasti SKDL:lle. Seuraavissa eduskuntavaaleissa vuonna 1962 SDP koki noottikriisin johdosta murskatappion ja sai 38 kansanedustajaa. Tuolloin suurin puolue oli jälleen Maalaisliitto. Eduskuntavaaleissa 1966 puolue nousi jälleen maan suurimmaksi. Seuraavan kerran ykkösasema menetettiin vasta vuoden 1991 vaaleissa Keskustalle, mutta neljän vuoden päästä eduskuntavaaleissa 1995 puolue nousi jälleen suurimmaksi saaden parhaimman tuloksen toisen maailmansodan jälkeen: 28,25 % ääniosuuden ja 63 kansanedustajaa. SDP säilytti asemansa kaksi vaalikautta ja vuoden 2003 vaalivoitosta huolimatta, keskusta nousi niukasti suurimmaksi puolueeksi. Tämän jälkeen suurimman puolueen asemaa on hallinnut keskusta ja kokoomus, kunnes vuoden 2019 vaaleissa SDP nousi jälleen suurimmaksi puolueeksi. | | valign="top" | Kuntavaalit SDP on ollut kuntavaalien suurin puolue kaikissa vaaleissa lukuun ottamatta vuosia 1960 (suurin SKDL), 2000 (suurin keskusta), 2008, 2012, 2017 ja 2021 (suurin kokoomus). Europarlamenttivaalit Presidentinvaalit SDP tuki presidentti Urho Kekkosta vuoden 1968 vaaleista aina 1970-luvun lopulle. Suomen ensimmäinen vasemmistopuolueesta tullut presidentti oli SDP:n Mauno Koivisto, joka voitti presidentinvaalit vuonna 1982. Tätä seurasi 30 vuoden aikakausi, jolloin maassa oli sosiaalidemokraattistaustainen presidentti. Merkittävimmät epäonnistumiset presidentinvaaleissa ovat olleet vuoden 1962 vaaleissa, jolloin Rafael Paasio sai vain 13,1 %-osuuden äänistä ja vuoden 2012 vaaleissa, jolloin Paavo Lipponen keräsi 6,7 prosenttiyksikön ääniosuuden. | valign="top" | Aluevaalit </div> Merkittäviä poliitikkoja Puheenjohtajat Puoluesihteerit Pääministerit Väinö Tanner (1926–1927) Karl-August Fagerholm (1948–1950, 1956–1957 ja 1958–1959) Rafael Paasio (1966–1968 ja 1972) Mauno Koivisto (1968–1970 ja 1979–1982) Kalevi Sorsa (1972–1975, 1977–1979 ja 1982–1987) Paavo Lipponen (1995–2003) Antti Rinne (2019) Sanna Marin (2019–2023) Presidentit Mauno Koivisto (1982–1994) Martti Ahtisaari (1994–2000) Tarja Halonen (2000–2012) Muut hallituksen johtajat Oskari Tokoi, senaatin puheenjohtaja (1917) Kullervo Manner, kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja (1918) Eduskunnan puhemiehet Oskari Tokoi 1913 Kullervo Manner 1917 Wäinö Wuolijoki 1921–1922, 1922–1923, 1925–1926 Väinö Hakkila 1936–1945 K.-A. Fagerholm 1945–1948, 1950–1956, 1957–1958, 1959–1962, 1965–1966 Rafael Paasio 1966, 1970–1972 Veikko Helle 1976–1978 Matti Ahde 1987–1989 Kalevi Sorsa 1989–1991 Paavo Lipponen 1995, 2003–2007 Jukka Mikkola 1999 Eero Heinäluoma 2011–2015 Antti Rinne 2019 Valtioneuvokset K.-A. Fagerholm 1969 Katso myös Finlands Svenska Socialdemokrater Luettelo Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puoluekokouksista Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä Kalevi Sorsa -säätiö Lähteet Fagerholm, K-A.: Puhemiehen ääni. Tammi, 1977. ISBN 951-30-3980-3. Lyytinen, Eino: Mauno Koivisto. Tie politiikan huipulle. WSOY, 1995. ISBN 951-0-19811-0. Suomi, Juhani: Taistelu puolueettomuudesta. Urho Kekkonen 1968-1972. Otava, 1996. ISBN 951-1-13548-1. Viitteet Kirjallisuutta Iivari, Ulpu: Kansanvallan puolustajat: sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä 100 vuotta (Otava 2007) Jouhki, Hannu: Demari ajaa Bemarilla (2010) Lehtinen, Lasse: Aatosta jaloa ja alhaista mieltä – Urho Kekkosen ja SDP:n suhteet 1944–1981 (WSOY 2002) Majander, Mikko: Demokratiaa dollareilla – SDP ja puoluerahoitus pulataloudessa 1945–1954 (Otava 2007). Majander, Mikko: Kylmän sodan ja ristiriitojen puolue : SDP:n historia 4 : 1952–1957 (Siltala 2022) Soikkanen, Hannu: Kohti kansan valtaa osat 1–3 (Suomen sosialidemokraattinen puolue, 1975, 1987 ja 1991). Vuolanne, Antti: Sosiaalinen tasaus ja tehokas talous. Sosialidemokraattinen talouspolitiikka markkinataloudessa (Kalevi Sorsa -säätiön julkaisuja 2/2011) Väänänen, Pentti: Purppuraruusu ja Samettinyrkki (Kellastupa 2013) Aiheesta muualla Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kotisivut Demarinuorten kotisivut Poliittisten ohjelmien tietovaranto: Sosiaalidemokraattien ohjelmat SDP Ulpu Iivari: Vasemmisto ei pärjää – auttaisiko näkökulman vaihdos? Suomalaiset puolueet: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (Yle Areena 2011) Seulonnan keskeiset artikkelit