text: Veturi on junan vetämiseen ja työntämiseen tarvittava kulkuneuvo. Sen tehtävänä on toisaalta tuottaa junan vetämiseen/työntämiseen tarvittavaa vetovoimaa ja toisaalta toimia veturimiehistön työtilana tarvittavine hallintalaitteineen. Tekniikka Nykyaikaisen diesel- ja sähköveturin pääosat ovat telit, koriosat (joko erillinen runko konesuojineen tai itsekantava kori), koneisto, jossa vetovoiman kehittämiseen tarvittava pääkoneisto ja lisäksi erilaiset apukoneistot ja -laitteet, sekä erilaiset ohjaus- ja kommunikaatiolaitteet sisältävä ohjaamo. Vanhoissa veturityypeissä oli jäykkä runko pyörästöineen telikäytön sijaan. Nykyisin Suomessa käytössä olevia veturityyppejä ovat sähköveturit sekä sähköistämättömillä rataosuuksilla ja vaihtotöissä dieselveturit. Dieselvetureita käytetään toisinaan myös sähköistetyillä rautateillä lähinnä tavarajunavetureina. Lisäksi on eroteltava moottorivaunut ja -junat, joissa koneisto on sulautettu vaunuun. Ennen diesel- ja sähkövetureita oli yleisesti käytössä höyryvetureita, joissa voimaa antava höyry saatiin polttamalla joko kivihiiltä tai halkoja, joskus turvetta tai polttoöljyä. Nämä polttoaineet sekä tarvittava vesi kulkivat mukana joko veturiin liitetyssä apuvaunussa, tenderissä, tai ns. tankkivetureissa veturin omissa säiliöissä. Varsinaisen veturiosan voidaan näissä katsoa koostuvan jäykästä rungosta eli kehyksestä, höyrykattilasta tulipesineen sekä pyörästöstä siihen kiinteästi kytkettyine höyrykoneineen ja kuljettajasuojuksesta eli ajohytistä, jossa oli paitsi veturin ja sen höyrykattilan laitteistojen hallintalaitteet, myös tulipesän suuluukut polttoaineen syöttöä varten. Höyryveturissa ajotehtäviin keskittyvän kuljettajan lisäksi oli lämmittäjä, joka huolehti höyrykattilan käytöstä eli polttoaineen ja veden syötöstä sekä koneiston usein käsin tapahtuvasta voitelusta. Polttoaineen täydennyspaikoilla lämmittäjä huolehti hiilien tai halkojen ottamisesta sekä veden täydentämisestä. Veturinlämmittäjän työ jatkui veturinkuljettajaa työssään avustavana koneapulaisena diesel- ja sähkövetureissakin. Suomessa VR poisti koneapulaisen vaiheittain eri veturiluokista. Lopullisesti veturiin jäi yksi kuljettaja 1990-luvun alkupuolella. Kookkaan höyryveturin tenderiin saattoi mahtua jopa 13 tonnia hiiltä ja 28 kuutiometriä eli tonnia vettä, joka silti saattoi riittää vain alle sadan kilometrin ajoon. 1920-luvulta alkaen rakennettiin joitakin höyryturbiinivetureita. Osa näistä oli suoravetoisia, osassa turbiini käytti sähkögeneraattoria. Samoihin aikoihin rakennettiin myös ensimmäiset kaasuturbiiniveturit. Yksittäisiä vetureita rakennettiin vielä 1960-luvulla, ja alun perin TGV-junien suunniteltiin käyttävän sähkön sijaan kaasuturbiinia. Katso myös Laatikkolumiaura Lokomo, aikaisempi veturivalmistaja Suomessa Luettelo Suomen muistomerkkivetureista Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Kuljetusmahdollisuudet ja metsien nollaraja - Metsässä jäädytetyllä ajouralla ilman kiskoja kulkeva telaketjuhöyryveturi - Kuva 3: Nuorttin konesavotan höyryveturi tukkikuorman vedossa (kuva), Oulu.fi / Lapin metsämuseon kokoelmat Sandbergin veturi - Jäädytetyillä raiteilla kulkeva metsätyöveturi (kuva), Rovaniemi.fi / Lapin metsämuseon kokoelmat Rautatiekalusto Seulonnan keskeiset artikkelit


source: wikipedia

text: Vaunu on junaan liitettävä joko henkilöiden tai tavaroiden kuljetukseen rautateitse tarkoitettu vaunu. Vaunuja voidaan kytkeä junan perään useampia. Vaunussa ei ole omaa moottoria, vaan sen vetämiseen tarvitaan veturi. Vaunut liitetään veturiin kytkimen avulla, kytkimiä on käytössä useampia; yleisin on ruuvi- tai lenkkikytkin. Vaunut jaetaan käyttötarkoituksensa mukaisesti matkustaja-, tavara-, liite- ja ohjausvaunuihin. Vaunuja on tehty useita erilaisia malleja, jotta ne soveltuisivat paremmin erilaisiin käyttötarkoituksiin, kuten muun muassa ravintola-, yö-, päivä-, ja konduktöörivaunut. Esimerkkejä Salonkivaunu, kuten Suomen presidentin salonkivaunut, Marsalkka Mannerheimin salonkivaunut ja A100 Autovaunu, kuten Gd ja Gfot Ravintolavaunu, kuten Rx eli Bistro ja Rkt eli Raileri Makuuvaunu, kuten Edm ja CEmt Vuonna 1972 VR:llä oli käytössä diskovaunu eli Kiskoteekki Fiktiivisiä esimerkkejä: ks. elokuva Snowpiercer Lähteet Rautatiekalusto


text: Virroitin välittää sähkövirran raiteen keskilinjan yläpuolelle ripustetusta ajojohtimesta sähköveturin tai raitiovaunun apulaitteille, tehonsäätölaitteistolle ja edelleen sähkömoottorille. Virroitintyyppejä ovat sekä rautatie- että raitioliikenteessä käytettävät lyyra- eli kaarivirroitin ja saksivirroitin sekä ainoastaan raitiovaunujen ja johdinautojen käyttämä tankovirroitin, joka on raitioliikenteessä enimmäkseen poistunut käytöstä. Vetureilla pyritään ajamaan pääsääntöisesti lähtöaseman suuntaan osoittava virroitin ylhäällä, jotta mahdollisten vaurioiden siirtyminen veturin katolla oleville sähkölaitteille tai toiselle virroittimelle vältettäisiin. Akkukäyttöisissä sähköbusseissa käytetään myös virroittimia ajoakkujen latauksessa. Euroopassa kehitetyssä OPP-charge standardin mukaisessa latausjärjestelmässä virroitin on sijoitettu esimerkiksi linja-autojen päätepysäkeille pystytettyihin lataustolppiin, josta virroitin laskeutuu lataustilanteessa bussin katolle asennettuihin kiinteisiin virroitinkiskoihin, josta latausvirta välittyy ajoneuvon ajoakkuihin. Löytyy myös päinvastaisia latausratkaisuja, joissa liikkuva virroitin on kiinnitetty ajoneuvon katolle (panto on the roof). Lataustilanteissa virroitin nousee ajoneuvon katolta lataustolppaan asennettuihin latauskiskoihin. Rautatietekniikka Raitiotietekniikka


text: Veijo Väinö Valvo Meri () oli suomalainen kirjailija ja akateemikko. Hän oli suomalaisen nykyproosan merkittävimpiä uudistajia ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaiskirjailijoita. Meren tuotanto käsittää novelleja, romaaneja, lyriikkaa, kuunnelmia, näytelmiä, esseitä, elämäkertoja ja tietokirjallisuutta. Hänen tuotantoaan on käännetty 24 kielelle. Meri on myös kääntänyt suomeksi maailmankirjallisuutta, muun muassa François Villonin Testamentin, August Strindbergin Mestari Olavin ja William Shakespearen Hamletin. Ura Meri kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1948 ja opiskeli historiaa Helsingin yliopistossa. Hän toimi Otavan kustannusvirkailijana 1957–1959 ja jäi sitten vapaaksi kirjailijaksi. Merelle myönnettiin taiteilijaprofessuuri vuosiksi 1975–1980. Hänet kutsuttiin vuonna 1997 Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi. Tuotannosta Meri noudatti omaa linjaansa monia muita suomalaiskirjailijoita selvemmin ja aloitti tyylin ja rakenteen uudistuksen, joka etäännytti hänet perinteisen suomalaisen proosan valtavirrasta. Meren kerrontatapa poikkesi perinteisestä: hän näyttää asiat sellaisina kuin hänen henkilöhahmonsa ne kokevat. Hänen kuvauksissaan korostuivat yksilökeskeisyys, tosiasioiden suhteellisuus ja yhteiskuntakriittisyys. Yllättävien ja epäsuhtaisten asioiden yhdistely synnytti groteskia huumoria. Meren teosten pääaiheistoa ovat yksinäisyys, ahdistus, seksuaaliset paineet ja usein ihmiset joutuvat mahdottoman tilanteen eteen. Novellikokoelmassa Tilanteita ihmisten ahdinko näyttäytyy irvokkaina ja humoristisina kokonaisuuksina. Romaanissa Yhden yön tarinat johtoaiheena ovat miesten pettymykset naisten maailmassa. Sota ja armeija ovat toistuva aihe Meren — yliluutnantin pojan ja kasarmin kasvatin — tuotannossa, ja hänen absurdia huumoriaan on verrattu Jaroslav Hašekiin ja Miodrag Bulatovićiin. Romaania Manillaköysi on luonnehdittu yhdeksi Suomen kirjallisuuden onnistuneimmista uhkayrityksistä: tarina koostuu lomalaisten sotajutuista sekä kehyskertomuksesta, jossa sotamies salakuljettaa manillaköyttä rintamalta kotiinsa. Sotaromaanien sarjaan kuuluvat myös Vuoden 1918 tapahtumat ja Sujut, joissa liikutaan sisällissodan ja jatkosodan maisemissa. Sota-aiheisista näytelmistä Kansallisteatterissa näytäntökaudella 1965-66 esitetty Jack Witikan ja Veli-Matti Saikkosen ohjaama Sotamies Jokisen vihkiloma oli menestys. Meri kirjoitti runoelmansa Runoilijan kuolema pohjalta libreton Paavo Heinisen Veitsi-oopperaan. Veitsen kantaesitys oli 3. heinäkuuta 1989 Savonlinnan oopperajuhlilla. Tuotannon merkitys Meri oli iskevä ja humoristinen tarinankertoja. Hän pohti useissa teoksissaan historian kulkua. Hän oli Suomen kirjallisuuden keskeisiä modernisteja ja kotimaisen proosan uudistajia. Monet 2000-luvun prosaistit luetaan Meren perinnön jatkajiksi esimerkiksi iskevälauseisuuden, historiatajun ja proosan uudistamisen saralla. Kunnianosoituksia Meri toimi taiteilijaprofessorina vuodet 1975–1980. Hänet vihittiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi 18. toukokuuta 1990. Tasavallan presidentti nimitti Meren akateemikoksi 13. helmikuuta 1998. Hän sai seitsemän kertaa valtion kirjallisuuspalkinnon sekä lisäksi Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon, Pro Finlandia -mitalin, Aleksis Kiven palkinnon, Eino Leinon palkinnon sekä Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinnon. Yksityiselämä Veijo Meri avioitui vuonna 1959 lehtori Eeva Kyllikki Kylänpään kanssa. Heille syntyi kolme poikaa. Meri asui pitkään Helsingin Tammisalossa. Meri kuoli kesäkuussa 2015 pitkään sairastettuaan. Hänen pojanpoikansa on Otto Meri. Teokset Proosa Ettei maa viheriöisi, 1954, novelleja. Manillaköysi, 1957, romaani. Irralliset, 1959, romaani. Vuoden 1918 tapahtumat, 1960, romaani. Sujut, 1961, romaani. Tilanteita, 1962, novelleja. Manillaköysi ja kahdeksan novellia sodasta ja sotilaselämästä, 1962. Peiliin piirretty nainen, 1963, romaani. Tukikohta, 1964, romaani. Veijo Meren novellit, 1965. Everstin autonkuljettaja, 1966, romaani. Veijo Meren sotaromaanit 1–2, 1966. Yhden yön tarinat, 1967, romaani. Suku, 1968, romaani. Veijo Meren romaanit 1, 1968. Sata metriä korkeat kirjaimet, 1969, novelleja. Valitut teokset, 1969. Kersantin poika, 1971, romaani. Morsiamen sisar ja muita novelleja, 1972. Leiri, 1972, novelleja. Keskeiset teokset 1–4, 1975. Valitut novellit, 1979. Jääkiekkoilijan kesä, 1980, romaani. Novellit, 1985. Esseitä, tutkielmia ja muuta asiaproosaa Kaksitoista artikkelia, 1967, esseitä. Aleksis Stenvallin elämä, 1973, tutkielma. Kuviteltu kuolema, 1974, esseitä. Goethen tammi, 1978, esseitä. Tuusulan rantatie, 1981, tutkielma. Sanojen synty, 1982, etymologinen sanakirja. C. G. Mannerheim – Suomen Marsalkka, 1988. Olavi Paavolainen, 1990, dokumenttikuunnelma. Suurmiehen luonne, 1992, teoksessa Mannerheim: sotilas ja ihminen. Runoteokset Mielen lähtölaskenta, 1976. Toinen sydän, 1978. Ylimpänä pieni höyhen, 1980. Yhdessä ja yksin, kootut runot, 1986 Kevät kuin aamu, 1987 Lasiankeriaat, 1990 Kun, 1991 Näytelmät ja kuunnelmat Suomen paras näyttelijä, 1964, kuunnelma Vapaa iltapäivä, 1965, televisionäytelmä Sotamies Jokisen vihkiloma, 1965, näytelmä Taksikuski, 1967, kuunnelma Uhkapeli, 1968, näytelmä Maaottelussa, 1969, kuunnelma Kaupungin valtaus, 1969, televisionäytelmä Näytelmiä, 1970, näytelmiä Nuorempi veli, 1970, näytelmä Hyvää yötä, tohtori Bergbom, 1973, kuunnelma. Vääpeli Sadon tapaus, 1973, kuunnelma Pentti Haanpään romaanin pohjalta Aleksis Kivi, 1974, näytelmä Kaksi komediaa: Sano Oili vaan, Syksy 1939, 1978, kaksi näytelmää Veitsi, 1989, libretto Paavo Heinisen oopperaan Palkinnot ja tunnustukset Kirjallisuuden valtionpalkinto 1958, 1961, 1962, 1964, 1969, 1974, 1976 Sillanpää-palkinto 1963 Yleisradion kuunnelmapalkinto 1964 Bergbomin palkinto 1966 SKS:n Rosendahlin draamapalkinto 1966 Pro Finlandia -mitali 1967 Aleksis Kiven palkinto 1972 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1973 romaanista Kersantin poika Otavan juhlavuoden kunniapalkinto 1980 Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1989 Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1995 Jenny ja Antti Wihurin rahaston kunniapalkinto 1996 Ruotsin huumoriliiton palkinto 1997 Ida Aalberg -mitali 2003 Eino Leinon palkinto 2004 Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2005 Lähteet Kirjallisuutta Koski, Markku: ”Peiliin piirrettyä kirjallisuutta – Veijo Meri ja elokuva”. Filmihullu 2/2017. Aiheesta muualla Suomalaiset kirjailijat Suomalaiset näytelmäkirjailijat Suomalaiset runoilijat Suomalaiset novellikirjailijat Suomentajat Akateemikot (Suomi) Taiteilijaprofessorit Pro Finlandia -palkitut Suomalaiset sotakirjailijat Aleksis Kiven palkinnon saajat Eino Leinon palkinnon saajat Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat Vuonna 1928 syntyneet Vuonna 2015 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Viipuri (, , , ) on kaupunki Luoteis-Venäjällä Suomenlahden pohjoisrannikolla Viipurinlahden perukassa Karjalankannaksen länsipäässä. Viipurissa oli Venäjän vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 73 001 asukasta (1.1.2022). Kaupunki on samalla Leningradin alueen 193 863 asukkaan Viipurin piirin hallinnollinen keskus. Viipuri on alun perin ollut Vuoksen rannalla sijainnut karjalaisten kauppapaikka. Viipuri on kuulunut keskiajasta alkaen Ruotsille, sen jälkeen vuodesta 1710 Venäjälle, vuodesta 1812 Suomen suuriruhtinaskunnalle ja vuodesta 1917 lähtien itsenäiselle Suomelle. Suomi joutui luovuttamaan Viipurin Neuvostoliitolle talvisodan päättyessä 1940. Jatkosodan alussa Suomi valtasi kaupungin 1941, mutta Neuvostoliitto otti kaupungin takaisin haltuunsa Viipurin-Petroskoin operaatiossa 1944. Kaupungin keskusta sijaitsee niemellä Viipurinlahden äärimmäisen perukan Suomenvedenpohjan ja sen eteläpuolisen Viipurinlahden osan, Viipurista Uuraaseen ulottuvan Suomenvedenselän välissä. Vanhan kaupunkikeskustan länsipuolella on Linnasaari, jonka erottaa keskustasta kapea Linnasalmi. Sillä sijaitsevalla pienellä saarella on keskiaikainen Viipurin linna. Historia Viipuri on alun perin ollut Vuoksen rannalla sijainnut karjalaisten kauppapaikka. Arkeologisten kaivausten perusteella kauppapaikka on ollut käytössä jo 900-luvulla. Viipurin varhaiseen olemassaoloon viittaa myös noin vuodelta 1100 oleva ruotsalainen riimukivi, johon henkilön kuolinpaikaksi on merkitty Uiburk, joskin se saattaa viitata myös Tanskan Viborgiin. Viipurin seudulla on mainittu myös olleen 1100- ja 1200-luvulla Novgorodin valtapiiriin kuuluva kylä ja kauppapaikka. Kaupunki sijaitsee Viipurinlahden perukassa eli Suomenvedenpohjassa paikalla, jossa vielä uudella ajalla oli Vuoksen läntisen laskuhaaran suu, joka oli merkittävän vesireitin läntinen päätepiste Laatokalle.. Vesireitin itäinen päätepiste sijaitsi Vuoksen suulla Käkisalmessa Läntinen laskuhaara kuitenkin kuivui maankohoamisen myötä vähitellen 1600–1800-luvuilla. Vielä 1600-luvun lopulla kaupungin sanotaan sijainneen Vuoksen virran varrella. Ruotsin osana Eerikinkronikan mukaan upplantilaiset rakensivat Viipurin linnan vuonna 1293 kolmannen ristiretken yhteydessä. Viipurin linnassa tehdyissä kaivauksissa on kuitenkin tullut esille merkkejä kivilinnaa edeltäneistä hirsirakennuksista. Löytöinä on myös ristiretkiajan esineitä, joiden perusteella alkuperäistä varustusta pidetään karjalaisten linnoituksena, jonka upplantilaiset sittemmin valloittivat. Pähkinäsaaren rauhassa 1323 linnasta ympäristöineen tuli virallisesti Ruotsin valtakunnan osa. Kuningas Eerik Pommerilainen myönsi Viipurille kaupunkioikeudet vuonna 1403. Vähitellen linnan yhteyteen kasvoi yksi Suomen suurimmista kaupungeista. Viipuri oli sittemmin Itä- ja Kaakkois-Suomen keskus ja merkittävä kauppakaupunki. Ruotsalaisissa lähteissä Viipurin linna mainitaan ensi kerran vuonna 1295 (kuningas Birgerin kirjeessä), mutta novgorodilaisten kronikassa kerrotaan, että ruotsalaiset perustivat linnan Karjalaan ”vuonna 6801” (länsimaisen ajanlaskun mukaan vuonna 1293). Myöhemmin Viipurin kaupunki mainitaan kirjallisissa lähteissä 1336 ja Viipurin raati 1393. Dominikaanit perustivat Viipuriin luostarin 1398, ja fransiskaanikonventti perustettiin 1400-luvun alussa. Ensimmäinen nimeltä tunnettu Viipurin porvari oli saksalainen Ewert von Balven Tallinnasta (1393), samoin saksalainen oli ensimmäinen tunnettu raatimies Magnus Schröder (1410). Kaukokauppa oli suureksi osaksi itämeren saksalaisista hansakaupungeista kuten Lyypekistä ja Tallinnasta saapuneiden hansakauppiaiden hallinnassa. Vienti suuntautui enimmäkseen Tallinnaan, missä tavarat myytiin läntiseen Eurooppaan. Karjalaiset olivat kylläkin enemmistönä tavallisten kaupunkilaisten joukossa. Koska Viipuri oli kaukana Tukholmasta, Viipurin linnalääniä hallittiin kuin itsenäistä valtakuntaa. Hämeen ja Turun linnalääneillä oli Viipuria kiinteämpi yhteys Tukholmaan ja vähemmän itsemääräämisoikeutta. Linnan ympärille kehittynyt kaupunki oli linnanherran suojeluksessa ja Viipuri oli ainoa Suomen kaupunki, jonka ympärillä oli kaupunginmuuri. Venäjän keisarikunta ja Suomen suuriruhtinaskunta Suuren Pohjan sodan aikana Pietari Suuren venäläisjoukot valtasivat kaupungin vuonna 1710, ja sen jälkeen vuonna 1721 solmitussa Uudenkaupungin rauhassa Venäjän keisarikunta sai Viipurin Ruotsilta. Venäjään liittyminen hyödytti suuresti Karjalan taloutta, kun kauppa suuntautui kasvavaan Pietarin kaupunkiin. Rahtitalonpojat ansaitsivat rahaa kuljettamalla rahtia hevoskärryllä tai reellä. Pääkaupunkiin saatettiin myös muuttaa työn perässä. Omalta asuinpaikalta käsin saattoi myydä maataloustuotteita tai harjoittaa sivuelinkeinoja. Näin pääsi miltei jokainen karjalainen rahatalouden piiriin. Toisaalta maatalous taantui, kun venäläinen halpa vilja valtasi markkinoita. Jo 1700-luvulla Venäjään liitetty Vanha Suomi ja sen osana Viipuri liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812. Talouselämässä ja kaupungin hallinnossa saksalaisilla oli määräävin asema ja kaupungissa asui paljon saksalaisia kauppiassukuja. Viipurin on myös sanottu olleen suuriruhtinaskunnan kansainvälisin kaupunki: siellä asui suomenkielisten lisäksi venäjän-, ruotsin- ja saksankielisiä asukkaita. Vuonna 1839 perustettiin Viipurin hovioikeus Suomen kolmanneksi hovioikeudeksi. Topelius kuvasi liikkuvuuteen tottunutta karjalaista kansaa: Viipurissa oli vuonna 1906 kolme osuuskauppaa: Viipurin Työväen Osuuskauppa, Karjalan Työväen Osuuskauppa ja Osuusliike Ponnistus. Siellä toimi myös työväenyhdistys. Tuolloin Viipurin esikaupungeissa asui lähes yhtä paljon väestöä kuin itse kaupungissa, mutta ilman kaupungin mukavuuksia. Sen vuoksi esikaupunkien yhdistäminen kaupunkiin oli Viipurin työväenyhdistyksen polttavimpia kysymyksiä. Samana vuonna Pohjoismaiden Osakepankin pääkonttori siirtyi Viipurista Helsinkiin, mikä aiheutti viipurilaisissa raivoa ja vilkasta kirjoittelua paikallisissa lehdissä. Suomen tasavallan aika ja sotavuodet Vuonna 1917 Suomi julistautui itsenäiseksi. Viipuri oli Suomen sisällissodassa ensin punaisten alueella; valkoiset valloittivat sen 29. huhtikuuta 1918. Maailmansotien välisenä aikana rakennettiin muun muassa Viipurin kirjasto. Vuonna 1931 Viipurissa järjestettiin Herättäjäjuhlat. Ennen talvisotaa Viipuri oli Suomen neljänneksi suurin kaupunki Helsingin, Tampereen ja Turun jälkeen. Viipuri oli asukasluvultaan Suomen suurimman läänin, Viipurin läänin, pääkaupunki. Talvisodassa kaupunki vaurioitui pahoin. Vaikka puna-armeija ei saanut sitä vallattua, Moskovan rauhassa se jäi muun luovutetun Karjalan osana Neuvostoliitolle. Jatkosodassa Suomi valtasi Viipurin takaisin 1941 ja kunnosti pahoin tuhoutuneen kaupungin nopeasti asuinkelpoiseksi. Suomi menetti kaupungin jatkosodassa uudelleen 20. kesäkuuta 1944. Viipurin kuuluminen Neuvostoliiton alueeseen vahvistettiin uudestaan Moskovan välirauhansopimuksessa 19. syyskuuta 1944. Stalin oli jo Teheranin konferenssissa marraskuussa 1943 ilmoittanut vaativansa vuoden 1940 rajoja ja ettei hän suostunut edes keskustelemaan Churchillin ja Rooseveltin ehdotuksesta, että rauhanneuvottelujen helpottamiseksi Viipuri voitaisiin jättää Suomelle. Viipurin kaupunginosat 1930 Vuoden 1930 väestönlaskennassa Viipurin kaupungin rajojen sisällä olevia kaupunginosia olivat: Väestönlaskennassa olivat mukana myös eräät Viipurin kaupungin rajojen ulkopuolella sijaitsevat alueet. Niistä Viipurin maalaiskunnassa sijaitsivat: Edellä mainittujen lisäksi Viipurin tietojen yhteydessä on mainittu myös Uuras, joka oli jakautuneena Viipurin maalaiskunnan, Vahvialan ja Johanneksen kuntien kesken. Kaupungin alueliitokset 1920- ja 1930-luvulla Viipurin kaupunkiin tehtiin vuosien mittaan useita alueliitoksia. Esimerkiksi vuoden 1930 väestönlaskennan jälkeen tehdyissä aluejärjestelyissä vuonna 1932 Viipurin maalaiskunnasta siirrettiin Viipurin kaupunkiin 858 henkeä ja vuoden 1933 alueliitoksessa 11 271 henkeä. Uuras liitettiin osaksi Viipurin kaupunkia vuonna 1936. Seuraavassa on lueteltu Viipuriin tehtyjä alueliitoksia. Vuonna 1924 Papulan, Huusniemen, Karjalan, Tiiliruukin, Kangasrannan, Kolikkoinmäen ja Talikkalan esikaupungit liitettiin Viipurin maalaiskunnasta Viipurin kaupunkiin. Vuonna 1928 Kelkkalan, Liimatan ja Maaskolan esikaupungit liitettiin maalaiskunnasta kaupunkiin. Vuonna 1932 Ravansaari, Kuurinsaari, Mentsinsaari, Suonionsaaren kylä ja osia Karppilan kylästä liitettiin maalaiskunnasta kaupunkiin. Uuraan satama-alue liitettiin Johanneksen kunnasta Viipurin kaupunkiin. Vuonna 1938 Osia Ykspään, Kärjen ja Karppilan kylistä liitettiin kaupungista takaisin maalaiskuntaan. Nämä alueet oli liitetty kaupunkiin vuosina 1932 ja 1933. Toisaalta samana vuonna osia Suurperon ja Hämäläisen kylistä liitettiin maalaiskunnasta kaupunkiin. Lehdistö Suomen aikana Seuraavassa on lueteltu Viipurissa ilmestyneitä sanomalehtiä ennen kaupungin luovuttamista Neuvostoliitolle. Viipuri Neuvostoliiton ja Venäjän osana Jatkosodan jälkeen Viipuri jäi Neuvostoliitolle, joka asutti sen omilla asukkaillaan. Kaupungissa on vanhoja suomalaisia rakennuksia, joista osa on huonokuntoisia ja rapistuneita kuten Alvar Aallon suunnittelema kirjasto, jota tosin on nyttemmin restauroitu. Kaupungin sodanjälkeiseen luonteeseen on vaikuttanut rajan läheisyys. Asukkaina on paljon rajavirkailijoita ja teollisuustyöntekijöitä. Teollisuuslaitoksia Viipurissa toimii yli 20. Venäjän presidentti Dmitri Medvedev nimesi 25. maaliskuuta 2010 Viipurin ”sotilaskunnian kaupungiksi”. Venäjällä kaupunki voi saada tällaisen arvonimen, mikäli kaupungissa tai sen lähistöllä on ollut kovia taisteluita ja joissa venäläisen näkemyksen mukaan isänmaan puolustajat ovat osoittaneet urheutta, sitkeyttä ja yleistä sankaruutta. Väestö Väestö ennen toista maailmansotaa Seuraavassa taulukossa on esitetty Viipurin väkiluku eräinä vuosina. Vuosien 1930 ja 1939 luvut ovat ajankohdan 31.12. mukaiset ja perustusvat kirkonkirjoihin ja siviilirekisteriin merkittyyn väestöön. Vuosien 1850 ja 1860 sekä 1900 ja 1910 välillä Viipurin väkiluku laski, ja muina aikaväleinä se oli nousussa. Väkiluvun kasvuun vaikuttivat myös kaupunkiin Viipurin maalaiskunnasta tehdyt alueliitokset. Vuoden 1870 väestönlaskennan perusteella Viipurissa oli 13 466 asukasta (1.3.1870). Asukkaista suomenkielisiä oli 6 845 henkeä, ruotsinkielisiä 2 261, venäjänkielisiä 3 257, saksankielisiä 610 ja puolankielisiä 234. Suomenkielisten osuus väestöstä oli siis 50,8 %, ruotsinkielisten 16,8 %, venäjänkielisten 24,2 %, saksankielisten 4,5 % ja puolankielisten 1,7 %. Vuoden 1930 väestönlaskennassa Viipurin kaupungin hallinnollisella alueella oli 52 253 asukasta. Viipurin rajojen ulkopuolella sijainneissa, mutta väestönlaskennassa mukana olleissa osissa Viipurin maalaiskuntaa ja Uuraassa oli yhteensä 19 986 asukasta, joten koko väestönlaskenta-alueen väkiluku oli 72 239 henkeä. Koko väestönlaskenta-alueen väestöstä suomenkielisiä oli 67 609, ruotsinkielisiä 2 103, venäjänkielisiä 1 807 ja saksankielisiä 439 asukasta. Tämän perusteella suomenkielisiä oli 93,6 %, ruotsinkielisiä 2,9 %, venäjänkielisiä 2,5 % ja saksankielisiä 0,6 % väestönlaskenta-alueen asukkaista. Sodan aikaiset väestönsiirrot Talvisodan aikana, osittain jo sen edellä Viipurin koko väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Välirauhan aikana tyhjentyneeseen kaupunkiin siirrettiin asukkaita muualta Neuvostoliitosta. Kun Suomi jatkosodassa valtasi Viipurin, osa sen entisistä asukkaista muutti sinne takaisin, mutta joutui jälleen poistumaan kaupungista, kun Neuvostoliitto vuonna 1944 valloitti sen uudestaan. Väestö toisen maailmansodan jälkeen Sodan jälkeen Viipurissa ei asunut suomalaista väestöä, vaan sinne siirrettiin asukkaita muualta Neuvostoliitosta. Ensimmäisessä toisen maailmansodan jälkeisessä Neuvostoliiton väestönlaskennassa vuonna 1959 Viipurin asukasluku oli pienempi kuin ennen sotia. Sotia edeltänyt väkiluku ylittyi vuoden 1979 väestönlaskentaan mennessä. Enimmillään Viipurissa oli asukkaita lähes 81 000 henkeä viimeisessä Neuvostoliiton ajan väestönlaskennassa. Vuoteen 2002 tultaessa kaupungin asukasluku oli hieman vähentynyt ja vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan se oli taas noussut lähes 80 000 henkeen. Seuraavassa on edellä selostettujen tietojen perusteella laadittu kuvaaja Viipurin väestönkehityksesta vuodesta 1815 vuoteen 2010. Pylväiden päissä näkyvät luvut ovat tuhansia asukkaita sadan asukkaan tarkkuuteen pyöristettynä. Musta pystyviiva on merkitty toista maailmansotaa edeltäneiden ja senjälkeisten väkilukutietojen väliin. Nyky-Viipurin naapurit ja kaupunginosat Viipurin kaupunkikunnan naapureita ovat nykyään: etelässä Johanneksen kaupunkikunta, lännessä Tienhaaran maalaiskunta, pohjoisessa Antrean kaupunkikunta ja idässä Gontšarovon maalaiskunta. Sisäisesti Viipurin kaupunki on 15. lokakuuta 2008 lähtien ollut jaettuna kymmeneen kaupunginosaan (), jotka ovat: Talous ja liikenne Viipuri on teollisuuskaupunki. Se on myös eräs suomalaisten Venäjän lähialueiden turistikohteita. Kaupunkiin pääsee junalla, henkilö- tai linja-autolla, reittitaksilla tai vesiteitä pitkin. Viipurin rautatieasema on Lappeenrannan kautta Pietarin Suomen asemalle johtavan pääradan tärkein asema Venäjän puolella ennen Pietarin kaupunkia. Suomesta Viipuriin johtavat veneily- tai laivaväylät saapuvat Suomenlahden tai Saimaan kanavaa suunnalta. Viipurin satama on yksi Leningradin alueen kauppasatamia. Kulttuuri ja koulutus Nähtävyyksiä Viipurin keskeisin nähtävyys on 1200-luvun lopulta peräisin oleva Viipurin linna. Kaupunkia on myös ainoana suomalaisena kaupunkina ympäröinyt kaupunginmuuri, joka purettiin 1800-luvulla. Muurista on jäänteenä keskiajan lopulta peräisin oleva niin sanottu Raatitorni ja hiukan myöhempää perua oleva Pyöreä torni eli Pässinlinna, joka on ollut ravintolakäytössä vuodesta 1923. Torkkeli Knuutinpojan torilla sijaitseva Viipurin vanha raatihuone on nykyään asumiskäytössä. Viipurin 700-vuotisjuhliin vuonna 1993 entisöitiin Torkkeli Knuutinpojan patsas, joka sijoitettiin alkuperäiselle paikalleen kaupunginmuseon eteen. Torilla sijaitsee myös vanha päävartiorakennus sekä Weckrothin kauppiassuvun vuonna 1989 tulipalossa pahoin vaurioitunut ja 2000-luvulla korjattu Weckrothin talo. Monet Viipurin vanhan kaupungin rakennukset ovat nykyään huonokuntoisia. Kaupungissa on säilynyt yli 200 suomalaista julkista ja asuinrakennusta. Kulttuurihistoriallisesti merkittävä on Monrepos'n puisto, jota on 2000-luvulla hieman kunnostettu suomalaisten aloitteesta. Suomalaisen toisen maailmansodan jälkeen syntyneen sukupolven mieleen Monrepos'n puisto on jäänyt Aili Runteen sanoittamasta, Erik Lindströmin säveltämästä ja laulajatar Annikki Tähden tulkitsemasta ikivihreästä iskelmästä Muistatko Monrepos'n. Viipurin taidemuseo on kunnostettu Eremitaašin sivutoimipisteeksi. Viipurin pääkatu on Leninin valtakatu (aiemmin Torkkelinkatu). Suomalainen lauluperinne Viipuri oli ennen sotia merkittävä suomalainen kulttuurikaupunki. Vielä nykyisin muutama kuoro vaalii viipurilaisia lauluperinteitä. Näitä ovat esimerkiksi Helsingin yliopiston Wiipurilaisen osakunnan kuoro ja mieskuoro Viipurin Lauluveikot. Jälkimmäinen perustettiin Viipurissa vuonna 1897. Sotien jälkeen Helsinkiin muuttaneet kuoron entiset jäsenet jatkoivat toimintaa; kuoro konsertoi yhä niin Suomessa kuin muuallakin. Ohjelmistossa Viipuria ja Karjalaa muistellaan esimerkiksi kappaleilla Muistatko Monrepos'n (Erik Lindström) ja Karjala (Olli Nykänen). Tapahtumat Viipurissa on järjestetty useita suuria kristillisiä kesätapahtumia. Vanhoillislestadiolaisten suviseurat järjestettiin Viipurissa vuonna 1922 ja herännäisyyden herättäjäjuhlat vuonna 1931. Ystävyyskaupungit Viipurilla on nykyään kolme ystävyyskaupunkia: Lappeenranta (Suomi) Nyköpingin kunta (Ruotsi) Bodø (Norja) Katso myös Luettelo tunnetuista viipurilaisista (ennen Neuvostoliitolle luovuttamista Viipurissa syntyneitä tai asuneita) Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Markus Lehtipuu: Karjala, Suomalainen Matkaopas. Aiheesta muualla Halvalla lähtee -- Viipurin hintataso ja 15 muuta faktaa (menaiset.fi) Hyvin säilynyt Viipuri (mondo.fi) Viipuri teoksessa Nordisk familjebok (”Uggleupplagan”, 1904–1926) Puolustusvoimain katsaus 9: Viipuri suomalaisten valtaushetkellä elo-syyskuussa 1941, Elonet.fi Ylen Elävä arkisto: Venäläinen Viipuri Viipuri 2000 Viipuri-keskuksen sivut Wiipuri-Yhdistys ry:n sivut www.viipur.com – sisältää kuvia VirtuaaliViipuri (virtuaaliviipuri.tamk.fi) Kuvia Alvar Aallon kirjastosta, sekä piirustukset (sivu espanjaksi) Viipurin Lauluveikot Ry:n kotisivu Ylen Elävä arkisto: Eeli Aallon elokuva Wiipurini Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Vladimir Vladimirovitš Nabokov, salanimi V. Sirin, (; 22. huhtikuuta (J: 10 huhtikuuta) 1899 Pietari, Venäjän keisarikunta – 2. heinäkuuta 1977 Montreux, Sveitsi) oli venäläis-yhdysvaltalainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja perhostutkija. Hän kirjoitti urallaan useita romaaneja, runokokoelmia, novelleja sekä omaelämäkerran ja kirjallisuuskritiikkejä. Nabokovin tunnetuin teos on Lolita. Nuoruus Vladimir Nabokov syntyi Pietarissa vanhaan aristokraattiseen sukuun. Hänen isänsä Vladimir Nabokov oli perustuslaillisdemokraattisen puolueen johtohahmoja ja kirjoitti useita kirjoja ja artikkeleita rikoslaista ja politiikasta. Vladimir Nabokov omaksui jo lapsena venäjän, ranskan ja englannin kielen. Venäjän vallankumouksen vuoksi hän pakeni Berliiniin vuonna 1919. Ura Euroopan-aika Venäjällä Nabokov oli ehtinyt julkaista kaksi runokokoelmaa, Stihi (1916) ja Dva puti (1918). Hän muutti perheensä mukana Englantiin 1919. Nabokov opiskeli Trinity Collegessa. Hänen pääaineensa oli ensin eläintiede, mutta hän vaihtoi sen pian ranskan- ja venäjänkieliseen kirjallisuuteen. Nabokov valmistui hyvin arvosanoin vuonna 1922. Nabokov käänsi laajasti englanniksi venäläistä kirjallisuutta, muun muassa Aleksandr Puškinin tuotantoa. Hän oli myös kirjallisuudentutkija, ehkäpä kuuluisimpana työnään tutkielma Nikolai Gogolista. Lisäksi hän julkaisi salanimellä V. Sirin venäjäksi Lewis Carrollin romaanin Liisan seikkailut ihmemaassa. Nabokov kirjoitti Englannissakin runoja, pääosin venäjäksi mutta myös englanniksi. Vuonna 1923 ilmestyi kaksi kokoelmaa hänen venäjänkielisiä runojaan. Nabokov asui vuosina 1922–1940 Saksassa ja Ranskassa. Hän jatkoi runouden parissa mutta kirjoitti myös näytelmän ja useita toteutumattomia elokuvatarinoita. Hänen vuosina 1923–1924 kirjoittama näytelmä Tragedija gospodina Morna (”Herra Mornin tragedia”) ilmestyi vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1997. Nabokov omaksui vuoteen 1925 mennessä proosan omaksi tyylikseen. Hänen esikoisromaaninsa on Mašenka. Kirjassa on omaelämäkerrallisia piirteitä, ja siinä kuvataan muun muassa Nabokovin ensimmäistä suhdetta ja perheen tilaa. Romaaneja hän kirjoitti salanimellä V. Sirin. Nabokov siirtyi jo toisessa romaanissaan Kuningas, rouva, sotamies (1928) tyyliteltyyn muotoon, joka on hänen tuotannolleen tyypillistä. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestynyt shakkiromaani Lužinin puolustus toi Nabokoville mainetta parhaana nuorena venäläisemigranttikirjailijana. 1930-luvun alkupuoliskolla Nabokovilta ilmestyi neljä romaania ja pienoisromaani. Yhdysvalloissa englanninkielisiä teoksia Nabokov muutti 1940 Yhdysvaltoihin. Vuodesta 1940 hän julkaisi teoksensa englanniksi. Nabokovin ensimmäiset englanninkieliset romaanit olivat Sebastian Knightin todellinen elämä (1941) ja Väärin päin (Bend Sinister, 1947). Nabokov toimi venäläisen kirjallisuuden professorina ja julkaisi perhosia käsitteleviä tieteellisiä tutkimuksia. Hän julkaisi 1944 kriittisen teoksen Nikolai Gogolista, ja hän sai 1945 Yhdysvaltain kansalaisuuden. Lolita ja paluu Eurooppaan Nabokovin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu Lolita (1955), joka kertoo vanhemman miehen intohimoisesta suhteesta 12-vuotiaaseen tyttöön. Teos yhdessä Nakobovin muiden romaanien kanssa nosti hänet yhdeksi 1900-luvun kirjallisuuden suurista nimistä. Lolita ja sen seurauksena syntynyt kiinnostus hänen aiempiin teoksiinsa toi Nabokoville vaurautta. Hänen aiemmat romaaninsa eivät olleet tuottaneet muutamaa sataa dollaria enempää. Nabokov palasi 1959 Eurooppaan ja asui kuolemaansa asti Montreaux’ssä Sveitsissä. Hän ei kuitenkaan koko elinaikanaan hankkinut asuntoa, vaan asui Sveitsissäkin hotellissa. Nabokovin Kalvas hehku ilmestyi 1962. Siinä Nabokov käytti epätyypillistä romaanimuotoa, sillä teos koostui runosta ja sitä kommentoivasta hullusta kirjallisuussaivartelijasta. Nabokovin 17. romaani Ada: Sukutarina, joka oli myös hänen pisimpänsä, oli parodia perhekronikasta. Nabokov kirjoitti 1960-luvulla romaanien lisäksi neljäosaisen kommentaarin Aleksandr Puškinin teoksesta Jevgeni Onegin ja omaelämäkerran Puhu, muisti, joka käsittelee hänen Euroopan-vuosiaan. Nabokovin novelleista maineikkaimpia on "Vanen sisarukset" (suom. Heikki Karjalainen; "The Vane Sister", 1959), jonka poissaolevina päähenkilöinä ovat kaksi sisarusta, itsemurhan tehnyt Sybil Vane ja novellin alkaessa äsken kuollut Cynthia Vane, muina henkilöinä D ja kertoja. Novelli ilmestyi alun perin 1959 The Hudson Review -julkaisussa, mutta se on sittemmin julkaistu useissa kokoelmissa. Novellin viimeisen kappaleen alkukirjaimista muodostuu kuolleiden sisarusten viesti haudan takaa. Nabokovilta jäi hänen kuollessaan vuonna 1977 keskeneräinen romaanikäsikirjoitus The Original of Laura, jonka on arveltu olevan seksuaalisisällöltään Lolitaakin provokatiivisempi. Vaikka kirjailija määräsi kuolinvuoteellaan käsikirjoituksen poltettavaksi, se päätettiin julkaista vuonna 2009. Käsikirjoitus koostuu 138 arkistokortista, jotka on julkaistu teoksessa sellaisenaan. Lisäksi niiden teksti on ladottu myös tavanomaisena tekstinä. Tyyli Kirjailijana Nabokov tunnetaan monimutkaisesta juonenkuljetuksesta ja nokkelista sanaleikeistä. Suomessa Nabokovin tuotantoa erityisesti narratologiselta kannalta on tutkinut yleisen kirjallisuustieteen professori Pekka Tammi. Suomennetut teokset Kuningas, rouva, sotamies (Korol, Dama, Valet, 1928) Luzinin puolustus (Zaštšita Lužina, 1930) Silmä (1930) Naurua pimeässä (Kamera Obskura, 1933: engl. Laughter in the Dark) Lahja (1938) Lumooja (1939) Sebastian Knightin todellinen elämä (The Real Life of Sebastian Knight, 1941) Nikolai Gogol (1944) Lolita (Lolita, 1955) Pnin (Pnin, 1957) Nabokovin tusina (1958) Nabokov Nabokovista (1. p.), Puhu, muisti (2. p.) (Speak, Memory, 1967) Ada: Sukutarina (Ada or Ardor: A Family Chronicle, 1969) Läpinäkyväisiä (Transparent Things, 1972) Väärin päin (Bend Sinister, 1947) Suomentamattomia teoksia Машенька (1926, engl. Mary) Подвиг (1932, engl Glory) Отчаяние (1934, engl. Despair) Приглашение на казнь (1936, engl. Invitation to a Beheading) Look at the Harlequins (1974) The Original of Laura (postuumi, 2009) Лекции по Русской литературе, Lectures on Russian Literature (1981, 1996 (rus)) Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Brian Boyd: Vladimir Nabokov: The Russian Years, Princeton University Press, 1990 Julkaistu myös yhteisniteenä. Princeton University Press, Princeton, NJ, 1990 Aiheesta muualla Ovaska, Anna: Kaapattu kirja ja kalvaasti hehkuva totuus. Niin & näin 3/2015. Kulttuuriykkönen (Jakke Holvas, Heikki Karjalainen ja Kristiina Drews keskustelevat) Yle Areena (audio) Venäläiset kirjailijat Venäläiset novellikirjailijat Amerikanvenäläiset Yhdysvaltalaiset kirjailijat Yhdysvaltalaiset kriitikot Postmodernistinen kirjallisuus Vuonna 1899 syntyneet Vuonna 1977 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Valokuitu on ohut lasista tai muovista (esim. akryylimuovi) vedetty kuitu, jonka tarkoituksena on johtaa valoa. Valon taajuus on satoja terahertsejä ja tietoliikenteessä moduloidulla LED- tai laservalolla voidaan lähettää tietoa suurella nopeudella. Paksumpaa muovikuitua käytetään myös valonjohteena sisustuksessa. Valokuitu koostuu ytimestä (core) ja sitä ympäröivästä kuoresta (cladding) sekä mekaanista suojaa antavasta pinnoitteesta (coating). Valokuiduista valmistetaan useita kuituja sisältäviä valokaapeleita. Valokuitu Suomen tietoliikenteessä Suomen tietoliikenne perustuu nykyisin valokuidusta rakennettuun runkoverkkoon, joka kuljettaa puhelinkeskusten välistä tietoliikennettä. Ensimmäiset puhelinverkon valokaapelit otettiin käyttöön Yhdysvalloissa vuonna 1976 ja Suomessa vuonna 1979. Valokuitutekniikka Yksimuotokuidut Valo kulkee halkaisijaltaan 5–10 mikrometriä eli noin 0,005–0,01 mm paksussa ytimessä heijastumalla suoraan päästä päähän. Kuitujen valmistuksessa käytettävän lasin on oltava erittäin puhdasta, koska tyypilliset valokuituyhteydet ovat pituudeltaan useita kilometrejä. Tyypilliset yksimuotokuidulle tarkoitetut IP-verkkokäytössä olevat moduulit tukevat 11 kilometrin linkkejä. Moduuleja on saatavilla myös pidemmille matkoille, mutta ne ovat hinnaltaan kalliimpia ja yhteensopivuus on heikompi verrattuna lyhyen matkan lähettimiin. Todella pitkien yhteyksien rakentamiseen voidaan käyttää optisia vahvistimia, jolloin signaalia ei tarvitse välillä muuttaa sähköiseen muotoon. Tyypillisesti erbiumilla seostetusta lasikuidusta valmistetuilla laseroivilla vahvistimilla signaalin voimakkuus voidaan palauttaa alkuperäiselle lähetystasolle ja yhteyttä jatkaa edelleen useita kilometrejä. OS2 = ns. vesipiikitön Monimuotokuidut Monimuotokuitujen ytimet ovat halkaisijaltaan 50–70 mikrometriä. Monimuotokuidussa valo kulkee heijastumalla sekä taittumalla kuidun ytimen ja lasikuoren rajapinnasta. Lyhyille yhteyksille valokuituja valmistetaan myös muovista (POF, Plastic Optical Fiber). Edullisilla ja helppokäyttöisillä muovikuiduilla yhteyksien pituudet ovat tyypillisesti vain kymmenien tai satojen metrien mittaisia (yleensä korkeintaan 200–300 metriä). Rakennuskaapeloinnissa monimuotokuiduilla tehdään siirtymiset kerrosten välillä. Rakennusten välillä voidaan myös käyttää monimuotokuitua, mikäli niiden etäisyys ei kasva liian suureksi. Monimuotokuituluokat (OM1, OM2, OM3, OM3 Plus (tai OM4) Tilaajayhteyksien toteutusmalleja Fiber to the node (FTTN): Kuituyhteys ulottuu kaupunginosan, asuinalueen tai vastaavan keskittimeen (solmu). Fiber to the curb (FTTC): Yhteys ulottuu korttelin tai muun pienalueen laitekaappiin. Fiber to the premises (FTTP) tai Fiber to the building (FTTB): Yhteys ulottuu kiinteistön tai rakennuksen jakamoon. Fiber to the home (FTTH): Yhteys ulottuu pientaloon tai huoneistoon. FTTx-toteutuksissa, pois lukien FTTH, toteutetaan yhteyden loppupää kuparikaapeloinnilla ja sopivalla verkkotekniikalla, esim. Ethernet, DSL, HomePNA tai PLC. Hybrid fibre-coaxial: (HFC) Valokuitu- ja koaksiaalikaapelin (kaapeli-tv) hybridiverkko. Käyttö esim. DOCSIS-järjestelmässä. Valokuitu sisustuksessa Valokuitua käytetään myös sisustuksessa, esimerkiksi saunan valaistukseen ja olohuoneessa koristeena. Näissä on yleensä vain yksi valonlähde, josta erkanee kuituja useaan suuntaan ja valo karkaa kuitujen toisesta päästä. Katso myös Kuituliitin Dispersio Kokonaisheijastuminen Ramansironta Snellin laki TOSLINK Optinen tiedonsiirto vapaassa tilassa Kvanttisalaus Lähteet Aiheesta muualla Helkama Bica: FLASH CORD 2001, Valokaapelit tele- ja tietoverkoissa, 4. painoksen uusintapainos, 2004, 113 sivua (pdf) Helkama Bica: Kaapeloidun valokuidun ominaisuudet (pdf) Helkama Bica: Valokaapelit - yleiskatsaus Fiber to the Home Council Europe Kuituoptiikka Dataliikenne Siirtotiet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Virve (Suomen viranomaisradioverkko) on maailman ensimmäinen maanlaajuinen Tetra-standardiin perustuva viranomaisradioverkko. Verkon operoinnista vastaa kokonaan valtio-omisteinen Suomen Erillisverkot -konserniin kuuluva Suomen Virveverkko Oy. Verkkoa käyttävät viranomaiset ja luvan saaneet yksityiset toimijat. Suomen Virveverkko Oy:n omistajaohjauksesta vastaa valtioneuvoston kanslia. Liikenne- ja viestintäministeriö on päättänyt käyttäjäryhmistä, joilla on oikeus käyttää Virve-verkon palveluita. Virven käyttäjiä ovat viranomaiset, kuten pelastustoimi, poliisi, sosiaali- ja terveystoimi, puolustusvoimat, rajavartiolaitos, tulli, hätäkeskus ja kunnat. Virveä käytetään myös muussa turvallisuuskriittisessä toiminnassa, kuten teollisuudessa, vartioinnissa, järjestyksenvalvonnassa ja arvokuljetuksissa. Historia Virvetekniikan on toteuttanut Nokia ja myöhemmin EADS Secure Networks Oy ja hankinnoista verkon rakennuttamisessa vastasi sisäasiainministeriö. Järjestelmä käyttää taajuusaluetta 380–400 MHz. ECC:n taajuuspäätöksen mukaan Virve toimii välillä 380–385 MHz ja 390–395 MHz. Tämän lisäksi kansallisesti on Virvelle osoitettu lisäksi välistä 385–390 MHz sekä yläpuolelta 385–386 MHz sekä 395–396 MHz. Nämä viimeksi mainitut 1 MHz:n lisäkaistat on tarkoitettu viranomaistoimintaan siinä tapauksessa, että TETRA TEDS tai joku muu nopeaa datasiirtoa tarjoava tekniikka halutaan viranomaiskäyttöön. Arviona on se, että myös loput alueesta, 386–390 MHz sekä 396–400 MHz tulee viranomaiskäyttöön vuosikymmenen 2010–2020 kuluessa. Virve-verkon taajuusalue asettuu alinta Suomessa käytettävää GSM:n taajuutta alemmaksi, minkä vuoksi tukiasemia tarvitaan täten vähemmän siksi, että pidemmät radioaallot kulkevat kauemmas kuin lyhyemmät. Digitaalinen Virve on salattu, toisin kuin analogiset vastineensa, ja se on yhdistänyt saman radioverkon käyttäjiksi kaikki aiemmin erillisiä radioverkkoja käyttäneet viranomaiset. Verkko mahdollistaa kuvansiirron ja samat digitaaliset lisäpalvelut kuin GSM. Käytännössä verkon välityskapasiteetin säästämiseksi tukiaseman alueella pyritään viestimään mahdollisimman paljon puheen asemesta tekstiviesteillä ja kuuntelemalla koko ryhmää tilannekuvan saamiseksi. Periaatteena on se, että pyritään tietoliikenteellisesti säästeliääseen viestintään, jotta tilanteen muuttuessa ei verkko kuormitu liikaa uusien toimijoiden tullessa verkkoon tukiaseman alueella. Lisäksi verkossa on käytössä ryhmäpuheluominaisuus, joka mahdollistaa nopean ja tehokkaan viestinnän puheryhmän sisällä. Verkkoon on kaavailtu peräti 50 000 päätelaitetta. Vuoden 2007 elokuussa päätelaitemäärä oli noin 29 000. Tukiasemien tehoksi on asetettu 25 wattia, ajoneuvoasemien teho on 10 wattia ja kannettavien laitteiden teho 0,5–2 wattia. Verkko jaetaan puheryhmiin, joita voidaan yhdistellä ja muokata kulloinkin tarvittavan operaation mukaisesti. Verkkoa käyttävät enimmäkseen ns. turvallisuusviranomaiset eli pelastustoimi, poliisi, vankeinhoitolaitos, Suomen puolustusvoimat, sosiaali- ja terveystoimi, Hätäkeskuslaitos, rajavartiolaitos ja tulli, mutta muitakin Liikenne- ja viestintäministeriön määrittelemiä käyttäjäryhmiä on. Lisäksi viranomaiset myöntävät erikseen joko määrä-aikaisesti, sopimuspohjaisesti tai erillisiin tapahtumiin rajatun Virve-järjestelmän käyttöoikeuden myös muille erikseen määritetyille tahoille, kuten esimerkiksi joillekin vartioimisliikkeille. Tällöin myös työtehtävissä olevat vartijat voivat käyttää Virveä, vartioimisliikkeillä ei kuitenkaan ole mahdollisuutta päästä viranomaisille tarkoitettuihin puheryhmiin. Valtakunnallisesti verkko koostuu viidestä solusta: Osaverkko 1 – Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan maakunnat, Suomenlahden rannikko, Ahvenanmaa Osaverkko 2 – entinen Itä-Suomen lääni, Keski-Suomen maakunnat Osaverkko 3 – Satakunta, Uusimaa, Itä-Uusimaa, Päijät-Häme, Pirkanmaa, Varsinais-Suomi Osaverkko 4 – entinen Oulun lääni Osaverkko 5 – entinen Lapin lääni Virveä hallinnoi ja verkon ylläpidosta ja kehityksestä vastaa Suomen Erillisverkot Oy, jonka omistaa kokonaisuudessaan Suomen valtio. Yhtiön omistajaohjauksesta vastaa sisäasiainministeriö. Virve-verkon palvelut Virve-järjestelmä tukee lukuisia palveluita, joita ei ole ollut aikaisempien sukupolvien erillisverkoissa. Ryhmäliikenne Ryhmäpuhelut Virve-verkossa vastaavat muodoltaan tavanomaista simplex-radiopuhelinliikennettä. Käyttäjä voi osallistua haluamaansa ryhmäpuheluun. Järjestelmä huolehtii siitä, että vain yksi käyttäjä pystyy puhumaan kerrallaan. Käyttäjä voi myös kuulua useampaan ryhmään samanaikaisesti. Ryhmäpuhelu voi toimia koko verkossa tai ainoastaan osassa verkkoa. Ryhmäpuhelua ei voi kuunnella sille määritetyn alueen ulkopuolelta. Suuronnettomuuksien varalta voidaan muodostaa suuronnettomuuspuheryhmiä. Ensihoitopalvelussa toiminta jaetaan luokittelutoimintaan, hoitotoimintaan ja kuljetustoimintaan. Tätä varten on tavanomaisista puheryhmistä eriytetty suuronnettomuuden puheryhmämalli, SURO. SURO-puheryhmät sopeutetaan ennakkoon valmiiksi toiminta-alueen mukaisesti. SURO-mallissa toiminta-alueelle tulevat ensiksi ilmoittautuvat paikalle olevalle lääkintäjohtajalle. Tämä ilmoittautumispuheryhmä voidaan merkitä joko TULO-puheryhmäksi tai Kynnys-puheryhmäksi. Ensihoitopalvelun sisäistä toimintaa varten on lääkintäjohtajalla ja ensihoidon sektorijohtajilla johtopuheryhmä, LÄÄKJ. Kukin sektorijohtaja käyttää lisäksi oman sektorinsa, luokittelutoiminnan, hoitotoiminnan tai kuljetustoiminnan puheryhmää. Edellä kuvatun kaltaisesti tarvitaan TULO-, LÄÄKJ-, luokittelu-, hoito- ja kuljetusryhmät, viisi puheryhmää tavanomaisesta toiminnasta poikkeavalle suuronnettomuuden ensihoidolle kohteessa. Toimintaa varmistetaan hankkimalla lääkintäjohtajalle yksi Virve-puhelin jokaista puheryhmää varten. On myös mahdollista, että on kuusi puheryhmää ja kuusi Virve-puhelinta yhden lääkintäjohtajan käytössä, jolloin toiminnallisesti kyse on kuin kuudesta radioverkosta. Käytännössä runsas puhelinten hallinta hoidetaan nimittämällä lääkintäjohtajalle avustaja. Kuudes Virve-puhelin ja puheryhmä voidaan osoittaa lääkintäjohtajan viestinnälle tilannekuvaa alueen hoitolaitoksen lääkintäpäällikölle. Lisäksi toimintaan voi liittyä muita ryhmiä, kuten sosiaalipalvelut, kriisipalvelut ja vapaaehtoinen pelastuspalvelu. Virve-verkko luotiin tuottamaan viranomaisille oma valtakunnallinen, luotettava ja suojattu radioverkko. Verkon suunnittelu aloitettiin 1990-luvun alussa, kun käytössä olevien kymmenien analogisten viranomaisverkkojen ylläpito todettiin kalliiksi. Myös viranomaisten viestiliikenteen kasvaneet vaatimukset, kuten viranomaisten välinen yhteistyö, vauhdittivat Virven käyttöönottoa. Vuonna 1995 päätettiin investoida 134 miljoonaa euroa uuteen viranomaisten yhteiskäyttöiseen radioverkkoon. Verkon rakentaminen aloitettiin vuonna 1998. Koko maan kattavaksi Virve-verkko valmistui 2002. Valmistuessaan verkko oli maailman ensimmäinen maankattava viranomaisten yhteiskäyttöinen Tetra-verkko. Virve-verkko korvasi noin 50 vanhaa analogista ja alueellisesti palvellutta verkkoa. Vastaavia Tetra-standardin mukaisia viranomaisverkkoja on laajasti käytössä lähes kaikissa Euroopan maissa. Esimerkiksi Norjan Tetra-verkko valmistui vuonna 2015 ja Saksan 2016. Vuonna 2016 Virve-liittymiä on käytössä 37 000 ja käyttäjiä yli 100 000. Uusien käyttäjäryhmien myötä liittymämäärä kasvaa tasaisesti. Tukiasemia verkossa on noin 1 400 kappaletta, jolla saavutetaan maanlaajuinen radiopeitto. Tämä on mahdollista Tetrassa käytettävän GSM-verkkoja matalamman taajuuden (380–430 MHz) ansiosta, koska vähäisemmän taajuuden aallot ovat pidempiä kuin suurtaajuisten aallot. Matkapuhelimet aluksi Suomessa olivat 450 MHz:n taajuudella toimivia niin kuin muuallakin Pohjoismaissa (NMT-450), mutta ne siirtyivät vähitellen 800–1 900 MHz:n taajuuksille, aikaisempaa lyhyemmille aallonpituuksille. Suomen viranomaisverkon 1 400 tukiasemasta vain noin 10 % on aggregatisoitu, joten 90 %:ssa tukiasemista akut ehtyvät tuntien kuluessa verkkosähkökatkoksessa matkapuhelinverkon tapaan. Toteutus Virven tekniikan on toteuttanut Nokia. Usean liiketoimintakaupan myötä Tetra-teknologian kehitys on päätynyt Airbus Defence and Spacelle. Digitaalinen Virve on salattu toisin kuin aiemmin käytetyt analogiset verkot. Verkko mahdollistaa samat digitaaliset lisäpalvelut kuin GSM. Lisäksi verkossa on käytössä ryhmäpuheluominaisuus, joka mahdollistaa nopean ja tehokkaan viestinnän puheryhmän sisällä. Ryhmäpuhelu onkin Virven tärkein ominaisuus. Virven käyttäjäorganisaatio saa käyttöönsä maan kattavan virtuaalisen radioverkon, joiden tilaajia ja puheryhmiä organisaation pääkäyttäjä pystyy itse hallinnoimaan. Kukin pääkäyttäjä kykenee hallinnoimaan vain oman organisaationsa tietoja. Vaihtoehtoisesti organisaatio voi antaa pääkäytön operaattorin hoidettavaksi. Päätelaittein Virvessä voidaan käyttää käsiradiopuhelimia tai kiinteästi asennettuja ajoneuvoradioita. Lisäksi operaatioiden johdosta vastaavat tahot kuten johtokeskukset voivat käyttää käyttöpaikkaa (DWS), jolla voidaan tarvittaessa hallinnoida organisaation tilaajia ja puheryhmiä. Myös erilaisten tilannekuva- ja kenttäjohtamisjärjestelmien kytkeminen Virveen on mahdollista. Virve-verkon palvelut Virve-järjestelmä tukee useita palveluita, joita ei ole ollut aikaisempien sukupolvien analogisissa verkoissa. Puhepalvelut Ryhmäpuhelu Ryhmäpuhelut Virve-verkossa vastaavat muodoltaan tavanomaista simplex-radiopuhelinliikennettä. Käyttäjä voi osallistua haluamaansa ryhmäpuheluun. Järjestelmä huolehtii siitä, että vain yksi käyttäjä pystyy puhumaan kerrallaan. Käyttäjä voi myös kuulua useampaan ryhmään samanaikaisesti. Ryhmäpuhelu voi toimia koko verkossa tai ainoastaan osassa verkkoa. Yksilöpuhelu Yksilöpuhelut voivat olla kahden päätelaitteen välisiä, hätäkeskuksen ja päätelaitteen välisiä tai kahden hätäkeskuksen välisiä puheluita. Käyttäjä voi myös soittaa puhelun yleiseen puhelinverkkoon. Hätäkutsu Hätäkutsu voidaan suorittaa päätelaitteen hätäpainikkeella, ja se välittyy oman alueen hätäkeskukseen yksilöpuheluna. Jos hätäkutsua ei poimita, 20 sekunnin kuluttua se siirtyy normaalina hätäpuheluna hätäkeskuksen hätävaihteeseen (112). Suorakanava Suorakanavatoiminne (lyh. DMO, ) mahdollistaa päätelaitteiden välisen suoran yhteyden ilman tukiasemia eli ilman verkkopalvelua. Suorakanavatoimintoa voidaan käyttää esimerkiksi tilanteissa, joissa yhteys kiinteään verkkoon on menetetty. Datapalvelut Lyhytsanoma Lyhytsanomat toimivat samalla tavalla kuten tekstiviestit GSM-verkossa. Lyhytsanomien kohteena voi olla myös ryhmä, jolloin kaikki ryhmän jäsenet toimivat viestin vastaanottajina. Statusviesti Käyttäjä voi lähettää keskukselle tai toisille käyttäjille ennalta sovituilla statusviesteillä tilansa. Viesti välitetään ilman puheluyhteyden muodostamista. Statusviestejä käytetään myös erilaisiin laiteohjauksiin esimerkiksi paloasemien kuulutuslaitteistojen ja väestönsuojelusireenien kauko-ohjaukseen hätäkeskuksesta. Paikannus Käyttäjän sijainti voidaan määritellä karkeasti tukiasemien perusteella ja tarkemmin lyhytsanomilla tapahtuvan GPS-paikannuksen avulla. Sijaintia voivat seurata esimerkiksi hätäkeskus tai muut kiinteiden päätelaitteiden (DWS) käyttäjät sekä esimerkiksi kenttäjohtamisjärjestelmien käyttäjät. Useissa päätelaitteissa on sisäänrakennettu GPS-vastaanotin, jonka antama paikannustiedon tarkkuus on 10 metrin luokkaa. Päätelaitteen sisäisen GPS:n tuottamaa tietoa voidaan seurata reaaliaikaisesti. Pakettidata Virven pakettidatapalvelut otettiin käyttöön vuoden 2001 jälkeen. Pakettidatan siirtonopeus on yhdellä kanavalla 7,2 kbit/s. Yhden kanavan teoreettinen siirtonopeus on 9,0 kbit/s, mutta osa kanavan nopeudesta menee eri ohjaus- ja välitystietojen käsittelyyn. Lähteet Aiheesta muualla Pelkkä viranomaiskännykkä ei aina riitä – armeijan tyylisiä kenttäpuhelinverkkoja rakennetaan yhä tunnelitiloihin Yle, 2018 Radiotekniikka


text: Vastus, resistori, on elektroniikassa komponentti, joka vastustaa tasa- ja vaihtovirran kulkua. Vastuskomponentin sähkövastus eli resistanssi mitataan ohmeissa. Tarkkuus, jolla se osuu määriteltyyn määrään ohmeja ilmaistaan toleranssilukuna. Toisinaan puhekielessä suuretta resistanssi sanotaan vastukseksi. Vastustyypit Säätyvät vastukset Joidenkin vastusten arvo on tarkoitettu riippuvan jostain ulkoisesta tekijästä. Termistorit ovat vastuksia, joiden vastusarvo riippuu lämpötilasta. Positiivisen lämpötilakertoimen vastusta kutsutaan PTC-termistoriksi (Positive Temperature Coefficient) ja negatiivisen lämpötilakertoimen vastusta NTC-termistoriksi (Negative Temperature Coefficient). Jos vastuksen arvo riippuu jännitteestä (Voltage Dependent Resistor, VDR-vastus) tällaista vastusta nimitetään varistoriksi. Vastuskomponenttia, jonka vastus säätyy valon mukaan (LDR Light Dependent Resistor), kutsutaan valovastukseksi. Mekaanisesti säädettävät vastukset luokitellaan työkalusäätöisiin trimmereihin ja käsisäätöisiin potentiometreihin. Lankavastus voi myös olla työkalulla aseteltava. Silloin sen suojakuoressa on vastuksen pituinen aukko, josta vastuslanka näkyy. Langan päällä on liikkuva metallirengas, joka ruuvimeisselillä kiristetään haluttuun vastusarvoon. Kiinteät vastukset Tavallisimpia kiinteitä vastuksia ovat massavastus, kalvovastus ja lankavastus. Massavastus valmistetaan puristamalla hiilikvartsiseos lieriömäiseen muotoon, jonka päälle tulee suojakerros. Aikaisemmin massavastus oli yleisin kiinteä vastustyyppi. Kalvovastus valmistetaan höyrystämällä lieriömäisen keraamisen rungon päälle tavallisesti spiraalimainen kalvo, jonka päälle tulee suojalakka tai -massa. Haluttuun resistanssiin voidaan vaikuttaa kalvonauhan pituudella, leveydellä ja paksuudella. Kalvovastukset jaetaan tavallisesti kolmeen alatyyppiin. Hiilikalvovastuksen kalvo on hiiltä ja se on halvin ja ehkä yleisin vastustyyppi. Metallikalvovastuksen kalvo on nikkelikromia ja se on myös yleinen vastustyyppi. Metallioksidikalvovastuksen kalvo on tinaoksidia. Lankavastus on muodoltaan lieriömäinen tai kulmikas. Lankavastus valmistetaan kiertämällä vastuslankaa eristerungon ympärille. Vastusarvo riippuu langan pituudesta ja paksuudesta. Vastuslankana käytetään esimerkiksi kuparin ja nikkelin seosta eli konstantaania tai krominikkeliä. Tavallisesti lankavastus kestää huomattavasti enemmän tehoa kuin massa- tai kalvovastus. Vastuslangan oheisen kuvan mukaisella kaksoiskierteellä voidaan ehkäistä vastuksen itseinduktanssia, eli loisinduktanssia. Esimerkiksi suurilla taajuuksilla käytetään pieni-induktanssisia vastuksia. Vastuslangan kaksoiskierteen vastakkaisiin suuntiin kulkevat vastuslangat kumoavat toistensa induktanssin. Vastusarvon ilmaiseminen Vastuksen arvo ja toleranssi voidaan ilmaista vastukseen painetuin numeroin. Toinen tapa ilmaista on värikoodi, ns. RETMA (Radio Electronics Television Manufacturers Association) -sarjat. Siinä sallittuja vastusarvoja on 6, 12, 24, 48, 96 tai 192 kpl per dekadi. Niiden vastaavat nimitykset ovat E6, E12, E24, E48, E96 ja E192. Vastaavat toleranssit 20 %, 10 %, 5 %, x %, 1 % ja 0,5 % (myös 0,25 % ja 0,1 %). Kullekin numerolle 0...9 on oma värinsä, samoin toleransseille ja joskus myös lämpötilakertoimelle. Standardi EIA värikooditaulukko EIA-RS-279: Punaisesta violettiin värit ovat samassa järjestyksessä kuin sateenkaaressa. Vastuksen tehonkesto Vastuksilla on rajallinen tehonkesto, (esimerkiksi 1/8 W, 1/4 W, 1/2 W jne.), joka määrää suurimman keskimääräisen tehon tietyssä ympäristön lämpötilassa (yleensä 23 astetta), jonka vastus kestää ilman ilmoitetun toleranssin ylittymistä. Sähköteho lasketaan virran I ja jännitteen U tulona: , mikä Ohmin lain avulla voidaan kirjoittaa myös muotoihin , missä R on resistanssi. Vastusten käyttötarkoituksia Vastuksia voidaan käyttää mm. seuraaviin tarkoituksiin elektroniikan kytkennöissä: jännitteen muuttaminen – vastusjako esim. mittauspiireissä suodattimet – esim. RC-piirit virran rajoittaminen Lämmitysvastukset Sähkölämmittimissä on vastuselementtejä, joissa sähköenergia muuttuu lämpöenergiaksi. Tyypillisesti näissä vastuksissa lämmityselementti on valmistettu metallilangasta. Katso myös Ohmin laki Potentiometri Lähteet Viitteet Kirjallisuutta Aiheesta muualla Lisää tietoa vastuksista, muun muassa värikoodit Vastuksien (ja muidenkin komponenttien) RETMA-sarjoja Vastuksen koon värikoodilaskuri ResistorGuide.com: Wirewound resistor Elektroniikan komponentit Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Viittomakielet eli viitotut kielet ovat gesturaalis-visuaalisia kieliä: niissä käytetään käsien ja kehon liikkeitä sekä ilmeitä kielellisen viestin ilmaisemiseen (gesturaalisuus), ja viesti vastaanotetaan näön kautta (visuaalisuus). Viesti välitetään käsimuotojen, käsien, vartalon ja suun liikkeiden sekä ilmeiden avulla. Viittomakieli ei ole vain tapa esittää puhuttua kieltä, vaan se on itsenäinen, luonnollinen kieli, joka vielä usein on käyttäjänsä äidinkieli (vrt. viitottu puhe). Viittomakielen ilmaisuja käytetään myös eritasoisesti vammaisten ja neurologisesti poikkeavien puhetta tukevassa ja korvaavassa kommunikaatiossa. Viittomakielten syntyminen Viittomakielet ovat kehittyneet kuurojen yhteisöissä. Niitä käyttävät syntymästään saakka kuurojen lisäksi muiden muassa kuuroutuneet, huonokuuloiset, viittomakielisten omaiset ja ystävät, kuurojen parissa työskentelevät, tutkijat ja tulkit. Viittomakieliä ei tule pitää pelkästään kuurojen kielinä, sillä suuri osa niiden käyttäjistä on kuulevia henkilöitä, jotka ovat mukana kuurojen yhteisöissä. Viitotut kielet eivät myöskään ole uusi keksintö – niitä on käytetty yhtä kauan kuin kuurojen yhteisöjä on ollut. Historiallisesti niiden synnyllä ei katsota olevan yhteyttä luonnollisiin kieliin. Joidenkin tutkijoiden mukaan viittomakieliä käytettiin jopa ennen puhuttuja kieliä. Ensimmäisen kerran viittomakieltä alettiin käyttää kouluopetuksessa vuonna 1775 Ranskassa. Koulutuksen aloitti Charles Michel d'Epée. Maailman viittomakielet Yleistä Erilaisia viittomakieliä on maailmassa satoja, jotka eroavat viittomistoltaan ja kieliopiltaan toisistaan. Kieliopeissa ja viittomissa on tosin löydettävissä tiettyjä samankaltaisuuksia, mikä helpottaa eri kieliä viittovien kuurojen kommunikointia. Viittomakielillä ei myöskään ole suoraa yhteyttä puhuttuihin kieliin. Esimerkiksi Englannissa, Irlannissa, Yhdysvalloissa ja Australiassa puhutaan englantia, mutta viittomakielet eroavat kaikissa maissa toisistaan (amerikkalainen viittomakieli on itse asiassa läheistä sukua ranskalaiselle viittomakielelle). Kaikissa maissa on omat käsimerkit eli viittomat. Keinotekoinen kieli gestuno on yritys luoda yhtenäinen kansainvälinen viittomakieli. Gestuno ei ole käytössä kovin yleisesti, mutta eräitä gestunon viittomia käytetään kansainvälisen viittomisen yhteydessä. Gestuno on osittain verrattavissa puhuttujen kielten esperantoon. 1960- ja 1970-luvun vaihteessa pohjoismaisia viittomakieliä yritettiin yhtenäistää, mutta tulokset jäivät laihoiksi. Projektista jäi pohjoismaisiin kieliin muutama yhtenäinen viittoma, kuten viikonpäivien viittomat. Eräitä viittomakieliä amerikkalainen viittomakieli, ASL, ameslan australialainen viittomakieli, auslan brittiläinen viittomakieli, BSL gestuno jukatekin viittomakieli nicaragualainen viittomakieli portugalilainen viittomakieli ruotsalainen viittomakieli suomalainen viittomakieli suomenruotsalainen viittomakieli tasankointiaanien viittomakieli salomonsaarten viittomakieli uusiseelantilainen viittomakieli Lingvistiikkaa Maailman viitotut kielet ovat keskenään kieliopillisesti hyvin samankaltaisia verrattuna puhuttujen kielten kielioppien erilaisuuksiin. Eroavuuksia on, mutta kattavaa viittomakieliä vertailevaa tutkimusta ei ole tehty. Topic–comment Viitottujen kielten tendenssi näyttää olevan topic–comment-rakenne, eli pääasia kerrotaan ensin, sitten sen määreet. Esimerkiksi adjektiivit seuraavat (pääosin) substantiivia. Päällekkäiset elementit Puhutut kielet ovat lineaarisia (yksiulotteisia), mutta viitotuissa kielissä käytetään useampia kielellisiä tasoja päällekkäin. Esimerkkinä suomen kielen ajoin autoa tarvitsee lisämääreitä, jos halutaan kertoa asiasta tarkemmin: Ajoin autoa kuoppaisella tiellä. Viittomakielissä viittomat voivat ottaa visuaalisia määreitä, jotka lisäävät viittoman antamaa kielellistä informaatiota. Siten AJAA-KUOPPAISTA-TIETÄ voi olla yksi viittoma samalle käsitteelle, johon puhuttu kieli tarvitsee kolme sanaa. Käsien asennon ja liikkeiden lisäksi muut kielelliset tekijät, ilmeet ja kehon liikkeet, voivat antaa päällekkäistä informaatiota. Siten lauseet ajoin autoa ja ajoin autoa kuoppaisella tiellä mutta en välittänyt siitä voivat olla viitottuna ajallisesti yhtä pitkiä ja sisältää saman määrän viittomia. Kirjoitusjärjestelmät Viittomakielille ei ole yleisesti käytössä olevaa kirjoitusjärjestelmää, ja arkikäytössä viittomakieliä kirjoitetaan tuskin koskaan. Kielen päällekkäiset elementit ja kolmiulotteisuus vaikeuttavat yksinkertaisen kirjoitusjärjestelmän kehittämistä. Sutton SignWriting on yksi varsinkin Yhdysvalloissa käytössä oleva järjestelmä. Hampurin yliopiston kehittämää HamNoSys-kirjoitusjärjestelmää käytetään joskus lingvistisissä tutkimuksissa. Yleisin tapa kirjoittaa muistiin viittomakieltä on glossien käyttö. Glosseissa viittomat kirjoitetaan ylös käyttäen niitä parhaiten vastaavaa puhutun kielen sanaa. Lisäksi käytetään numeroita ilmaisemaan viittoman paikkaa tai suuntaa, sekä kirjaimia, välimerkkejä ja alleviivauksia kertomaan toistosta, ilmeistä tai muista kielellisistä tekijöistä. Wikipediassa käytetään glosseja esitettäessä esimerkkejä viittomista tai viittomakielisistä lauseista. Kuulevien viittomakielet Viittomakieliä tai viitottuja kommunikaatiomenetelmiä syntyy myös kuulevien yhteisöissä. Usein kyse ei ole kuitenkaan varsinaisesti kielestä, vaan merkkijärjestelmästä. Amerikan intiaanit käyttivät heimojen välisessä viestinnässä viitottua pidgin-kieltä kun heimojen puhutut kielet olivat erilaisia. Salaseurat ja rikolliset ovat käyttäneet käsien liikkeisiin perustuvia merkkikieliä. Viittomia tai käsimerkkejä käytetään myös silloin, kun puhe on mahdotonta tai pitää pysyä hiljaa, kuten sotilasoperaatioissa, meluisassa pörssisalissa ja sukeltaessa. Kuulevat käyttävät puheen tukena eleitä, jotka ovat kulttuuriin sidonnaisia. Etenkin Italiassa eleet ovat niin voimakkaasti puhutun italian osa, että jotkut italialaiset pystyvät ilmaisemaan monimutkaisiakin käsitteitä pelkillä eleillä. Suomen viittomakielet Suomessa on kaksi eri viittomakieltä: suomalainen viittomakieli ja suomenruotsalainen viittomakieli. Aiemmin on ollut kiistanalaista, ovatko ne erillisiä kieliä vai onko suomenruotsalainen suomalaisen variaatio, mutta nykyisin niitä pidetään erillisinä kielinä. Karin Hoyer on väitöskirjassaan tutkinut kolmea aiemmin dokumentoimatonta viittomakieltä, joista suomenruotsalainen on yksi. Kaksi muuta ovat albanialainen ja kosovolainen. Väitös perustuu kielten sanakirjahankkeisiin. Suomessa viittomakielten asema on tunnustettu lainsäädännössä. Viittomakielisiä ja heidän kielellisiä oikeuksiaan käsitellään muun muassa Suomen perustuslaissa ja viittomakielilaissa. Viittomakielen päivät Kansainvälistä, YK:n julistamaa viittomakielen päivää on vietetty vuosittain 23. syyskuuta vuodesta 2018 lähtien. 12. helmikuuta puolestaan vietetään Suomessa kansallista viittomakielen päivää, jolla juhlistetaan maan kahta viittomakieltä. Katso myös Kuurojen Liitto Suomalainen viittomakieli Suomenruotsalainen viittomakieli Taktiiliviittominen Tukiviittomat Viitottu puhe Viittomanimi Lähteet Kirjallisuutta Rissanen, T.: Viittomakielen perusrakenne. Helsingin yliopisto 1985. Aiheesta muualla Kuurojen Liitto – tietoa viittomakielistä kantti.net – Perustietoa viittomakielestä Viittomakieliä Viittomakielen oppimistulokset perusopetuksen 7.–9. vuosiluokilla Kansallinen koulutuksen arviointikeskus 12.2.2016 Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Viinilasia voi käyttää idiofonisena soittimena siten, että kostutettua sormenpäätä liu'utetaan pitkin lasin reunaa jolloin se alkaa resonoimaan. Viinilasien resonanssitaajuus ihmisen kuulon alueella minkä vuoksi sen kuulee äänenä. Syntyvän äänen korkeutta voidaan virittää lasin nestemäärää säätämällä. Suurempi nestemäärä tekee lasista raskaamman jolloin sen on vaikeampi värähdellä ja ääni madaltuu. Kun lasi alkaa värähtelemään se jatkaa sitä vaikka sormen ottaisi pois, mitä käytetään hyväksi laseilla soitettaessa. Nykyisin esiintyviä viinilasinsoittajia ovat muun muassa Anna ja Arkadiusz Szafraniec jotka esiintyvät nimellä GlassDuo ja Robert Tiso. Historia Viinilasella soittamisen keksi irlantilainen Richard Pockrich vuonna 1741. Hänellä oli 25 vedellä viritettyä viinilasia jotka oli kiinnitetty laatikkon. Pian hänen jälkeensä tuli muitakin artisteja jotka soittivat viinilaseilla. 1800-luvun loppuun mennessä Euroopassa soitettiin paljon musiikkia viinilaseilla. Vaikka viinilasin soittajat esiintyivät usein sirkuksissa, varietee-esityksissä ja muissa vastaavissa tilaisuuksissa, tuolloin myös useat tunnetut säveltäjät esimerkiksi Mozart, Beethoven ja Tšaikovski sävelsivät musiikkikappaleita varta vasten viinilaseille. Lähteet Aiheesta muualla Idiofonit


text: Video CD () on Philipsin, Sonyn, Matsushitan sekä JVC:n vuonna 1993 julkaisema videonlevitysformaatti. Se oli ensimmäinen täysin digitaalinen optinen videoformaatti. Video CD:tä ei pidä sekoittaa vuonna 1987 julkaistuun CD Video (ns. CDV) -formaattiin, jonka video on analogista Laserdisc-videota ja ääni Audio-CD:istä tuttua digitaalista PCM-audiota. Kuten CDV:ssäkin, myös Video CD:n video varastoidaan tavalliselle CD-levylle, standardin nimen mukaisesti. 700 mb CD-levylle saadaan mahdutettua videota 74 minuutin verran. Yleistä Kaikki DVD-soittimet toistavat vähintäänkin tehdaspainetut ns. VCD-levyt, koska se vaatimus kuuluu DVD-standardiin. Useimmat soittimet toistavat sen lisäksi käyttäjän itse CD-R- tai CD-RW-levylle polttaman Video CD:n. Video CD -levyissä ei ole yleensä valikkoa (vaikkakin se on mahdollinen), ja ne ovat helppokäyttöisiä; levy asetetaan soittimeen, painetaan play ja toisto alkaa. Kappalehaut sekä eteen ja taaksepäin kelaukset ovat mahdollisia. Yksi VCD:n heikko lenkki on CD-levyn alhainen kapasiteetti, jonka vuoksi esim. täyspitkä elokuva (n. 120 minuuttia) ei sovi yhdelle levylle, vaan se joudutaan jakamaan kahdelle levylle. Tätäkin pitempiä elokuvia on olemassa, jolloin kaksikaan levyä ei riitä. VCD ei ollut koskaan suosittu Euroopassa tai Yhdysvalloissa, toisin kuin Aasiassa, jossa elokuvia on julkaistu hyvinkin paljon VCD:nä, sekä siellä on ollut myös ns. Stand-Alone VCD soittimia. Tekniikka VCD käyttää videonpakkauksessa vuonna 1989 valmistunutta MPEG-1-standardia sekä siihen kuuluvaa äänenpakkausta, MPEG-1 Audio Layer II, eli MP2, jonka bittinopeus on 224 kbps. Video pakataan PAL- ja SECAM-alueilla kuvakokoon 352 x 288, ja vastaavasti NTSC 352 x 240. Kuvasuhde on aina 4:3. Videon kuvanopeus on PAL-alueella 25 kuvaa sekunnissa, NTSC:lle vastaava on 30 fps. Video on aina progressiivista, minkä takia lomittelusta johtuvia virheitä (kuten värinä, sahalaidat liikkuvissa kuvissa jne) kuvassa ei ole. Videon bittinopeus ilmoitetaan useimmiten vakiona, mutta todellisuudessa se vaihtelee yleensä n. 886 - 1406 kbps välillä. Kuten Audio CD:n Red Book -standardissakin, myös VCD:n White Book -standardin mukaisesti järjestelmän, videon sekä äänen sisältävän MPEG-PS (MPEG Program Stream) multipleksin bittinopeus saa olla enintään 1400 kbps. Bittivirrassa saattaa olla tämän ylittäviä hetkellisiä huippuja. MPEG-PS-multipleksit ovat MPEGAV-kansiossa ikään kuin ".MPG" tiedostoina, mutta ".DAT"-kääreissä. Tekniseltä tasolta alkaen VCD:n kuvanlaatua pidetään VHS-videon vastaavaa huonompana. Tämä vertailu on kuitenkin jokseenkin epäreilu, sillä analogista VHS-videota ei voi suoraan verrata täysin digitaaliseen VCD:hen. Kummallakin on omat erilaiset heikkoutensa. Siinä missä VHS kärsii värikohinasta ja muista analogisen kuvan virheistä, VCD:n kuvavirheitä puolestaan ovat voimakkaasta videon pakkauksesta johtuen ns. "palikoituminen", eli pieni bittivirta ei kykene tallentamaan kaikkia kuvan yksityiskohtia. Tätä esiintyy varsinkin nopeissa liikkeissä tai paljon liikkuvia yksityiskohtia sisältävissä kohtauksissa, esim. vesisade tai tiheä lintuparvi. Myös kohinainen kuva saattaa tätä aiheuttaa, ja vähentää samalla pakkauksen tehokkuutta, sillä enkooderi pitää kohinaa kuvan yksityiskohtina. Toinen rajusta pakkauksesta ilmenevä ongelma on kohteiden ääriviivojen reunoilla esiintyvä ns. "moskiittokohina". Nämä pakkausvirheet ovat tuttuja myös voimakkaasta JPEG-pakkauksesta, jota MPEG pakkaus jonkin verran muistuttaa. Myös erottelukyky on heikohko, mutta digitaalisen luonteensa mukaisesti kaikki levyllä oleva informaatio saadaan luettua ja toistettua bitintarkasti. Standardiin kuuluu myös mahdollisuus toistaa still-kuvia äänen kanssa resoluutiolla 704x480 (NTSC), ja 704x576 (PAL ja SECAM). Nämä kuvat VCD-levyllä on tallennettu PICTURES-kansioon. MP2:n äänenlaatua on isoilla bittivirroilla (224 - 384 kbps) kehuttu tilatunnustaan sekä uskollisuudestaan alkuperäistä lähdettä kohtaan. Sen on sanottu vastaavan n. 192kbps bittivirralla pakattua MP3-ääntä, mutta jotkin tahot sanovat MP2:en säilyttävän äänen vaihe-erot lähempänä alkuperäistä kuin MP3, jossa varsinkin pienillä (128 kpbs) bittivirroilla niiden kanssa saattaa tulla ongelmia. Myös musiikin nopeat transientit saattavat olla hankalia. Kuvantoistotekniikka


text: Varietee on näyttämö, jolla esitetään hilpeitä laulu-, tanssi-, ilveily-, kabaree- tms. esityksiä tai siksi kutsutaan sellaisen sisältöistä esitystä. Suomalaisista varieteeteattereista ehkä kaikkein kuuluisin on Uusi Iloinen Teatteri, joka esiintyy joka kesä Linnanmäen Peacock-salissa. Katso myös Kabaree Music hall Revyy Vaudeville Aiheesta muualla Vuosisadan vaihteen varieteetähtiä, Kuva, 02.03.1938, nro 5, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


text: Välityspalvelin eli välipalvelin () varastoi ja suodattaa verkossa siirrettäviä tiedostoja. Välipalvelimia käytetään tyypillisesti WWW-sivujen varastoimiseen, mutta muussakin verkkoliikenteessä – kuten FTP:ssä – voi toki niitä käyttää. Varastoiminen tarjoaa suosituille tiedoille nopeat latausajat ja vähentää verkon kuormitusta tuomalla tiedostot lähemmäksi niiden hakijoita. Intranetissä välityspalvelinta käytetään Internet-yhteyksien luomiseen yhdessä palomuurin kanssa. Intranetia hyödyntävä yritys haluaa tavallisesti välityspalvelimella rajoittaa työntekijöidensä Internetin käytön työnteon kannalta hyödyllisiin sivustoihin. Internetissä välityspalvelimet ovat tavallisia. Todennäköisesti jokainen sivu kulkee välityspalvelimen kautta ennen päätymistään selaimeen. Monesti sivut ladataan asiakkaalle suoraan välityspalvelimen muistista, jolloin sivuun juuri tehdyt muutokset eivät näy. Välityspalvelinta käytetään myös IP-osoitteen eli nettiosoitteen salaamiseen. Esimerkiksi jos ei haluta julkiseksi omaa nettiosoitetta, vaikkapa sähköpostissa tai nettikeskustelupalstan valvojille (jälkimmäisestä syystä on väärinkäytöksien vuoksi usein estetty monet proxy-palvelimet joillekin nettisivustoille). Määritelty välityspalvelin Internet-yhteyden muodostamisessa voidaan määrittää käytettävä välityspalvelin. Määrityksen voi muuttaa palveluntarjoajan suosittelemasta ja käyttää kolmannen osapuolen välityspalvelinta, tai jättää välityspalvelimen kokonaan määrittelemättä. Kaikki liikenne välittyy määritellyn välityspalvelimen kautta. Palvelimeen jää merkinnät kaikista yhteyksistä ja niiden liikenteestä. Välityspalvelin voi piilottaa asiakkaan henkilöllisyyden, jolloin sivustot, joilla asiakas käy, näkevät vain välityspalvelimen osoitteen tapahtumarekistereissään. Anonyymiä yhteyttä haluava voi siis määritellä itselleen jonkin yleisen välityspalvelimen, joka peittää käyttäjien tiedot. Yleensä välityspalvelimia ei voi kuitenkaan käyttää niiden omien Intranetien ulkopuolelta. Läpinäkyvä välityspalvelin Tavallinen tapa seurata Internetin käyttöä työpaikoilla ja oppilaitoksissa on läpinäkyvien välityspalvelimien käyttö. Nimitys tulee siitä, että käyttäjän ei tarvitse määritellä välityspalvelimen osoitetta Internet-yhteyttä muodostaessaan. Käyttäjä ei voi myöskään kiertää läpinäkyvää välityspalvelinta. Välityspalvelimella voi määrittää, mitkä sivut ovat kiellettyjä. Välityspalvelimen lokista eli tapahtumarekisteristä voidaan kätevästi tarkastella sen välittämää liikennettä. Näin voidaan selvittää, mitä Internet-sivuja Intranetin käyttäjät ovat katselleet. Liikennettä voidaan näin myös rajoittaa. Välityspalvelinohjelmistoja Squid Apache Lähteet World Wide Web Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Virtuaaliosoite tai looginen osoite on suorittimen käyttämä osoite, jonka muistinhallintamekanismi muuttaa fyysiseksi osoitteeksi, muistiosoitteeksi. Vaikka virtuaalimuisti vaatii toimiakseen virtuaaliosoitteet, näitä käsitteitä ei pidä sotkea keskenään. Myös sellaisissa järjestelmissä, joissa ei ole virtuaalimuistia, voi olla virtuaaliosoitteita. Suorittimen kyky viitata muistiin muodostaa osoiteavaruuden, fyysinen muisti puolestaan muistiavaruuden. Nykykoneissa fyysinen muisti on käytännössä aina pienempi kuin osoiteavaruus, mutta vanhimmissa koneissa tilanne saattoi olla päinvastoin. Virtuaaliosoitteiden tärkein merkitys on siinä, että ne antavat jokaiselle prosessille samanlaisen osoiteavaruuden. Näin jokainen ohjelma (tai sen näkemä osoiteavaruus) alkaa osoitteesta nolla. Tämä mahdollistaa sen, että sama ohjelma voidaan sijoittaa eri kohtaan fyysistä muistia muuttamatta sen sisäisiä muistiviittauksia. Ennen virtuaaliosoitejärjestelmiä piti ohjelma instrumentoida käynnistyksen yhteydessä siten, että sen muistiosoitteet toimivat kulloisessakin suorituspaikassa oikein. Kun virtuaaliosoitteisiin lisätään oikeustarkistuksia, voidaan huolehtia siitä, että ohjelmat eivät pääse koskemaan toistensa muistipaikkoja. Virtuaaliosoitteiden muuttaminen muistiosoitteiksi Yksinkertaisimmat mekanismit virtuaaliosoitteiden muuttamiseksi muistiosoitteiksi olivat segmenttirekisterit ja sivurekisterit. Nykyjärjestelmät käyttävät yleensä sivuttavaa muistinhallintaa, jota toteuttamaan tarvitaan muistinhallintayksikkö (, MMU). Tämä yksikkö huolehtii sekä virtuaaliosoitteiden muuttamisesta fyysisiksi osoitteiksi että mahdollisista oikeustarkistuksista. Segmenttirekisterit Segmentoivissa järjestelmissä virtuaaliosoite yhdistetään segmenttirekisterin kanssa, jolloin saadaan varsinainen muistiosoite. Yhdistäminen voi tarkoittaa yhteenlaskua, pitkän osoitteen muodostamista laittamalla segmenttirekisterin arvo ja virtuaaliosoite yhdeksi pitkäksi luvuksi, tai näiden kahden tavan sekamuotoa, jossa rekisterin arvo ja virtuaaliosoite ovat osittain päällekkäin yhteenlaskua tehtäessä. Varsinaisen segmenttirekisterin lisäksi järjestelmissä on usein myös segmentin pituuden määrittelevä rekisteri, jolla voidaan tarkistaa, että ohjelma ei viittaa sille varatun muistin ulkopuolelle. Segmenttirekistereillä voidaan helposti tuottaa tarvittava illuusio siitä, että kaikkien prosessien osoiteavaruudet alkavat nollasta. Erottamalla koodisegmentti datasegmentistä saavutetaan kaksi asiaa: koodisegmenttiin ei voi kirjoittaa, ja sama koodisegmentti voidaan jakaa useamman prosessin kesken, mikä säästää keskusmuistin tarvetta. Segmenttirekisterillä on myös luonteva säätää oikeuksia segmenttikohtaisesti, mutta virtuaalimuistin toteutukseen segmentit ovat kömpelöitä. Segmenttirekistereitä ei yleensä ole monta. Intel käyttää arkkitehtuurissaan neljää segmenttirekisteriä (käsky, pino, data ja ekstra). Käytettävä segmenttirekisteri riippuu siitä, noudetaanko viittauksella käsky, siirretäänkö tietoa pinoon tai pinosta vai data-alueelta. Mahdollista ekstrasegmenttiä varten on omat viittausmuotonsa. Sivurekisterit Sivurekisterit muistuttavat hieman segmenttirekistereitä, mutta niitä on useampia, ja käytettävä sivurekisteri ei määräydy siitä, missä tarkoituksessa muistiin viitataan, vaan virtuaaliosoitteen ylimpien bittien avulla. Jos oletamme, että virtuaaliosoite on 16-bittinen, voitaisiin siitä varata kolme ylintä bittiä sivurekisterin valintaan. Näin tarvitaan kahdeksan sivurekisteriä. Kun suoritin sitten viittaa muistiin, valitaan kolmen ylimmän bitin osoittama sivurekisteri, jonka arvo yhdistetään virtuaaliosoitteen 13 alimpaan bittiin samalla tapaa kuin segmenttirekistereilläkin; saatu arvo on varsinainen muistiosoite. Sivurekisterille ei välttämättä ole asetettu mitään arvoa, jolloin viittaus sivuun aiheuttaa aina ajonaikaisen virheen. Kuten segmentoivassa muistissa oli segmentin pituusrekisteri, oli sivurekisterikoneissa yleensä sivunpituusrekisteri, jolla huolehdittiin siitä, että muistiosoitukset eivät menneet toisen prosessin alueelle. Sivurekisterikoneessa sivun koko riippui koneen arkkitehtuurista. Esimerkissämme sivun maksimikoko oli 8 kilotavua. Sivuttava muistinhallinta Sivuttava muistihallinta eli sivutus, on loogisesti sivurekisteri-idean jatko. Kun segmentti- ja sivurekisterit ovat selvästi suorittimen sisäisiä, on sivuttava muistinhallinta yleensä ratkaistu erillisellä muistihallintayksiköllä, joka tosin voi fyysisesti sijaita samalla sirulla suorittimen kanssa. Sivuttavassa muistinhallinnassa muisti on jaettu tasakokoisiin sivuihin, joten sivunpituustieto on tarpeeton. Sivun koko on usein joko neljä tai kahdeksan kilotavua, mutta pienimmät sivutusjärjestelmät ovat käyttäneet 512 tavun sivuja ja suurimmat megatavuluokkaa olevia sivuja. Sivun koko on monissa järjestelmissä ohjelmallisesti muutettavissa. Kuten sivurekisteriratkaisussa on myös sivuttavassa muistinhallinnassa virtuaalimuistiosoite jaettu (ainakin) kahteen osaan. Alin osa on osoite viitattavan sivun sisällä, ja siihen tarvitaan yleisessä 4 kilotavun sivussa 12 alinta bittiä. Ylempien bittien avulla etsitään oikea muistisivun alkuosoite. Koska pitkissä osoitteissa tämä aiheuttaisi valtavan määrän sivurekistereitä, jotka kaikki tulee vaihtaa ajettavaa prosessia vaihdettaessa, käytetään muunnokseen keskusmuistissa olevaa sivutaulua. Virtuaaliosoitteen ylimmillä biteillä valitaan sivutaulusta oikea rivi, jolta varsinaisen muistisivun osoite löytyy. Prosessia vaihdettaessa riittää vaihtaa sivutaulun alkuun osoittavan rekisterin arvo. Koska edellä oleva tapa viitata muistiin aiheuttaisi jokaista ohjelman tekemää muistiviittausta kohti ainakin kaksi viittausta (ensin sivutaulun arvon lukeminen, jonka jälkeen lasketulla osoitteella varsinainen viittaus), käytetään apuna assosiatiivista välimuistia, jossa on muutaman viimeksi viitatun sivun tiedot. Tästä välimuistista käytetään useissa järjestelmissä nimitystä TLB (). Tämän välimuistin koko ei yleensä ole kovin suuri, muutamasta rekisteristä noin sataan. Huomaa, että vaikka TLB on välimuisti, se on sitä vain osoitteille. Tavallisesti välimuisti tarkoittaa suorittimessa tai muistinhallintayksikössä olevia muistipaikkoja, joilla voidaan vähentää varsinaisia keskusmuistiin asti meneviä muistiviittauksia. Normaalin välimuistin tapaan myös TLB voi olla hierarkkinen. Sivuttava virtuaalimuisti Kun edellä olevaan sivuttavaan muistinhallintaan lisätään tieto siitä, onko sivu keskusmuistissa vai ei, ja jos ei ole, mistä se voidaan löytää, saadaan aikaan virtuaalimuistijärjestelmä. Virtuaalimuistijärjestelmässä koko ohjelman ei tarvitse olla kerrallaan keskusmuistissa, vaan osa siitä voi sijaita massamuistilla, tavallisesti levyllä. Kun tällaiseen massamuistilla olevaan sivuun viitataan, aiheutuu tästä keskeytys, ja käyttöjärjestelmä noutaa halutun sivun keskusmuistiin. Viitanneelle ohjelmalle tämä operaatio on loogisesti näkymätön, mutta kuluttaa tietenkin aikaa. Koska virtuaalimuistijärjestelmissä sivutaulunkin koko kasvaa ylettömän suureksi – varsinkin, kun useimmissa ohjelmissa osoiteavaruudesta käytetään vain pientä osaa – siirretään usein osa sivutaulustakin pois keskusmuistista. Tällöin virtuaalimuistiosoitteen yläosa, jolla alun perin valittiin suoraan sivu sivutaulusta, jaetaan kahteen osaan, josta ylempi osa on aina keskusmuistissa ja alempi haetaan sinne tarvittaessa samaan tapaan kuin yllä kuvattiin tavalliselle muistisivulle. Tällainen virtuaalimuistijärjestelmä on nimeltään kaksitasoinen sivutaulu. Sivutaulussa voi olla useampiakin tasoja, jopa neljä. Sivutauluratkaisu vie aina aika paljon keskusmuistitilaa, koska jokaiselle prosessille pitää olla oma sivutaulunsa. Tämän takia suurilla osoiteavaruuksilla käytetään myös käänteistä sivutaulua, jonka koko riippuu ainoastaan keskusmuistin koosta. Avukseen käänteinen sivutaulu tarvitsee toisen tietorakenteen, jonka avulla massamuistilla oleva sivu löytyy. Muistin suojaus Segmentoivassa muistissa muisti suojataan segmenttikohtaisesti siten, että sitä voi käyttää vain asianomainen prosessi ja käyttöjärjestelmä. Samalla voidaan määritellä, voidaanko segmentin sisältöä muuttaa vai vain lukea. Sivuttavassa muistissa oikeudet ovat sivukohtaisia, eli jokaista sivua kohti voidaan määritellä, ketkä voivat lukea ja ketkä muuttaa sen sisältöä. Näin mahdollistetaan se, että esimerkiksi ajettava ohjelma jaetaan usean prosessin kesken, kun prosessit eivät vahingossa pääse muuttamaan ajettavaa koodia. Samalla tavalla voidaan luoda yhteisen datamuistin alueita, joissa voi olla esimerkiksi ohjelman käyttämiä merkkijonoja ja muuta sellaista tietoa, jota ei ole tarkoitus ohjelman ajon aikana muuttaa. Muistin suojaus voi perustua myös valtakirjoihin (). Tällaisessa ratkaisussa valtakirja sisältää muistissa olevan olion osoitteen ja käyttöoikeustiedot. Viittaukset olioon on tehtävä aina tämän valtakirjan kautta. Rakenne on harvinainen, vaikka sitä on joissain konearkkitehtuureissa kokeiltu, kuten Nokian Mikko-sarjan viimeiseksi jääneessä minitietokoneessa MPS-10. Lähteet Ilkka Haikala ja Hannu-Matti Järvinen: Käyttöjärjestelmät (luku 4), Talentum 2003, ISBN 951-762-837-4. Käyttöjärjestelmätekniikka


text: Välimuisti () on pieni ja nopea tietokoneen muisti, jonka tehtävä on nopeuttaa toimintaa ja vähentää viiveitä. Välimuistissa pyritään pitämään sellaisten muistipaikkojen sisältöjä, joihin todennäköisesti pian viitataan. Muistihierarkia Tietokoneen muistihierarkiassa välimuisti on lähellä suoritinta, jonka jälkeen tulee keskusmuisti ja muut ratkaisut. Tietokoneen varsinaisen suorittimen lisäksi muilla piireillä kuten grafiikkasuorittimella voi olla omaa muistia sekä omaa välimuistia. Ihannetapauksessa tietokoneessa olisi käytettävissä suuri määrä hyvin nopeaa muistia, mutta käytännössä tilanne on aina toinen: suurikapasiteettisesta muistista on vaikea tehdä nopeaa, ja nopea muisti on kallista. Tästä syystä on järkevää tehdä muistista hierarkia, jossa mahdollisimman lähellä suoritinta on pienin ja nopein muisti, vähän siitä kauempana vähän suurempi ja vähän hitaampi, ja kaikkein kauimpana suurin ja hitain. Nopeimmassa muistissa pyritään pitämään aina sitä osaa tiedosta, jota suurimmalla todennäköisyydellä tullaan pian tarvitsemaan, ja hitaimmassa muistissa on tallessa kaikki talletetut tiedot. Välimuisti voidaan toteuttaa esimerkiksi SRAM-tekniikalla ja suurempi muisti DRAM-tekniikalla. Pysyvästi tallennetut tiedot puolestaan tallennetaan suurikapasiteettiselle massamuistille. Suorittimen rekisterit ja massamuistilaitteet kuten kiintolevyt voidaan myös ajatella osaksi muistihierarkiaa, vaikka ne toimivatkin eri tavalla: rekistereiden käyttö on määritelty jo ohjelmakoodissa ja kiintolevylle sivuttamisesta huolehtii käyttöjärjestelmä virtuaalimuistin avulla. Tietokoneohjelmien muistinkäyttö on yleensä toistuvaa ja paikallista. Tämä tarkoittaa sitä, että jos jotain kohtaa muistista on juuri käytetty, sitä tai sen lähellä olevia muistipaikkoja tullaan suurella todennäköisyydellä käyttämään lähitulevaisuudessa. Välimuisti perustuu näihin huomioihin. Aina kun muistista haetaan tietoa, tarkastetaan ensin löytyykö tieto välimuistista. Jos tieto löytyy jo ennestään välimuistista, se haetaan suoraan sieltä. Tätä kutsutaan välimuistin osumaksi. Jos tietoa ei löydy välimuistista, se haetaan hitaammasta muistista ja talletetaan samalla välimuistiin. Tätä kutsutaan välimuistihudiksi (). Jos välimuisti on täysi, siellä ollut vanhempi tieto väistyy uuden tieltä. Jos välissä on ollut paljon muita muistioperaatiota ennen kuin samaa tietoa tarvitaan uudelleen, tieto ei enää olekaan välimuistissa, ja se pitää hakea uudestaan hitaammasta muistista. Koska edellisten muistioperaatioiden käyttämien osoitteiden lähellä olevia osoitteita tullaan suurella todennäköisyydellä käyttämään, välimuistiin tallennetaan yleensä joitain muistipaikkoja haetun osoitteen ympäriltä. Tällöin myös näihin lähimuistiosoitteisiin viittaavat muistihaut voivat osua välimuistiin, vaikka kyseisestä osoitteesta ei olekaan haettu tietoa hiljattain. Välimuistin osumien suhdetta kaikkien muistioperaatioiden määrään kutsutaan välimuistin osumatarkkuudeksi. Tämä luku ei ole mikään kiinteä yleispätevä luku, vaan se vaihtelee järjestelmän kuormitusasteen ja ohjelmien käyttäytymisen mukaan. Suorittimen välimuistin toteutusteknisiä ominaisuuksia Jotta välimuistista olisi mahdollisimman paljon hyötyä, pitäisi mahdollisimman suuren osan muistihauista osua dataan, joka on välimuistissa. Muita välimuistin suorituskykyyn vaikuttavia tekijöitä ovat välimuistin hakuaika osuman sattuessa sekä hudista seuraava viive. Välimuistin suorituskykyyn vaikuttavat mm. seuraavat seikat koko assosiatiivisuus lohkokoko korvauspolitiikka kirjoituspolitiikka Koko Suurempaan välimuistiin mahtuu luonnollisesti enemmän dataa, jolloin välimuistihuteja tapahtuu harvemmin. Suuren välimuistin huonona puolena on se, että sieltä hakeminen vaatii monimutkaisempaa logiikkaa, joka saattaa hidastaa jokaisen lukuoperaation suoritusta ja siten koko välimuistia. Suuri välimuisti vaatii myös paljon pinta-alaa piiriltä, ja hakunopeuden parantaminen rinnakkaisuutta lisäämällä kasvattaa pinta-alaa edelleen. Assosiatiivisuus Keskusmuistiin tehdään viittaus muistipaikan osoitteella. Osoite kertoo, missä muistipaikassa haluttu tieto on. Koska välimuisti on pienempi kuin varsinainen muisti, ei jokaisella keskusmuistin alkiolla voi olla omaa kopiota välimuistissa. Tämän takia käytetään assosiatiivista muistia. Assosiatiivisessa muistissa on kaksi eri tietoa: osoite eli mikä keskusmuistin muistipaikka on kyseessä ja kopio varsinaisen muistipaikan sisällöstä. Kun assosiatiivisesta muistista haetaan tietoa, ei tiedetä, missä assosiatiivisen muistin muistipaikassa tieto on, vaan muistissa olevasta osoitetiedosta päätellään oikea muistipaikka. Erilaiset assosiatiiviset muistit eroavat toisistaan siinä, kuinka vapaasti keskusmuistissa oleva muistipaikka voidaan sijoittaa välimuistiin: kun täysassosiatiivisessa välimuistissa mikä tahansa keskusmuistin muistipaikka voi olla missä välimuistin muistipaikassa tahansa, suorasijoittavan välimuistin tapauksessa jokaista keskusmuistin osoitetta kohden on olemassa vain yksi mahdollinen välimuistipaikka, jossa data voi olla. Yleensä käytetään näiden välimuotoa eli joukkoassosiatiivista välimuistia, jolloin jokaisella keskusmuistiosoitteella on esimerkiksi 4 tai 8 mahdollista paikkaa välimuistissa. Assosiatiivisuutta kasvattamalla pystytään vähentämään huteja (eli tilanteita, joissa tieto ei löydy välimuistista), mutta toisaalta tällöin vaadittava monimutkaisempi hakulogiikka hidastaa välimuistin toimintaa. Suorasijoittava välimuisti on kaikkein yksinkertaisin toteuttaa, ja siksi sellaisen kanssa voidaan käyttää erittäin suuria kellotaajuuksia. Täysassosiatiivinen välimuisti tarjoaa parhaan osumatarkkuuden, mutta on hitain. Välimuistin koko vaikuttaa myös siihen, saavutetaanko suurella assosiatiivisuudella etua. Pienissä välimuisteissa suuresta assosiatiivisuudesta on suurin etu, suurissa välimuisteissa taas pienen assosiatiivisuuden mahdollistama nopea toiminta tarjoaa paremman kokonaissuorituskyvyn. Lohkokoko Välimuistilohko on pala dataa, joka haetaan aina kerrallaan välimuistiin. Suuresta lohkokoosta on hyötyä, kun dataa luetaan esimerkiksi peräkkäisistä osoitteista. Jo ensimmäisestä osoitteesta lukeminen aiheuttaa myös seuraavassa osoitteessa olevan datan lukemisen välimuistiin, jolloin seuraavasta lukuoperaatiosta seuraa osuma eikä huti. Mitä isompi lohko on, sitä useampi data-alkio on alun perin ladattu välimuistiin, ja sitä pidempään menee, ennen kuin dataa tarvitaan seuraavasta lohkosta, jota ei ole vielä ladattu muistista. Suuren lohkokoon haittapuoli on kasvanut muistikaistan tarve; vaikka muistista haluttaisiin lukea vain yksi tavu, sieltä pitää silti ladata aina kokonainen välimuistilohko. Tämän takia välimuistihudit myös aiheuttavat suuremman viiveen. Nykyisillä prosessoreilla välimuistilinjan koko on luokkaa 32–128 tavua. Korvauspolitiikka Jos välimuisti ei ole suorasijoittava, eli jokaiselle muistiosoitteelle on useampi paikka mihin kohtaan välimuistia sen sisältämä data voidaan tallettaa, nousee esiin kysymys, miten valitaan se paikka, mihin kohtaan välimuistia data ladataan. Välimuistissa on tyypillisesti jotain aiemmin käytettyä dataa, joka pitää heittää pois uuden datan tieltä. Uuden datan tallennuspaikka välimuistissa pitäisi valita siten, että pois heitetään sellaista dataa, jota ei kovin suurella todennäköisyydellä tarvita kovin pian. Yksi vaihtoehto valintaan on valita sellainen kohta välimuistia, jonka käyttämisestä on kulunut pidemmän aikaa. Tämä kuitenkin vaatii kirjanpidon kaikista välimuistihauista, mikä voi olla epäkäytännöllistä. Toinen, yllättävän toimiva tapa valintaan on yksinkertaisesti arpoa, mikä vanha data poistetaan uuden tilalta välimuistista. Välimuistin koon kasvaessa suureksi eri korvausalgoritmien väliset erot myös tasoittuvat. Korvattavaa välimuistilohkoa ei myöskään kaikissa arkkitehtuureissa suoraan poisteta, vaan se saatetaan sijoittaa ns. uhrivälimuistiin (), jossa säilytetään viimeksi häädettyjä lohkoja. Joissain tilanteissa tällainen rakenne saattaa vähentää välimuistihuteja huomattavasti. Suurin hyöty uhrivälimuistista saavutetaan ensisijaisen välimuistin ollessa suorasijoittava tai joukkoassosiatiivinen. Kirjoituspolitiikka Kun prosessori kirjoittaa dataa muistiin, välimuisti voi toimia kahdella eri tavalla. Välimuisti voi kirjoittaa datan heti suoraan keskusmuistiin. Välimuistia kutsutaan tällöin läpikirjoittavaksi välimuistiksi (engl: write-through). Datan kirjoittaminen heti muistiin asti saattaa kuitenkin johtaa turhiin kirjoituksiin, esimerkiksi jos samaan osoitteeseen kirjoitetaan monta kertaa peräkkäin. Jos välimuisti ei kirjoita tietoa suoraan keskusmuistiin, se merkitsee muutetun muistipaikan likainen-bitillä, jotta data osataan kirjoittaa myöhemmin keskusmuistiin. Tätä kutsutaan takaisinkirjoittavaksi välimuistiksi (engl: write-back). Takaisinkirjoittava välimuisti mahdollistaa paremman suorituskyvyn, mutta tekee välimuistikirjanpidosta monimutkaisempaa ja hankaloittaa moniprosessorijärjestelmien toteutusta, koska moniprosessorijärjestelmien pitää tällöin tietää, mitä muut prosessorit ovat omiin välimuisteihinsa kirjoittaneet. Synkronointi ja yhtenäisyys Usean suorittimen jaettua muistia käyttävissä tietokoneissa välimuisti on tyypillisesti yhtenäistä, joka tarjoaa yksinkertaisen ja tehokkaan abstraktion muistista ohjelmoijille. Grafiikkaprosessorien (GPU) ja suorittimien (CPU) välillä yhtenäisyyden toteuttaminen on vaikeaa: nämä voivat olla eri valmistajien tekemiä. Muun muassa valikoivaa välimuistia (selective caching) on ehdotettu ratkaisuna. Heterogeeniseen ympäristöön on myös aluekohtainen yhtenäisyys. Yhtenäisyyden hallintaan on hakemistopohjainen ratkaisu ja väylän haistelu (bus snooping): hakemistorakenne skaalautuu paremmin kuin haistelu, joka vaatii lähetyksen jokaiselle suorittimille; väylän haistelu on yleinen pienissä järjestelmissä. Tyypillinen välimuistirakenne nykytietokoneessa Suorittimen sisäinen välimuisti on tyypillisesti toteutettu SRAM-tyyppisellä muistilla, keskusmuistin ollessa hitaampaa DRAMia. Nykyaikaisilla prosessoreilla on tyypillisesti keskusmuistin ja prosessorin rekisterien lisäksi kaksi tai kolme välimuistitasoa. Syynä useampiin välimuistitasoihin on se, että suurikokoisen ja samaan aikaan erittäin nopean välimuistin toteuttaminen on nykyteknologialla erittäin kallista. Välimuistitasot nimetään L1, L2 ja L3, joista L1 ensimmäisen tason välimuisti ja pienin. L1 on usein jaettu käskyjen ja datan välillä (L1i ja L1d). Suorittimen ytimellä on yksinoikeus L1-tason välimuistiin, kun taas seuraava L2-tason välimuisti voi olla jaettu ytimien kesken. Ensimmäisen eli L1-tason välimuisti on jaettu tyypillisesti erillisiin data- ja ohjelmavälimuisteihin, joista voidaan lukea samanaikaisesti (Harvardin arkkitehtuuri). L1-tason välimuisti on hyvin lähellä prosessorin ydintä. Prosessorin käskyn dekoodausyksikkö sekä lataus- ja talletusyksiköt on suoraan liitetty L1-välimuistiin ja välimuistin väylät on suunniteltu täysin näitä silmällä pitäen. L1-välimuistin kirjoituspolitiikkana on useimmiten läpikirjoitus. Prosessorin kanssa samalla piirillä on yleensä myös L2-tason välimuisti. Monta prosessoriydintä sisältävällä L2-välimuisti saattaa olla jaettu prosessoriytimien kesken. L2- ja L1-välimuistien välillä on tyypillisesti 128–256-bittinen väylä, jonka avulla koko välimuistilohko siirtyy verrattaen nopeasti L1-välimuistilinjalle. L2-välimuistin kirjoituspolitiikka on useimmiten takaisinkirjoittava ja lohkon koko on yleensä sama kuin L1-välimuistissakin. L2-välimuistin osuus koko prosessoripiirin pinta-alasta on tyypillisesti noin puolet. Joissain arkkitehtuureissa on lisäksi vielä suurempaa ja hitaampaa L3-välimuistia, joka on yleensä eri piirillä kuin itse prosessori. L3-välimuisti saattaa myös SRAMin sijasta olla jotain eksoottisempaa DRAM-pohjaista normaalia DRAMia nopeampaa muistityyppiä. Myös L4-tason välimuistia on joissakin prosessoreissa. Historiaa Suurtietokoneet käyttivät välimuistia pitkään ja konsepti tuli suosituksi 1970-luvulla, kun ferriittirengasmuistia korvattiin puolijohteisiin perustuvilla mikropiireillä. Mikropiirit vaativat vähemmän tilaa, mutta tietyt piirit olivat nopeampia, tuottivat enemmän lämpöä ja olivat kallimpia kuin toiset, jotka olivat halvempia ja hitaampia. DRAM-muisti oli pitkään suorittimien kellotaajuuksiin nähden niin nopeaa, että juuri mitään tarvetta välimuistille ei ollut; pystyttiin tekemään suurikokoinen keskusmuisti, joka ei ollut pullonkaulana prosessorille. Joissain prosessoreissa tosin oli jonkinlaisia puskureita, joihin käskyjä luettiin muistista etukäteen ennen niiden suoritusta, ja näiden puskurien toiminta oli lähellä välimuistin toimintaa. Varhaiset suorittimien käskykannat pyrkivät pakkaamaan käskyihin mahdollisimman paljon toimintoja, jolloin muistikapasiteetin tarve olisi pieni. RISC-suorittimien myötä syntyi ajattelu yksinkertaisesta käskykannasta, joka olisi erittäinen nopea, mutta lisäsi muistikaistan tarvetta ja riippuu siten välimuistin käytöstä. Motorola 68020 sisälsi 256 tavun välimuistin käskyille. Motorola 68030 sisälsi 256 tavun datavälimuistin. Seuraavassa Motorola 68040:ssä välimuistia oli 4 kilotavua. IBM PC -yhteensopivissa ensimmäinen välimuistin sisältänyt suoritin oli Intel 80486. 80486:n ensimmäisissä malleissa oli 8 kilotavun L1-tason välimuisti, joka myöhemmissä versioissa nousi 16 kilotavuun. Useimmilla 486-emolevyillä oli myös 64–256 kiB L2-välimuisti. Mikropiirien integrointitiheyden kasvun ansiosta on ollut mahdollista kasvattaa piirille integroitujen välimuistien kapasiteettia. Koska suorittimien ja muistin välinen nopeusero kasvaa jatkuvasti suuremmaksi, nykyään huomattava osa useiden uusien suoritinpiirien pinta-alasta onkin käytetty välimuistiin tilanteen kompensoimiseksi. Vuonna 1996 Digital Equipment Corporationin Richard Sites kertoi tietokannan suorituskyvyn vertailusta eri suorittimilla, jossa kaksi erilaista suoritinta käytti suuren osan ajasta muistin odottamiseen. Sites myös arvioi tilanteen vaikeutumista ja muistijärjestelmien suunnittelusta tulevan merkittävin osa mikroprosessorien suunnittelua. Vuonna 2022 L3-tason välimuistia voi olla 96 megatavua, joka järjestetään pinoksi, jotta muisti sijaitsee fyysisesti lähellä suoritinta. Muut välimuistit Levyvälimuistit Käyttöjärjestelmän levyvälimuisti Tietokoneen keskusmuistia saatetaan käyttää myös välimuistina tietokoneen levylle. Tällöin käyttöjärjestelmä varaa muistista alueen tätä varten, ja kun tiedosto luetaan levyltä, siitä tehdään samalla kopio keskusmuistiin. Kun tiedostoon viitataan seuraavan kerran, se voidaan lukea nopeammin mikäli se löytyy levyvälimuistista. Levyvälimuistin hallinnasta huolehtii koneen käyttöjärjestelmä ja se on toteutettu täysin ohjelmallisesti. Yleensä käyttöjärjestelmä hyödyntää kaiken ylimääräisen keskusmuistikapasiteetin levyvälimuistina. Kovalevyn sisäinen välimuisti Kovalevyillä on myös usein oma pieni kovalevyn ohjauselektroniikan yhteydessä oleva välimuisti. Tätä käytetään lähinnä kirjoituspuskurina josta kovalevyn elektroniikka voi kirjoittaa datan fyysiselle levypinnalle optimaalisemmassa järjestyksessä; lukuoperaatioiden nopeuteen kovalevyn sisäisellä välimuistilla ei ole kovin paljon vaikutusta, sillä sen koko on tyypillisesti melko pieni ja käyttöjärjestelmän välimuisti toimii melko hyvin. Ohjelmalliset välimuistit Verkkoselaimen välimuisti Verkkoselain tallettaa verkosta ladattuja tiedostoja koneen muistiin tai kovalevylle. Kun sama verkkosivu ladataan uudestaan, selain voi lukea sivun ja sen sisältämät kuvat suoraan omasta välimuististaan eikä sen tarvitse hakea niitä verkon yli palvelimelta. DNS-välimuisti Internetin nimipalvelun eli DNS:n nimitietoja voidaan myös tallettaa välimuistiin; kun kone haluaa selvittää jonkun koneen IP-osoitteen, se tarkistaa ensin, onko sillä tämä tieto välimuistissaan: jos on, se lukee sen sieltä, jos ei, se suorittaa nimipalvelimelle kyselyn, odottaa vastausta ja vastauksen saatuaan tallettaa nimitiedon välimuistiinsa. DNS-välimuisti voidaan toteuttaa sekä asiakaskoneella että DNS-palvelimella. Lähteet CPU Benchmark All CPUs and GPUs Benchmark Kirjallisuutta Aiheesta muualla Muistit Tietokonearkkitehtuuri Seulonnan keskeiset artikkelit