text: Rutherford Birchard Hayes (4. lokakuuta 1822 Delaware, Ohio – 17. tammikuuta 1893 Fremont, Ohio) oli Yhdysvaltain 19. presidentti (1877–1881). Ennen presidenttikauttaan Hayes palveli Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa ja sai kenraalimajurin brevet-arvon. Sodan päätyttyä Hayes toimi kongressiedustajana ja Ohion kuvernöörinä. Presidentinvaaleissa Hayes hävisi selvästi vastaehdokkaalleen Samuel J. Tildenille, mutta ääntenlaskentaan liittyneiden epäselvyyksien takia republikaanienemmistöinen komissio julisti Hayesin presidentiksi. Komissio kuitenkin suostui joihinkin demokraattien vaatimuksiin riidan välttämiseksi. Hayesin presidenttikauden suurimmat päätökset liittyivät sisäpolitiikkaan. Hayes toteutti puolueensa lupauksen demokraateille: hän veti liittovaltion joukot vanhoista etelävaltioista sekä nimitti useita etelävaltiolaisia korkeisiin poliittisiin virkoihin, mikä suututti osan Hayesin tukijoista. Käynnissä olleen laman vuoksi Hayes joutui rauhoittelemaan työpaikkojensa puolesta pelänneitä amerikkalaisia ja ryhtyi tämän vuoksi muun muassa rajoittamaan kiinalaisten maahanmuuttoa. Rahapolitiikassa Hayesin tärkein päätös oli dollarin sitominen takaisin kultakantaan. Lisäksi Hayes kielsi presidenttikaudellaan intiaanien pakkomuutot sekä poliittiset virkanimitykset. Nuoruus Rutherford "Rud" Birchard Hayes syntyi 4. lokakuuta 1822 Delawaressa, Ohiossa. Hänen isänsä, maanviljelijä Rutherford Hayes Jr. kuoli 10 viikkoa ennen poikansa syntymää. Rutherford oli vanhempiensa viidestä lapsesta nuorin; heistä vain kaksi eli yli 10-vuotiaaksi. Perhe oli muuttanut Delawareen Uudesta-Englannista alueen huonon taloustilanteen takia. Rutherford Birchard, hänen isosiskonsa Fanny ja isoveljensä kasvoivat Lower Sanduskyssa, Ohiossa (nykyinen Fremont) yhdessä äitinsä Sophia Birchardin ja liikemies-enonsa Sardis Birchardin kanssa. Isoveli hukkui Rutherfordin ollessa kaksivuotias. Äiti-Sophia oli hyvin suojelevainen Rutherfordia kohtaan eikä päästänyt tätä edes leikkimään kodin ulkopuolelle ennen kuin tämä oli 7-vuotias. Siksi Rutherfordista ja Fannysta tuli hyvin läheisiä. Rutherford Hayes kävi koulunsa Ohion Delawaressa ja Norwalkissa sekä Connecticutin Middletownissa. Hän kävi aluksi julkista koulua, mutta pääsi myöhemmin yksityiskouluun enonsa taloudellisen tuen turvin. Hayes oli ahkera opiskelija, ja vuonna 1842 hän valmistuikin luokkansa parhaana Kenyon Collegesta ja kolme vuotta myöhemmin lakimieheksi Harvardista. Tämän jälkeen Hayes sai lakimiehenoikeudet Ohiossa ja avasi oman asianajotoimiston Lower Sanduskyyn. Joulukuussa 1849 hän muutti Cincinnatiin, jossa hän uskoi olevan paremmat edellytykset ammatin harjoittamiseen. Hayes toimi usein karanneiden orjien ja muiden yhteiskunnan vähäosaisten puolustusasianajajana. Vaikka hän olikin taitava lakimies, hän ei päässyt vaurastumaan vaan joutui edelleen tukeutumaan enonsa taloudelliseen apuun. Cincinnatissa orjuutta vastustanut Hayes ryhtyi whig-puolueen aktiiviseksi tukijaksi. Whig-puolueen hajottua vuonna 1854 Hayes oli mukana luomassa uutta republikaanipuoluetta Ohioon. Hayes ei kuitenkaan kokenut republikaaneja omaksi puolueekseen samalla tavoin kuin whigejä, joten hän alkoi keskittyä politiikan sijaan uraansa ja perheeseensä. Vuonna 1852 Hayes meni naimisiin Lucy Ware Webbin kanssa. Webb oli valmistunut collegesta. Naisten opiskelu oli vielä harvinaista, ja Webbistä tulikin ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, jolla oli college-tutkinto. Hayes ja Webb saivat yhteensä kahdeksan lasta, joista viisi selvisi aikuisikään. Vuonna 1856 Hayesin sisko Fanny kuoli synnytykseen, mikä painoi pitkään Hayesin mieltä. Vuonna 1858 Cincinnatin kunnanvaltuusto nimitti Hayesin kaupungin lakimieheksi, ja kaupunki uusi hänen nimityksensä seuraavana vuonna. Viran ansiosta hänen asemansa kaupunkiyhteisössä parani merkittävästi. Ura Sisällissota Kun etelävaltiot erosivat Abraham Lincolnin valinnan jälkeen Yhdysvalloista, Hayes olisi ollut valmis hyväksymään sen. Hän kuitenkin raivostui, kun etelävaltiot hyökkäsivät Fort Sumteriin ja aloittivat Yhdysvaltain sisällissodan. Pian sodan syttymisen jälkeen jo lähes 40-vuotias Hayes liittyi vapaaehtoisena Unionin armeijaan, jossa hänet määrättiin "Luppiokivääreinä" tunnettuun yksikköön. Kesäkuussa 1861 Ohion kuvernööri nimitti Hayesin Ohion 23. vapaaehtoisrykmentin majuriksi, johon muun muassa William McKinley kuului. Hayes haavoittui käsivarteen South Mountainin taistelussa 1862, mutta jatkoi hyökkäyksen johtamista siitä huolimatta. Vuonna 1863 Hayes ylennettiin everstiksi ja sai komennettavakseen oman prikaatin. Seuraavien kahden vuoden aikana Hayesin prikaati teki useita iskuja Konfederaation joukkoja vastaan Virginiassa. Yksittäisistä taisteluista Hayesin kannalta tärkeimpiä olivat toinen Kernstownin taistelu, jossa hän johti ansiokkaasti Unionin joukkojen vetäytymistä taistelun jälkeen, ja Opequonin taistelu, jossa hän johti ratkaisuhyökkäystä. Hayesin sotilasuran viimeinen taistelu käytiin lokakuussa 1864 Cedar Creekissä, jossa hän loukkasi ensin nilkkansa, kun hevonen ammuttiin hänen altaan, ja sai sen jälkeen osuman päähänsä. Hayesin miehet luulivat aluksi tämän kuolleen, minkä takia monet sanomalehdet uutisoivat Hayesin kaatuneen taistelussa. Taistelun jälkeen Hayes ylennettiin prikaatikenraaliksi, ja myöhemmin hänelle myönnettiin kunnianosoituksena brevet-ylennys kenraalimajuriksi. Hayes ei kuitenkaan osallistunut kenraalina yhteenkään taisteluun. Poliittisen uran alku Hayes oli vielä rintamalla, kun republikaanipuolue pyysi häntä vuonna 1864 ehdolle Yhdysvaltain kongressiin. Hayes suostui, mutta kieltäytyi kampanjoimasta. Kirjeessään Ohion valtiovarainministerille William Henry Smithille Hayes sanoi, että ”[sotilas]virkaansa sopiva upseeri, joka tämän kriisin aikana jättäisi virkansa päästäkseen kongressiin tulisi skalpeerata”. Hayes ei kampanjoinut vaaleissa lainkaan, mutta hänen kirjeensä Smithille vaikutti hänen ylivoimaiseen vaalivoittoonsa todennäköisesti enemmän kuin yksikään vaalipuhe olisi vaikuttanut. Hayesin kongressikausi alkoi virallisesti huhtikuussa 1865 hänen ollessaan vielä armeijassa, mutta kongressi kokoontui ensimmäisen kerran vasta joulukuussa. Kongressissa Hayes osallistui ahkerasti istuntoihin, mutta puhui niissä harvoin. Hayes kannatti radikaalia rekonstruktiota, mutta presidenttinä ollut etelävaltiolainen demokraatti Andrew Johnson vaikeutti Hayesin mahdollisuuksia ajaa rekonstruktiota tukeneita lakiehdotuksia kongressissa. Rekonstruktion kannattamisen lisäksi Hayes muistetaan työstään Kongressin kirjaston hyväksi. Hayes valittiin kongressiin uudelleen vuonna 1866, mutta hän erosi virastaan seuraavana vuonna pyrkiäkseen Ohion kuvernööriksi. Kuvernöörinvaaleissa Hayes kannatti kiistanalaista lakiehdotusta, joka olisi antanut Ohion mustille äänioikeuden. Hän voitti vaalit ja toimi virassa seuraavien kahden kauden ajan. Hayesin ajama lakialoite mustien äänioikeudesta kaatui demokraattien hallitsemassa kongressissa, mutta Hayes sai myöhemmin ratifioitua Yhdysvaltain perustuslain 15. lisäyksen, joka ajoi käytännössä saman asian. Muita Hayesin merkittäviä saavutuksia kuvernöörinä olivat Ohion osavaltionyliopiston perustaminen ja useiden puoluerajat ylittäneiden lautakuntien perustaminen. Toisen kuvernöörikautensa jälkeen Hayes olisi halunnut jättää politiikan, mutta taipui puolueensa pyynnöstä hakemaan kongressiin vuonna 1872 tukeakseen Ulysses S. Grantin presidentinvaalikampanjaa. Hävittyään vaalit Hayes muutti kasvavan perheensä kanssa takaisin Fremontiin, jossa hän opiskeli lakia seuraavat kolme vuotta. Hayes valittiin 1876 jälleen Ohion kuvernööriksi, ja hän toimi tehtävässä vielä yhden kauden. Vaalikampanjassaan hän lupasi muun muassa parantaa mustien äänioikeutta osavaltiossa ja vaati dollarin sitomista kultaan. Poliittisella pelillä presidentiksi Vuoden 1876 presidentinvaalien lähestyessä republikaanisella puolueella oli vakavia ongelmia. Vuoden 1873 paniikkia oli seurannut pitkä lama, ja istuvan presidentin Ulysses S. Grantin hallinnon kokemat skandaalit olivat vähentäneet puolueen kannatusta. Republikaanien kansallisessa puoluekokouksessa vuonna 1876 puolue oli jakautunut kahtia, presidentti Ulysses S. Grantin ja edustajainhuoneen puheenjohtajan James G. Blainen kannattajiin. Grant kuitenkin ilmoitti ennen puoluekokousta, ettei hän hakisi enää kolmannelle kaudelle. Blaine, jota syytettiin hänen aiempaan virkaansa liittyneistä väärinkäytöksistä, hävisi lopulta äänestyksen seitsemännellä kierroksella Hayesille, jonka Blainen vastustajat olivat valinneet kompromissiehdokkaaksi.. Hayes ei herättänyt kielteisiä tunteita juuri kenessäkään republikaanissa, joten hän oli monille äänestäjille toiseksi paras vaihtoehto siinä vaiheessa, kun ensisijaisella ehdokkaalla ei ollut enää mahdollisuuksia läpipääsyyn. Hayesin kannatukseen vaikuttivat hänen liberalistinen ajatusmaailmansa, lojaalisuus puoluettaan kohtaan sekä ansioituminen sisällissodassa. Lisäksi puoluekokous järjestettiin Hayesin kotikaupungissa Cincinnatissa, missä oli paljon hänen kannattajiaan. Presidentinvaaleissa Hayesin vastaehdokas oli demokraattien Samuel J. Tilden, joka oli selvä ennakkosuosikki. New Yorkin kuvernöörinä Tilden oli onnistunut paljastamaan useita korruptoituneita virkamiehiä, ja etelävaltioissa demokraatit olivat valmiita estämään republikaanien äänestämisen tarvittaessa jopa väkivalloin. Republikaanit taas olivat olleet pitkään vallassa, ja talousongelmat sekä poliittiset skandaalit näkyivät puolueen kannatuksessa. Kumpikaan ehdokkaista ei juurikaan kampanjoinut valintansa puolesta, sillä he pitivät sitä alentavana. Hayesin tärkeimpiä vaalilupauksia olivat virkamiesjärjestelmän uudistaminen, kultakantaan palaaminen ja etelävaltioiden itsehallinnon tukeminen perustuslain sallimissa rajoissa. Hän lupasi myös jättää hakematta toiselle presidenttikaudelle. Samuel Tilden voitti kansanäänestyksen noin 250 000 äänellä. Äänestysprosentti oli poikkeuksellisen korkea, 81,8 %, mikä on yhä Yhdysvaltain presidentinvaalien ennätys. Tildenin voiton syinä on pidetty laman lisäksi sitä, että pohjoisvaltioiden äänestäjät olivat pettyneet etelävaltioissa harjoitettuun rekonstruktiopolitiikkaan. Vaalien jälkeen republikaanit kuitenkin kieltäytyivät hyväksymästä vaalitulosta. Floridassa, Louisianassa ja Etelä-Carolinassa republikaanit ja demokraatit olivat lähettäneet eri vaalitulokset. Republikaanien mukaan demokraatit olivat jättäneet mustien ja republikaanien ääniä laskematta, ja demokraatit vastaavasti syyttivät republikaaneja Tildenille annettujen äänien hylkäämisestä. Lisäksi republikaanit väittivät, että demokraatit olisivat uhkailleet ja lahjoneet etelävaltioissa asuvia mustia, jotta nämä eivät äänestäisi vaaleissa. Ongelmia oli myös Oregonissa, missä Hayes voitti vaalit, mutta yksi hänen valitsijamiehistään oli liittovaltion työntekijä eikä olisi siis saanut toimia valitsijamiehenä. Oregonin demokraattikuvernööri yritti hyötyä tilanteesta ja nimitti tilalle Tildenia kannattaneen valitsijamiehen. Hayesin valitsijamies kuitenkin erosi liittovaltion virasta, jolloin hän kelpasi republikaanien mielestä jälleen valitsijamieheksi. Tilanteen ratkaisemiseksi kongressi nimitti 15-henkisen komission pohtimaan, kumman puolueen lähettämät äänet kolmessa osavaltiossa pitäisi laskea. Komissioon piti alun perin kuulua seitsemän republikaania, seitsemän demokraattia ja puolueeton tuomari David Davis. Saadakseen Davisin puolelleen demokraatit nimittivät hänet Illinoisin senaattoriksi, mutta Davis päättikin erota komissiosta nimityksen takia ja hänen tilalleen nimitettiin republikaani Joseph P. Bradley. Koska komissiossa oli republikaanienemmistö, Hayesia tukeneiden republikaanien äänet julistettiin oikeiksi äänin 8-7. Demokraatit kuitenkin vaativat, että liittovaltion tulee vetää joukkonsa Konfederaation alueelta ja antaa etelävaltioille taloudellista apua ja lisäksi Hayesin pitää nimittää vähintään yksi etelävaltioiden edustaja kabinettiinsa. Republikaanit suostuivat ehtoihin, ja Hayes valittiin presidentiksi 2. maaliskuuta 1877 valitsijamiesäänin 185-184. Varsinkin osa pohjoisvaltioiden demokraateista oli raivoissaan tästä poliittisesta pelistä, minkä takia Hayes saikin liikanimet ”Hänen Petkutuksensa” () ja "Rutherfraud" (fraud = petos). Hayes vannoi virkavalansa yksityisessä valatilaisuudessa seuraavana päivänä. Presidenttinä Sisäpolitiikka Hayesin presidenttikauden tärkeimmät päätökset liittyivät sisäpolitiikkaan. Hän lopetti rekonstruktion ja tuki lupaustensa mukaisesti etelävaltioita. Lisäksi hän kielsi intiaanien pakkomuutot ja virkamiesten poliittiset nimitykset. Talouspolitiikassa Hayesin merkittävimpiä tekoja oli Yhdysvaltojen johtaminen pitkän laman läpi sekä dollarin sitominen takaisin kultakantaan. Presidenttinä Hayes piti demokraateille antamansa lupauksen ja veti liittovaltion joukot vanhoista etelävaltioista. Hän ei tosin olisi voinut pitää joukkoja etelässä enää kovin kauaa vaikka olisi halunnutkin, sillä demokraattien hallitsema edustajainhuone uhkasi katkaista sotilaiden palkanmaksun eivätkä talousongelmien kanssa kamppailleet pohjoisvaltiolaiset enää olleet entiseen tapaan kiinnostuneita etelän mustien oikeuksista. Hayesin vaatimuksesta etelävaltiot lupasivat turvata mustien kansalaisoikeudet, mutta lupaukset petettiin nopeasti. Liittovaltion joukkojen vetäytyminen päätti Yhdysvalloissa rekonstruktiona tunnetun aikakauden, jonka aikana entiset etelävaltiot pyrittiin liittämään takaisin Yhdysvaltoihin. Joukkojen vetämisen lisäksi Hayes lupasi liittovaltion rahoitusta etelän infrastruktuurin kohentamiseen ja nimitti useita etelävaltiolaisia korkeisiin poliittisiin virkoihin. Vaikka Hayes saikin näin pidettyä demokraatit tyytyväisinä, se suututti osaa hänen omista tukijoistaan. Hayes oli luvannut suojella sekä mustien oikeuksia että etelävaltioiden itsemääräämisoikeutta, joten hän joutui tasapainottelemaan näiden kahden lupauksen välillä. Hän toivoi, että etelässä syntyisi uudenlainen republikaanipuolue, joka saisi kannatusta valkoisilta liike-elämän vaikuttajilta ja konservatiiveilta. Hanke kuitenkin epäonnistui, sillä republikaanit muistettiin yhä rekonstruktiota ajaneena puolueena eivätkä etelän poliitikot uskaltaneet liittyä republikaaneihin, vaikka monet heistä kannattivatkin Hayesin ajamaa talous- ja finanssipolitiikkaa. Hayesin suhtautumista intiaaneihin on kuvattu isälliseksi ja hyväntahtoiseksi. Hän ei kuitenkaan ollut kiinnostunut intiaanien kulttuurin säilyttämisestä vaan halusi sulauttaa heidät valkoisten kulttuuriin. Presidenttikautensa aluksi Hayes antoi sisäministeri Carl Schurzin tehtäväksi uudistaa intiaanien ja liittovaltion yhteistyöstä vastaava virasto. Schurz onnistui tehtävässään hyvin ja sai kitkettyä korruptoituneita virkamiehiä virastosta. Hyvästä alusta huolimatta Hayesille tuli pian ongelmia intiaanien kanssa, kun Grantin presidenttikaudella määrätyt nez percét- ja ponca-heimojen pakkosiirrot aloitettiin. Nez percét -heimon pakkosiirto johti lopulta lähes puolen vuoden mittaiseen sotaan. Ponca-heimon pakkosiirto sujui rauhanomaisesti, mutta siitä tuli myöhemmin yksi intiaanien oikeuksia ajaneen liikkeen käännekohdista, kun Seisova Karhu -niminen intiaanipäällikkö päätti pakkosiirron jälkeen lähteä hautaamaan matkalla kuolleen poikansa heimon kotiseudulle Dakotaan. Hän kuljetti poikansa ruumista jalkaisin satoja kilometrejä, talvesta huolimatta, kunnes viranomaiset pysäyttivät hänet Nebraskassa. Seisovan Karhun ahdinko herätti valkoisissa paljon myötätuntoa, ja intiaanien oikeuksien puolustajat painostivat Hayesia kieltämään intiaanien pakkosiirrot. Hayes, joka piti itsekin pakkosiirtoja epäoikeudenmukaisina ja ymmärsi niiden aiheuttamat ongelmat, kielsi lopulta pakkomuutot kokonaan. Erityisesti Hayesin nimitystä puoluekokouksessa vastustaneet republikaanit suuttuivat, kun Hayesin suunnitelmat virkamiesten nimitysjärjestelmän uudistamiseksi tulivat julki. Hayes olisi halunnut lopettaa virkamiesten poliittiset nimitykset - jotka olivat Yhdysvalloissa tuohon aikaan tavallisia - ja nimittää virkamiehet pätevyyden perusteella. Puoluekantaan perustuvaa nimitysjärjestelmää pidettiin korruptoituneena, koska viran saanut virkamies lahjoitti tavallisesti 2-7 % palkastaan suoraan puolueelleen. Kesäkuussa 1877 Hayes antoi määräyksen, joka kielsi kaikki poliittiset virkanimitykset ja rajoitti virkamiesten työskentelyä puolueiden hallinnossa ja kokouksissa. Hayesin käskyn näkyvin vastustaja oli New Yorkin senaattori Roscoe Conkling, jonka mukaan Hayes oli pakottanut kaksi New Yorkin tullikamarin parasta virkamiestä, joista toinen sattui olemaan tuleva presidentti Chester Arthur, eroamaan pelkästään symbolisena eleenä poliittisia nimityksiä vastaan. Virkamiesten lisäksi Hayes nimitti myös omat ministerinsä ansioiden mukaan, ja heistä yksi oli entinen etelävaltiolainen ja toinen loikannut liberaalirepublikaaniseen puolueeseen. Tämän takia monet republikaanit olivat tyytymättömiä Hayesin ministerivalintoihin. Hayesin presidenttikausi oli kansantalouden osalta ongelmallinen. Yhdysvaltain talous oli kärsinyt huomattavasti sisällissodan takia, ja pitkä lama oli ajanut ihmisiä työttömiksi. Kesällä 1877 spontaanisti alkanut suuri rautatielakko muuttui pian veriseksi, kun Pennsylvanian ja Marylandin puolisotilaalliset joukot ottivat yhteen mellakoitsijoiden kanssa. Pennsylvanian rautatieyhtiön johtaja Tom Scott pyysi Hayesia lähettämään liittovaltion joukkoja pysäyttämään lakon, mutta Hayes ei halunnut asettua konfliktissa rautatieyhtiön puolelle. Hayes määräsi armeijan ainoastaan tukemaan viranomaisia tilanteissa, joissa nämä eivät enää pystyneet omin voimin pitämään mellakoita kurissa, ja kielsi käyttämästä sotilaita lakkorikkureina. Myös julkinen talous oli kärsinyt sisällissodassa, ja esimerkiksi valtionvelka oli kasvanut 40-kertaiseksi. Sotaa oli rahoitettu laskemalla liikkeelle korkeakorkoisia pitkän aikavälin valtionobligaatioita, jotka piti sodan jälkeen maksaa takaisin. Liittovaltio ei kuitenkaan pystynyt maksamaan lainojaan, joten Yhdysvalloissa otettiin käyttöön uusi raha, joka tunnettiin nimellä "vihreäselkäiset". Vihreäselkäinen raha oli fiat-rahaa, eli sitä ei ollut sidottu sisällissotaa edeltäneen rahan tapaan mihinkään jalometalliin, ja siksi sen arvo laski nimellisarvoa pienemmäksi. Velkaantuneet yhdysvaltalaiset, joista valtaosa oli etelävaltioista, olisivat halunneet lisätä vihreäselkäisen rahan määrää, jolloin inflaatio olisi kiihtynyt ja velan todellinen arvo pienentynyt. Velanantajat, joista valtaosa oli pohjoisvaltioista, taas olisivat halunneet palata takaisin kultakantaan, jolloin vihreäselkäisen rahan arvo olisi deflaation myötä noussut takaisin nimellisarvoonsa. Hayes uskoi pitkän laman syntyneen fiat-rahaan siirtymisen seurauksena, minkä takia hän vaati - omista veloistaan huolimatta - paluuta takaisin kultakantaan. Hayes tuki aktiivisesti Specie Resumption Act -lakimuutosta, jonka myötä Yhdysvallat palasi kultakantaan 1. tammikuuta 1879. Samaan aikaan kun Hayes ja valtiovarainministeri John Sherman olivat palauttamassa dollaria kultakantaan, vastustajat yrittivät estää sen ajamalla edustajainhuoneen Missourin ja Ohion edustajien Richard P. Blandin ja William B. Allisonin johdolla läpi Bland-Allison Act -lakiehdotuksen, joka salli hopeakolikoiden lyömisen niin, että niiden arvo suhteessa kultakolikoihin olisi 16:1. Koska kulta oli tuolloin kuitenkin yli 16 kertaa hopeaa arvokkaampaa, uskoivat kultakannan vastustajat hopeakolikoiden syrjäyttävän kultakantaan sidotun rahan. Hayes käytti veto-oikeuttaan lakiehdotuksen hylkäämiseksi, mutta kongressi kumosi sen niin kutsutulla veto-oikeuden ohituksella ja lakiehdotus hyväksyttiin. Laki kuitenkin epäonnistui, sillä hopean hinta laski lakimuutoksen jälkeen merkittävästi, minkä seurauksena kultakolikoiden arvoon sidottujen hopeakolikoiden todellinen arvo laski niiden nimellisarvon alapuolelle, kun taas kultakolikoiden arvo pysyi ennallaan. Lisäksi valtiovarainministeriö, jonka piti lain mukaan ostaa hopeaa vähintään kahdella miljoonalla dollarilla kuukaudessa, rajoitti hopeakolikoiden kysyntää ostamalla hopeaa vain minimimäärän. Ulkopolitiikka Yhdysvaltain ulkopolitiikka oli Hayesin presidenttikaudella melko rauhallista. Ongelmat liittyivät meksikolaisiin rikollisiin, kiinalaisiin siirtolaisiin ja Ranskan yritykseen rakentaa Panaman läpi kulkeva kanava. Meksikolaiset rosvot tulivat usein Yhdysvaltain puolelle, minkä takia Hayes antoi kesäkuussa 1877 armeijalle luvan ajaa rikollisia takaa tarvittaessa myös Meksikon rajan yli. Meksikon tuore presidentti Porfirio Diaz ei hyväksynyt maansa suvereniteetin loukkaamista ja määräsi Meksikon armeijan suojelemaan raja-aluetta yhdysvaltalaisilta joukoilta. Tilanne ratkesi kuitenkin rauhanomaisesti, kun Diaz suostui neuvottelujen jälkeen auttamaan Yhdysvaltoja rosvojen kiinnisaamisessa. Ryöstely loppui vuoteen 1880 mennessä, jolloin Hayes kumosi armeijalle antamansa luvan tunkeutua rajan yli. Yhdysvaltoihin oli Kalifornian kultaryntäyksen alettua muuttanut valtava määrä kiinalaisia siirtolaisia, jotka suostuivat työskentelemään pienemmillä palkoilla kuin yhdysvaltalaiset. Varsinkin vuoden 1873 paniikin jälkeen tämä herätti suuttumusta yhdysvaltalaisissa, jotka kokivat kiinalaisten vievän heidän työpaikkansa. Tiukentuneet asenteet johtivat lopulta siihen, että Kalifornia päätti rajoittaa merkittävästi kiinalaisten maahantuloa ja elämää Kaliforniassa. Kalifornian päätös oli ristiriidassa Yhdysvaltain perustuslain ja kiinalaisten vapaan maahantulon sallineen Burlingamen sopimuksen kanssa, minkä takia Hayesin hallinto esti lakimuutosten täytäntöönpanon. Kalifornialaisten painostuksen takia Hayes päätti kuitenkin neuvotella Kiinan kanssa uudelleen. Uudessa sopimuksessa, joka ratifioitiin hieman Hayesin kauden päättymisen jälkeen, kiinalaisten maahantulo sallittiin edelleen mutta Yhdysvalloille annettiin oikeus rajoittaa sitä tarvittaessa. Lisäksi uudessa sopimuksessa sovittiin muun muassa, että oopiumia ei saanut enää kuljettaa Kiinasta Yhdysvaltoihin tai toisinpäin. Vuonna 1878 Chacon alueen hallinnasta kiistelleet Paraguay ja Argentiina päättivät antaa kiistansa Yhdysvaltojen ratkaistavaksi. Argentiina oli yhdessä Brasilian kanssa valloittanut muutamaa vuotta aiemmin ison osan Paraguaysta kolmoisliiton sodassa ja Chacon alueen menettäminen olisi vienyt yli puolet Paraguayn jäljellä olevasta maa-alueesta. Yhdysvallat päätti kiistan Paraguayn eduksi ja osapuolet tyytyivät ratkaisuun. Yhdysvaltoja kiista ei juuri kiinnostanut, sillä se annettiin Yhdysvaltain ulkoministeriössä tavallisen virkamiehen ratkaistavaksi, eikä Hayes ilmeisesti tehnyt muuta kuin allekirjoitti valmiin esityksen. Paraguaylle päätös oli kuitenkin suuri helpotus ja Hayes sai maassa maineen suurena sankarina. Suezin kanavan rakentanut ranskalainen Ferdinand de Lesseps ryhtyi vuonna 1879 valmistelemaan hanketta, jonka tarkoituksena oli rakentaa kanava Panamaan. Monroen opin hengessä Hayes suhtautui hankkeeseen epäluuloisesti ja julisti, että Panamankannaksen läpi kulkevan kanavan pitää olla Yhdysvaltain hallinnassa tai siellä ei saa olla kanavaa ollenkaan. Hayesin jyrkästä vastustuksesta huolimatta Ranska jatkoi kanavahanketta de Lessepsin johdolla, mutta se epäonnistui myöhemmin. Panaman kanava saatiin rakennettua lopulta vasta vuonna 1912, jolloin se Hayesin vaatimuksen mukaisesti oli Yhdysvaltain hallinnassa.. Viimeiset vuodet ja kuolema Hayes ei vaalilupauksensa mukaisesti pyrkinyt enää toiselle presidenttikaudelle vaan vetäytyi politiikasta kautensa päätyttyä vuonna 1881. Hänen seuraajakseen nousi James Garfield, joka murhattiin vain puoli vuotta virkaanastujaisten jälkeen. Jätettyään Valkoisen talon Hayes muutti perheensä kanssa takaisin vanhalle Spiegel Grove -kotitilalleen Fremontiin. Fremontissa Hayes toimi aktiivisesti vankila- ja koulutusjärjestelmän uudistamisen puolesta. Hänestä tuli eläkkeellä kuolemantuomion vastustaja, joka uskoi rikollisuuden johtuvan ihmisten köyhyydestä ja epätoivosta. Julkisin varoin kustannettu koulutusjärjestelmä olisi hänen mielestään taannut kaikille yhdysvaltalaisille tasa-arvoiset lähtökohdat elämään. Hayes yrittikin parantaa erityisesti etelävaltioiden nuorten mustien miesten koulutusmahdollisuuksia muun muassa rahastojen avulla. Hayes toimi kolmessa yliopistossa, Ohio Wesleyanissa, Western Reservessa ja Ohio Statessa, luottamustehtävissä ja oli mustien koulutusta parantamaan pyrkineen Slater Fund -yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Vuonna 1883 Hayesista tuli uudelleenorganisoidun National Prison Reform Association -yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja, ja seuraavat lähes kymmenen vuotta hän kiersi ympäri Yhdysvaltoja puhumassa erilaisista poliittisista uudistuksista. Lucy Hayesin kuoltua aivoinfarktiin kesäkuussa 1889 Rutherford Hayes vietti paljon aikaa ainoan tyttärensä Fannyn kanssa. Hän sairastui vakavaan sydäntautiin tammikuussa 1893 ollessaan liikeasioilla Clevelandissa. Hayes pyysi poikaansa Webb Hayesia saattamaan hänet takaisin kotitilalleen Fremontiin, jossa hän kuoli 70-vuotiaana 17. tammikuuta 1893. Hayesin hautajaissaattuetta johti vastavalittu presidentti Grover Cleveland sekä silloinen Ohion kuvernööri ja Hayesin palvelustoveri William McKinley. Hayesin kuoleman jälkeen Webb Hayes perusti Fremontiin yhden Yhdysvaltain ensimmäisistä presidentin kirjastoista. Yksityiselämä Hayes meni naimisiin Lucy Ware Webbin kanssa vuonna 1852. Webb oli 18-vuotiaana valmistunut naisille suunnatusta Cincinnatin Wesleyan Female College -collegesta. Naisen valmistuminen collegesta oli tuohon aikaan vielä harvinaista, ja Webb olikin ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, jolla oli college-tutkinto. Hayes ja Webb saivat yhteensä kahdeksan lasta, joista viisi selvisi aikuisikään asti. Hayes piti itseään kristittynä muttei koskaan liittynyt virallisesti mihinkään kirkkokuntaan. Hänen vaimonsa oli kuitenkin metodisti, ja he kävivät yhdessä metodistikirkossa. Myöhempiä arvioita Nykyään Hayes on Yhdysvalloissa melko tuntematon presidentti, eikä hänen presidenttinä ajamiaan muutoksia juurikaan arvosteta. Presidenttien suorituksia arvioivilla listoilla Hayes on yleensä hieman keskitason alapuolella. Esimerkiksi Wall Street Journalin vuonna 2000 julkaisemalla listalla, jossa 78 historia, politiikan ja lakitieteiden akateemikkoa pisteytti kaikki siihenastiset 39 presidenttiä, Hayes oli sijalla 22 ja hänet arvioitiin keskimääräiseksi (average). C-SPAN-televisiokanavan vuosituhannen vaihteessa historiantutkijoiden vastausten pohjalta tekemällä listalla Hayes oli vielä kaksi sijaa alempana. Paraguayssa Hayesia pidetään yhä suurena sankarina, vaikka Hayesin todellinen rooli Chacon kiistassa olikin lähes olematon. Hayesilla on Paraguayssa muun muassa nimikkodepartementti ja 12. marraskuuta – Chacon luovuttamisen vuosipäivä – on osassa maata Hayesin kunniaksi yleinen vapaapäivä. Hayesin valtavan suosion takia paraguaylaiset usein yllättyvät kuullessaan, että Yhdysvalloissa Hayes on lähes tuntematon henkilö. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Rutherford B. Hayes Valkoinen talo 99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat Ohion kuvernöörit Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet Yhdysvaltain presidentit Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot Vuonna 1822 syntyneet Vuonna 1893 kuolleet


source: wikipedia

text: Richard Milhous Nixon (9. tammikuuta 1913 Yorba Linda, Kalifornia, Yhdysvallat – 22. huhtikuuta 1994 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja Yhdysvaltain 37. presidentti (1969–1974). Hän on ainoa Yhdysvaltain presidentti, joka on eronnut virastansa kesken kauden. Tämä tapahtui monimutkaisen Watergate-skandaalivyyhden seurauksena. Oikeustieteellisen koulutuksen saanut Nixon toimi ennen presidenttiyttään kongressin edustajainhuoneen jäsenenä (1947–1950) ja Kalifornian osavaltion senaattorina (1950–1953) sekä Yhdysvaltain 36. varapresidenttinä Dwight D. Eisenhowerin aikana (1953–1961). Hän hävisi vuoden 1960 presidentinvaalit niukasti John F. Kennedylle ja vetäytyi väliaikaisesti politiikasta, mutta teki paluun saman vuosikymmenen lopulla ja voitti vuoden 1968 presidentinvaalit. Nixonin presidenttikausien suurin haaste oli hänen edeltäjiensä aloittama Vietnamin sota, joka päättyi Yhdysvaltain osalta vuoden 1973 aseleposopimukseen ja amerikkalaisten sotilaiden vetämiseen pois maasta. Ulkopolitiikassa Nixon pyrki lähentämään Yhdysvaltain välejä kommunistiseen maailmaan ja teki historialliset valtiovierailut Pekingiin ja Moskovaan vuonna 1972. Sisäpolitiikassa hän joutui kamppailemaan taloudellisten ongelmien kanssa. Hän oli aktiivisesti mukana syövänvastaisissa toimissa ja ympäristönsuojelussa. Nixon tuki perustuloa lapsiperheille ja alensi äänestysikää 18:aan. Nixon valittiin ylivoimaisella enemmistöllä toiselle kaudelle vuoden 1972 presidentinvaaleissa, mutta hän sotkeutui heti toisen kautensa aluksi Watergate-skandaaliin, joka johti lopulta hänen eroonsa presidentin virasta. Hänen seuraajansa Gerald Ford armahti hänet kaikista rikoksista, mikä aiheutti runsaasti pahaa verta kansalaisten keskuudessa ja johti Fordin suosion rajuun laskuun. Elämä ennen julkista uraa Richard Milhous Nixon syntyi 1913 Yorba Lindan pikkukaupungissa Los Angelesin eteläpuolella. Hän oli toiseksi vanhin Francis ja Hannah Nixonin viidestä pojasta. Richardin syntymän aikoihin perhe viljeli omistamaansa pientä sitruunaviljelmää Yorba Lindassa, myöhemmin heillä oli sekatavarakauppa läheisessä Whittierin kaupungissa. Nixonit olivat kveekareita, ja Richard sai kotonaan tiukan uskonnollisen kasvatuksen. Richard Nixon valmistui high schoolista kurssinsa parhain arvosanoin ja olisi saanut paikan Yalen tai Harvardin yliopistoon, mutta vanhemmilla ei ollut varaa lähettää häntä opiskelemaan toiselle puolelle Yhdysvaltoja. Sen sijaan Nixon aloitti opinnot kalifornialaisessa Whittier Collegessa, ja jatkoi sieltä Duke University School of Lawiin, maineikkaaseen lakikouluun Pohjois-Carolinassa. Valmistuttuaan yliopistosta Nixon palasi Kaliforniaan ja työskenteli asianajajana. Vuonna 1940 hän vei vihille opettaja Patricia Ryanin. Avioliitto kesti Pat Nixonin kuolemaan 1993 asti. Pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä, Tricia ja Julie. Julie meni vuonna 1968 naimisiin Dwight D. Eisenhowerin pojanpojan kanssa. Toisessa maailmansodassa Nixon palveli laivastoupseerina eteläisellä Tyynellämerellä. Kongressin jäsen ja varapresidentti Nixon lähti mukaan valtakunnanpolitiikkaan toisen maailmansodan veteraanina, kuten monet muutkin aikalaisensa. Hänet valittiin vuonna 1946 kongressin edustajainhuoneen jäseneksi republikaanien ehdokkaana. Nixon istui edustajainhuoneessa vuoteen 1950, jolloin hän nousi senaattiin toisena Kalifornian osavaltion senaattorina. Kongressiaikanaan Nixon toimi aktiivisesti edustajainhuoneen epäamerikkalaista toimintaa tutkineen komitean (Un-American Activities Committee) jäsenenä. Nixon hyödynsi antikommunismia uransa edistämisessä ja osallistui näkyvästi komitean järjestämiin kommunisteiksi epäiltyjen henkilöiden kuulusteluihin. Tämä toi hänelle elinikäisiä vastustajia mediaan. Vuonna 1952 republikaanien presidenttiehdokas Dwight D. Eisenhower valitsi senaattori Richard Nixonin varapresidenttiehdokkaakseen. Vaalitaistelun aikana Nixonia syytettiin kampanjarahojen väärinkäytöstä, johon tämä vastasi pitämällä näyttävän ja emotionaalisen televisiopuheen. Puheessaan Nixon antoi yksityiskohtaisen selvityksen taloudellisesta tilanteestaan ja maalasi itsestään ja perheestään kuvan vaatimattomina ja säästäväisinä sekä haastoi demokraattien presidenttiehdokkaan Adlai Stevensonin antamaan vuorostaan samanlaisen selvityksen. Nixonin puhe oli ensimmäisiä merkittäviä tapauksia, joissa poliitikko käytti televisiota vedotakseen suoraan kansaan. Nixon nousi varapresidentiksi 1952 ja uusi paikkansa 1956. Hän onkin ainoa henkilö Yhdysvaltain historiassa, joka on valittu kahdesti varapresidentiksi ja kahdesti presidentiksi. Vaikka varapresidentin virkaan ei kuulunut todellista valtaa vaan lähinnä muodollisia ja seremoniallisia tehtäviä, Nixon piti näkyvää profiilia koko kahdeksanvuotisen kautensa ajan. Hän toimi presidentin sijaisena Eisenhowerin sairauslomien aikana, tämä järjestely kirjattiin myöhemmin perustuslakiin. Varapresidenttikauden kuuluisin tapaus sattui vuonna 1959 Moskovassa Yhdysvaltoja esitelleen suurnäyttelyn avajaisissa, jossa Nixon ja Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov ajautuivat julkiseen väittelyyn kapitalistisesta ja kommunistisesta järjestelmästä. Näyttelyyn oli pystytetty mallitalo, jollaiseen esittelytekstien mukaan jokaisella yhdysvaltalaisella oli varaa ja jonka keittiö oli varustettu viimeisimmillä kodinkoneilla. Nixonin ja Hruštšovin väittely tapahtui talon keittiössä: Nixon käytti kodinkoneita esimerkkinä siitä, miten Yhdysvallat kehittää aseiden ja ydinpommien lisäksi myös ihmisiä hyödyttävää teknologiaa, kun taas Hruštšov piti koneita ylellisyysesineinä ja tiedusteli onko amerikkalaisilla myös kodinkone, joka ”tunkee ruoan heidän kurkuistaan alas”. Presidentinvaalit 1960 ja 1968 Nixon valittiin republikaanien ehdokkaaksi vuoden 1960 presidentinvaaleihin, vastustajanaan demokraattien John F. Kennedy. Hän oli ensimmäinen varapresidentti, joka käytti virkaa ponnahduslautana presidenttiyden tavoittelemiseen. Nixon vetosi kampanjassaan pitkään poliittiseen kokemukseensa ja markkinoi itseään Eisenhowerin työn jatkajana, kun taas Kennedy vaati maan johtoon ”uutta verta” ja syytti Eisenhowerin-Nixonin hallintoa ulkopoliittisesta pehmeydestä. Nixonin asemia haittasi se, että hänen ja Eisenhowerin välit olivat pitkän yhteistyön aikana tulehtuneet, eikä istuva presidentti tukenut avoimesti varapresidenttinsä kampanjaa. Kun Eisenhowerilta kysyttiin, mihin tärkeisiin poliittisiin päätöksiin Nixon oli viimeisen kahdeksan vuoden aikana osallistunut, tämä vastasi: ”Antakaa viikko aikaa, niin yritän keksiä yhden.” Vaalitaistelu oli erittäin tiukka, ja lopulta Nixon hävisi vaalit Kennedylle vain 100 000 äänen erolla. Vaalien rehellisyydestä keskustellaan edelleen. Vaalien tulosta pidetään myös ensimmäisenä televisioväittelyssä ratkenneena: raikkaanoloinen meikattu Kennedy vaikutti televisiossa energisemmältä kuin hikoilevan oloinen meikkaamaton Nixon. Kaksi vuotta myöhemmin 1962 Nixon pyrki kotiosavaltionsa Kalifornian kuvernööriksi, mutta hän hävisi demokraatti Pat Brownille. Hävittyään vaalit Nixon piti lehdistötilaisuuden, jossa hän ilmoitti jättävänsä politiikan ja julisti lehdistölle että ”teillä ei ole enää Dick Nixonia potkittavananne” (”You don’t have Dick Nixon to kick around any more”). Nixon muutti New Yorkiin ja työskenteli menestyvän asianajotoimiston osakkaana. Ero politiikasta ei kuitenkaan kestänyt kauan. Vuoden 1966 kongressivaaleissa hän kampanjoi ympäri maata republikaanien puolesta, ja vuoden 1968 presidentinvaalien alla hän voitti helposti puolueensa esivaalin. Nixonin voittoa varsinaisissa presidentinvaaleissa 1968 siivitti demokraattisen puolueen hajanaisuus. Istuva demokraattipresidentti Lyndon B. Johnson luopui jatkokauden tavoittelusta epäsuosionsa vuoksi ja ilmoitus jakoi puolueen pahasti. Demokraattien ehdokkaaksi vaikean esivaalitaistelun jälkeen valittu Hubert Humphrey ei missään vaiheessa nauttinut koko puoluekentän tukea. Lisäksi itsenäisenä ehdokkaana presidentiksi pyrkinyt George Wallace söi hänen kannatustaan etenkin perinteisesti demokraatteja äänestäneissä etelävaltioissa. Vaalikampanjassaan Nixon ilmoitti edustavansa yhdysvaltalaisten ”hiljaista enemmistöä”, tavallisia konservatiivisia amerikkalaisia, jotka vastustivat hippiliikettä ja sodan vastaista radikalismia. Hänen tärkein vaalilupauksensa oli lopettaa Vietnamin sota, joka oli alkanut Johnsonin presidenttikaudella ja oli tärkein syy tämän epäsuosioon, ja tuoda maalle ”kunniallinen rauha” (”Peace with honor”). Tästä huolimatta Nixon ei kampanjansa aikana tarkemmin selittänyt, millaisin keinoin hän aikoi Vietnamin konfliktiin puuttua. Demokraatit ja lehdistö alkoivat puhua Nixonin ”salaisesta suunnitelmasta”. Presidenttiys Sisäpolitiikka Tuomarinimitykset Nixon otti välittömästi edeltäjiään suuremman roolin tuomarien nimittämisessä korkeimpaan oikeuteen ja liittovaltion alempiin oikeusasteisiin. Hän halusi nimittää tuomareita, jotka noudattivat perustuslain ohjeita kirjaimellisesti eikä omien näkemystensä mukaisesti. Hän sai jo ensimmäisenä vuonnaan tilaisuuden nimittää korkeimpaan oikeuteen kaksi konservatiivista tuomaria eronneiden liberaalien tilalle. Toisen kohdalla senaatti pakotti Nixonin tosin vaihtamaan ehdokastaan kahdesti. Ennennäkemättömän kiistanalainen tapaus heikensi Nixonin ja kongressin välejä, ja samaan aikaan Nixonin kansansuosiokin laski. Palkka-armeijaan siirtyminen Nixon kannatti Yhdysvaltain siirtymistä pelkään vapaaehtoiseen palkka-armeijaan Vietnamin sodan päättymisen jälkeen. Hän perusteli kantaansa armeijan tason nostamisella ja yksilönvapaudella. Hyvinvointivaltion uudistaminen Nixon pyrki uudistamaan toimeentuloa julkaisemalla vuonna 1969 toimeentulon uudistusohjelmansa. Siinä toimeentulotuen saajat pakotettaisiin töihin, mutta valtio subventoisi pientuloisten työläisten palkkoja, ja osavaltioiden valtaa määritellä köyhille annetun tuen määrää vähennettäisiin. Uudistus pyrki myös parantamaan kahden vanhemman perheiden sosiaaliturvaa. Senaatti kuitenkin kaatoi esityksen. Vuonna 1971 Nixon antoi sairausvakuutusesityksen, jossa kaikki työnantajat velvoitettiin ottamaan sairausvakuutus työntekijöilleen. Kongressi ei koskaan hyväksynyt esitystä, vaikka Nixon toisti sen seuraavina vuosina vielä kahdesti. Nixonin esitys lisätä osavaltioiden ja kuntien valtaa sosiaalipalvelujen organisoinnissa kuitenkin hyväksyttiin. Ympäristöasiat Nixon loi suuren määrän ympäristösuojeluun tähtääviä lakeja demokraattien kanssa ja kanavoi enemmän varoja ympäristönsuojeluun kuin kukaan edeltäjistään. Vuonna 1970 perustettiin ympäristövirasto. Liittovaltio alkoi käydä saastuttavien yritysten kimppuun oikeusistuimissa, ja Nixon ohjasi uusia varoja Evergladesin luonnonpuiston kunnostamiseen. Vuonna 1970 jokaiseen liittovaltion rakennusprojektiin määrättiin pakolliset ympäristöarviot, ja samana vuonna autojen hiilipäästöjä rajoitettiin. Talous Nixonin aikana työttömien määrä kasvoi, inflaatio kiihtyi, ja bruttokansantuotteen kasvu hidastui. Monet Yhdysvaltain talouden ongelmista Nixon joutui perimään edeltäjiltään, ja budjettialijäämään vaikutti etenkin Vietnamin sota. Aluksi Nixon vaati menokuuria ja verojen pitämistä korkeina inflaation kurissa pitämiseksi. Vuonna 1970 kongressi valtuutti Nixonin säätelemään valtion tasolla hintoja, vuokria ja palkkoja, minkä hän tekikin seuraavana vuonna. Hän myös irrotti Yhdysvaltain dollarin kansainvälisestä kurssisäätelystä asettaen dollarin kellumaan ja devalvoitumaan maan viennin piristämiseksi. Toimilla oli lyhyen aikavälin vaikutusta, ja hintasääntelyä jatkettiin tammikuuhun 1973 saakka. Samalla öljyn kulutus ja tuonti kasvoivat. Syksyn 1973 öljykriisi pakotti Nixonin säätelemään maan energiankulutusta. Vastustajien vakoilu Nixon määräsi kesällä 1971 murron entisen puolustusministerin avustajan Daniel Ellsbergin psykiatrin tiloihin Ellsbergin tehtyä tietovuodon, jossa paljastettiin Yhdysvaltain tavoite Kiinan vaikutusvallan patoamisesta Vietnamin sodan kautta. Nixon määräsi myös senaattori Edward Kennedyn vakoilemisen, sillä hän piti Kennedyä vastaehdokkaanaan seuraavissa presidentinvaaleissa. Myös erästä Nixonin vihollisenaan pitämää toimittajaa vakoiltiin. Ulkopolitiikka Nixon saavutti ulkopolitiikassaan enemmän menestystä kuin sisäpolitiikassaan. Nixon oli varapresidenttinä matkustellut paljon ulkomailla, ja ulkopolitiikka ei herättänyt kansalaisissa yhtä paljon intohimoja kuin maan sisäiset kysymykset. Kansainvälisissä suhteissa Nixon arvosti jatkuvuutta ja pysyvyyttä. Nixonin aloitteita sekä Neuvostoliittoon että erityisesti kommunistiseen Kiinaan pidetään yleisesti hänen tärkeimpinä liennytystä tukeneina ulkopoliittisina tekoinaan. Nixon aloitti helmikuussa 1969 Euroopan-kiertueen, jolla hän pyrki muun muassa suoristamaan puolustusliitto Naton rivejä. Nixon julisti heinäkuussa 1969 niin sanotun Nixonin doktriinin. Sen tarkoituksena oli ylläpitää vanhoja liittolaissuhteita Aasiassa ja aloittaa samalla realistisempi aikakausi ulkopolitiikassa. Yhdysvallat lähtisi vastaisuudessa sotilasoperaatioihin vain kun sen kansalliset edut olivat uhattuina. Vietnamin sota Nixonin suurin ulkopoliittinen haaste oli Vietnamin sota, johon Yhdysvallat oli ajautunut koko ajan syvemmin 1960-luvun aikana. Maaliskuussa 1968 Nixon antoi hyväksyntänsä Kambodžan pommituksille vietnamilaisten huoltoreittien tuhoamiseksi. Tämä kansainvälisen oikeuden vastainen sotatoimi saatiin pidettyä pitkään salassa. Kesäkuussa 1969 Nixon sopi Etelä-Vietnamin kanssa yhdysvaltalaisjoukkojen vähittäisestä poistumisesta, josta vastineeksi hän lupasi vietnamilaisille taloudellista ja sotilaallista tukea. Nixon kritisoi syksyllä 1969 julkisuudessa sodanvastustajia, jotka vaativat tulitaukoa Vietnamiin. Kulisseissa Nixonin luottomies ulkoministeri Henry Kissinger aloitti salaiset rauhanneuvottelut pohjoisvietnamilaisten kanssa. Samaan aikaan Nixon määräsi maajoukkojen lähettämisestä Kambodžaan. Kongressi vei operaatiolta kuitenkin rahoituksen, ja joukot joutuvat poistumaan. Samalla kongressi kielsi myös Kambodžan pommitukset. Sodanvastaiset protestit kiihtyivät entisestään. Poliisi ja kansalliskaarti hajottivat säännönmukaisesti väkivalloin rauhallisia mielenosoituksia. Pahimmissa tapauksissa yhteenotot johtivat kuolonuhreihin, kuten Kentin valtionyliopistossa Ohiossa 4. toukokuuta 1970 tapahtuneessa verilöylyssä, jossa neljä opiskelijaa sai surmansa ja yhdeksän haavoittui kansalliskaartin avattua tulen rauhanomaisesti mieltään osoittanutta opiskelijajoukkoa kohti. Tällaiset tapahtumat voimistivat entisestään sodanvastaista mielialaa maassa ja Nixonin hallituksen oli lopulta aloitettava niin sanottu vietnamisointi eli yhdysvaltalaisten joukkojen korvaaminen etelävietnamilaisilla. Tammikuussa 1971 Nixon julisti, että Vietnamin sota oli päättymässä, vaikka Pohjois-Vietnam ei ollutkaan suostunut rauhansopimukseen. Nixon määräsi uusia pommituksia, mutta senaatti ei hyväksynyt sitä vaan vaati kaikkien yhdysvaltalaisten vetäytymistä Vietnamista. Nixon ei myöskään tarttunut Kissingerin neuvottelemaan sopimukseen pohjoisvietnamilaisten kanssa vaan uskoi saavansa sopimukseen paremmat ehdot toisella presidenttikaudellaan jos voittaisi vaalit selvästi. Vetäytymisprosessi vietiin loppuun vuonna 1973, kun Yhdysvallat virallisesti vetäytyi Etelä-Vietnamista. Suhteet Kiinaan Washingtonin ja Pekingin suhteiden jää alkoi murtua huhtikuussa 1971, kun yhdysvaltalainen pöytätennisjoukkue kutsuttiin Kiinaan. Tapausta alettiin nimittää ”ping pong -diplomatiaksi”. Nixon ilmoitti vuonna 1971 haluavansa solmia diplomaattiset suhteet Kiinan kansantasavaltaan ja ilmoitti pian matkustavansa Kiinaan valtiovierailulle. Matka tapahtui Vietnamin sodan yhä riehuessa ja toisaalta Kiinan ja Neuvostoliiton rajakiistojen yhä kärjistyessä. Nixon saapui Kiinaan 21. helmikuuta 1972. Hän oli ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti, joka vieraili maassa. Hänen mukanaan oli puoliso Pat Nixon sekä neuvonantaja Henry Kissinger. Samalla Nixon hyväksyi Kiinan ottamisen YK:n jäseneksi vuonna 1971, ja Yhdysvaltain liittolainen Taiwan joutui luovuttamaan turvallisuusneuvostopaikkansa mannerkiinalaisille. Ajoitus oli hyvä, sillä Vietnamin rauhanneuvottelut käynnistyivät vuonna 1972. Pekingin lentokentällä oli Nixonia tapaamassa ulkoministeri Zhou Enlai. Nixon tapasi myös puhemies Mao Zedongin, jolle hän totesi että on vain yksi Kiina ja se on Kiinan kansantasavalta. Kiinan vierailunsa aikana Nixon vieraili muun muassa Kiinan muurilla ja Shanghain satamakaupungissa. Taiwanissa Nixonin vierailua kommunistiseen Kiinaan protestoitiin äänekkäästi. Suhteet Neuvostoliittoon Nixon vieraili Moskovassa vuonna 1972 ja allekirjoitti neuvostoliittolaisten kanssa kymmenen sopimusta, joista merkittävimpiä olivat ydinaseita rajoittava SALT I sekä Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton suhteita määrittävä muistio. Muu maailma Nixonin hallinto pyrki tekemään rauhan myös Lähi-itään. Hänen ulkoministerinsä mukaan nimetyn Rogersin suunnitelman torjuivat kuitenkin sekä Israel että Neuvostoliitto. Ulkoministeri Kissinger toimi välittäjänä Jom kippur -sodan jälkeisissä rauhanneuvotteluissa Israelin ja arabien välillä. Latinalaisessa Amerikassa Nixonin hallinto pelkäsi kommunistista vallankumousta ja auttoi Chilen marxistisen presidentin Salvador Allenden aseman heikentämisessä. Nixonin hallitusten tärkeimmät ministerit Uudelleenvalinta 1972 Nixon löi vuoden 1972 presidentinvaaleissa vastaehdokkaansa demokraattien George McGovernin selvästi. Nixon vetosi etenkin traditionalisteihin, jotka vastustivat muutoksen kannattajia ja vähemmistöjen oikeuksien ajajia. Näiden vaalien myötä syveni Yhdysvaltain politiikan vastakkainasettelu. Watergate-skandaali ja ero Nixonin uudelleenvalitsemiskampanja vuoden 1972 vaaleissa johti lopulta hänen eroonsa virastaan ensimmäisenä Yhdysvaltain presidenttinä. Huolimatta Nixonin jatkuvasta etumatkasta demokraattien ehdokkaaseen George McGoverniin hänen kampanjahenkilökuntaansa kuuluvia miehiä murtautui demokraattipuolueen päämajaan kesäkuussa 1972. Heidän jäätyään tästä kiinni sai alkunsa niin sanottu Watergate-skandaali, johon liittyneiden Nixonin valehtelun, rikostutkintamateriaalin tuhoamisen, tutkinnan tahallisen viivästyttämisen (todistusaineisto nauhalla) ja suoranaisten rikosten seurauksena Nixon joutui eroamaan. Agnew oli joutunut eroamaan omien rikossyytöstensä johdosta, ja hänen tilalleen varapresidentiksi oli nimitetty Gerald Ford. Nixonin erottua Ford nousi presidentiksi ja armahti Nixonin kaikista mahdollisista rikoksista. Nixon ja Suomi Nixon vieraili Suomessa huhtikuussa 1965. Matkan tarkoituksena oli hankkia suomalaista asiantuntemusta erään yhdysvaltalais-kanadalaisen paperinjalostusyrityksen käyttöön. Suomen presidentti Urho Kekkonen tapasi Nixonin Yhdysvaltoihin heinäkuussa 1970 tekemällään valtiovierailulla. Nixonin perintö Nixonin ensimmäinen merkittävä eroamisen jälkeinen julkinen esiintyminen tapahtui 23. maaliskuuta 1977 kun BBC:n toimittaja David Frost haastatteli Nixonia kaksi tuntia päivässä, kolmen päivän aikana. Nauhoitus tapahtui Kaliforniassa sijaitsevassa yksityishuvilassa. Se lähetettiin Yhdysvalloissa sarjana. Erottuaan presidentinvirasta Nixon kirjoitti yhdeksän kirjaa, joissa hän analysoi muun muassa asevarustelua ja ulkopoliittista tilannetta. Viimeinen kirja Beyond Peace ilmestyi vain pari viikkoa ennen Nixonin kuolemaa. Nixon kuoli 22. huhtikuuta vuonna 1994 New Yorkissa olevassa sairaalassa ollessaan 81-vuotias. Hän oli saanut 18. huhtikuuta halvauksen. Nixonin kuolema käynnisti uudelleenarvioinnin hänen presidenttikaudestaan. Uuskonservatiivit näkivät hänessä väärinymmärretyn sankarin, vastustajien pitäessä Nixonia edelleen rikollisena, joka oli turmellut Yhdysvaltain presidentti-instituution. Nixonin hautajaisten yhteydessä korostettiin ensin mainittua tulkintaa: hänet haudattiin juhlallisin menoin kaikkien elossa olleiden presidenttien läsnä ollessa. Hänen hautakiveensä kirjoitettiin lainaus hänen ensimmäisestä virkaanastujaispuheestaan: "The greatest honor history can bestow is the title of peacemaker." – "Suurin kunnianosoitus, jonka jälkipolvet voivat antaa, on rauhantekijän arvonimi." Nixonin persoonallisuutta on usein arvioitu kriittisesti, ja persoonallisuudella on arvioitu olleen vaikutusta hänen työhönsä ja sitä kautta historiaan. Monet Nixonin vastustajat pitivät Nixonia jo tämän uran varhaisista vaiheista alkaen manipuloivana konnana, ja Watergate-kriisin jälkeen tämä käsitys yleistyi. Nixonin hallinnon laittomuuksien taustalla on väitetty olleen Nixonin kokema turvattomuuden ja alemmuuden tunne sekä pelko juonittelujen kohteeksi joutumisesta. Nixonia on myös luonnehdittu aggressiiviseksi ja epäempaattiseksi. Nixonin retoriikka vastustajiaan kohtaan oli kovaa, ja etenkin Watergate-skandaalin yhteydessä työtoverit kuvasivat hänen käyttäytymisensä muuttuneen yhä aggressiivisemmaksi ja sekavammaksi. Watergate-skandaalin paljastaneen toimittaja Bob Woodwardin mukaan Nixon oli "vainoharhainen narsisti", joka otti kaiken henkilökohtaisesti eikä ollut kiinnostunut mistään suuremmasta päämäärästä. Nixon oli introvertti, joka hakeutui mielellään yksinäisyyteen ja rauhaan. Nixonin ystävien mukaan Nixon oli herkkä ja ujo ihminen, joka joutui olemaan politiikassa kova. Presidentti Richard Nixon on populaarikulttuurissa suosittu viittausten kohde; hänen hahmonsa on nähty useita kertoja muun muassa piirrossarja Futuramassa. Säveltäjä John Adamsin ooppera Nixon Kiinassa kuvaa edellä mainittua vuoden 1972 valtiovierailua. Vuonna 1987 kantaesitetty ooppera on yksi modernin oopperan suosituimmista. Se on esitetty myös Suomen kansallisoopperassa. Kirjallinen tuotanto The Challenges We Face: Edited and Compiled from the Speeches and Papers of Richard M. Nixon (1960) Six Crises (1962) RN: The Memoirs of Richard Nixon (1978) The Real War (1980) Johtajuuden profiileja (alkuteos Leaders, 1982) Real Peace (1984) No More Vietnams (1987) 1999: Victory Without War (1988) In the Arena: A Memoir of Victory, Defeat, and Renewal (1990) Seize The Moment: America's Challenge In A One-Superpower World (1992) Beyond Peace (1994) Katso myös Frost/Nixon Lähteet Viitteet Vuonna 1913 syntyneet Vuonna 1994 kuolleet Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Ryanair on vuonna 1985 perustettu irlantilainen ja Euroopan suurin halpalentoyhtiö. Se on matkustajamäärillä mitattuna myös maailman suurimpia lentoyhtiöitä. Yrityksen kilpailustrategiana on kustannusjohtajuus, mikä on mahdollistanut lentojen hintojen pitämisen alhaisina. Sen tytäryhtiöitä ovat Ryanair UK, Lauda Europe, Buzz ja Malta Air. Yritys on keskittynyt Euroopan sisäisiin lyhyisiin lentoihin. Ryanair aloitti toimintansa perinteisenä täyden palvelun verkostolentoyhtiönä, mutta siirtyi halpalentotoimintamalliin vuonna 1990, jolloin mm. maksuton ruokatarjoilu ja business-luokka lakkautettiin. Yhtiö on operoinut pelkästään Boeing 737 -kalustolla vuodesta 1994. Ryanair käyttää pääasiassa uudehkoja Boeing 737-800 -lentokoneita, joita sillä on käytössään 254 kappaletta, mutta yhtiö aikoo korvata suurimman osan laivastostaan Boeing 737 MAX 200 -koneilla vuoden 2024 joulukuuhun mennessä. Yhtiö on mallin suurin käyttäjä. Yhtiöllä on myös yksi tilauslento- ja koulutuskäytössä oleva Boeing 737-700 -lentokone. Liiketoimintamalli Yritys pyrkii halpoihin hintoihin. Se ei tarjoa lisäpalveluita kuten ilmaista ruoka- ja juomatarjoilua. Lisäksi yhtiö käyttää pieniä, syrjäisiä ja edullisia lentokenttiä, kuten Pariisin Beauvaisia tai Lontoon Stanstedin lentoasemaa. Yrityksen ydinosaaminen perustuu hinnalla operointiin sekä logistiikan hallintaan. Ryanairin vahvuutena pidetään kokemusta halpalentoyhtiönä toimimisesta. Yritykselle tunnusomaisena pidetään myös nykypäivän tietotekniikan hyödyntämistä. Yhtiö esimerkiksi myy lähes kaikki lippunsa matkustajille suoraan Internetin kautta. Yritys on laajentunut nopeasti ja menestyksekkäästi eri puolille Eurooppaa, ja toiminta on pysynyt kannattavana. Reitit ja lentokentät Ryanair liikennöi alkuvuonna 2016 seuraaviin maihin: Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta, Italia, Itävalta, Latvia, Liettua, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Suomi, Tšekki, Tanska, Viro ja Unkari. Tärkein solmukohta liikenteessä on Lontoon Stansted. Suomessa Ryanair aloitti liikennöinnin Tampere-Pirkkalan lentoasemalta, josta oli laajimmillaan lentoja Stanstediin, Milanon lähelle Bergamoon, Saksaan Frankfurt–Hahniin, Riikaan, Dubliniin, Edinburghiin, Malagaan ja Bremeniin, Tukholmaan (Skavsta) sekä Liverpooliin. Vuodesta 2016 lähtien yhtiö on lentänyt Tampereelta vain Saksan Bremeniin ja Unkarin Budapestiin. Kolmella talvikaudella vuosina 2015–2018 yhtiö ei lentänyt Suomesta lainkaan. Vuoden 2010 alkupuolella yhtiö aloitti lennot Lappeenrannasta Düsseldorf-Weezeen. Marraskuussa 2010 yhtiö avasi uuden yhteyden Lappeenrannasta Brysseliin, jossa se käytti noin 60 kilometrin päässä sijaitsevaa Bryssel Charleroi -kenttää. Lappeenranta-Milano-reitti avautui maaliskuussa 2011. Vuonna 2013 Brysselin reitin tilalle tuli eri kohde, Barcelona Girona. Yhtiö lopetti lennot Lappeenrannasta syksyllä 2015. Syksyllä 2017 yhtiö ilmoitti aloittavansa lennot jälleen Lappeenrannasta, tällä kertaa kohteina Ateena ja Milano-Bergamo. Vuotta myöhemmin lokakuussa 2018 yhtiö ilmoitti avaavansa Lappeenrannan lentoasemalta kolmannen yhteyden, Pohjois-Kreikassa sijaitsevaan Thessalonikiin. Yhtiö ilmoitti avaavansa neljännen reitin tammikuussa 2019, kohteena Schönefeldin lentoasema Berliinissä. Uusilla reiteillä lennettiin ensimmäisen kerran huhtikuussa 2019. Näin ollen Lappeenrannasta tuli siihen aikaan Ryanairin eniten Suomessa käyttämä kenttä. Huhtikuussa 2012 yhtiö aloitti liikennöinnin Turusta Lontooseen, Brysseliin, Barcelonaan ja Málagaan, mutta jo muutaman kuukauden kuluttua kaikki Turun reitit oli lopetettu. Marraskuussa 2021 Ryanair aloitti lennot Helsinki-Vantaan lentoasemalta. Yhtiön kohteita ovat Lontoo-Stanstedin lentoasema, Milano-Bergamo, Riika, Varsova, Bryssel (Charleroi), Kaunas, Pariisi (Beauvais) ja Poznaan. Kritiikkiä Ryanair on saanut julkisuutta kiistellyistä hinnankorotuksistaan sekä lisämaksusuunnitelmistaan, joihin kuuluvat muun muassa liikalihavuuslisä ja wc:n käyttömaksu − joka kuitenkin osoittautui vain julkisuustempaukseksi . Aikoinaan Ryanair peri myös lisämaksun lentokentällä tehtävästä lähtöselvityksestä; nykyään lähtöselvitys on tehtävä aina etukäteen eikä ole mahdollinen lentokentällä edes maksua vastaan. Ryanairia kohtaan on esitetty myös kritiikkiä kilpailijoita ja asiakkaita loukkaavasta ja harhaanjohtavasta markkinoinnista, huonosta asiakaspalvelusta, lentäjien tiukoista työjärjestelyistä sekä liian vähällä varapolttoaineella lentämisestä. Laivasto Ryanairin sekä sen tytäryhtiöiden Buzzin, Malta Airin, Lauda Europen ja Ryanair UK:n laivastoihin kuului maaliskuussa 2023 yhteensä 533 lentokonetta. Koneiden keski-ikä oli tuolloin 9,4 vuotta. Ryanairin omaan laivastoon kuului 274 lentokonetta. Lähteet Aiheesta muualla Ryanair.com Ryanair Fanclub Seulonnan keskeiset artikkelit


text: Radon on hajuton, mauton ja väritön radioaktiivinen jalokaasu. Radonin kemiallinen merkki on Rn, järjestysluku 86 ja CAS-numero 10043-92-2. Jalokaasuille tyypillisesti radon ei muodosta normaaleissa olosuhteissa yhdisteitä. Radon syntyy maankuoressa uraanin ja toriumin hajoamistuotteena. Radonin pysyvimmän isotoopin 222Rn puoliintumisaika on 3,8 päivää. Radon aiheuttaa terveyshaittoja rakennuksissa. Suomessa suurimmat radonpitoisuudet löytyvät tyypillisesti Etelä-Suomesta ja Pirkanmaalla harju- ja salpausselkämuodostelmilla sekä Kaakkois-Suomesta. Kohteen radonpitoisuus on aina yksilöllinen ja se selviää ainoastaan mittaamalla. Radonhaittaa esiintyy kaikkialla Suomessa. Radon on luokiteltu karsinogeeniksi ja on tupakoinnin jälkeen toiseksi yleisin keuhkosyövän aiheuttaja. Radon aiheuttaa Suomessa noin 300 keuhkosyöpää vuosittain. Puolet suomalaisten säteilyannoksesta koostuu radonin isotoopista 222Rn. Radonpitoisuutta voidaan kuitenkin aina rakennuksissa vähentää. Kaikki radonkorjaukset ja torjuntatoimet eivät aina toimi ja niissä on aina useita muuttujia. Suomessa on alueita, joissa koulujen, päiväkotien, työpaikkojen ja julkisten tilojen radonpitoisuus on lain mukaan selvitettävä. Ominaisuudet Fysikaaliset ominaisuudet Radon on radioaktiivinen, hajuton ja väritön kaasu. Se on noin kahdeksan kertaa ilmaa raskaampaa (9,73 kg/m3). Radon on nesteenäkin väritöntä, mutta kiinteänä se muuttuu keltaiseksi ja alhaisissa lämpötiloissa punaoranssiksi. Isotoopit Radonin kaikki tunnetut isotoopit ovat radioaktiivisia. Radonilla on kolme luonnostaan syntyvää isotooppia: 219Rn, 220Rn ja 222Rn. 222Rn puoliintumisaika on 3,8 päivää, joka on pisin kaikista isotoopeista. Radonin yleisin ja pitkäikäisin isotooppi 222Rn syntyy radiumin tavallisimman isotoopin, 226Ra, hajoamisessa, ja se kuuluu tavallisimmasta uraani-isotoopista 238U, alkavaan hajoamissarjaan. Radon-222 muuttuu alfahajoamisessa poloniumin isotoopiksi 218Po sekä edelleen muutaman välivaiheen jälkeen vakaaksi lyijyisotoopiksi 206Pb. Radonin muista luonnossa esiintyvistä isotoopeista 219Rn kuuluu aktiniumsarjaan eli 235U:sta alkavaan ja 220Rn toriumista 232Th alkavaan hajoamissarjaan. Radiumin hajoaminen 222Rn kuuluu radiumin ja uraani-238:n hajoamissarjaan, ja sen puoliintumisaika on 3,8235 päivää. Sen neljä ensimmäistä hajoamistuotetta (pois sulkien marginaaliset hajoamissarjat) ovat lyhytikäisiä. Hajoaminen etenee seuraavasti: Hajoamistuotteet Radonin hajoamistuotteet ovat edelleen radioaktiivisia, mutta radonista poiketen ne ovat kiinteitä aineita. Ne kiinnittyvät helposti ilmassa oleviin aerosolihiukkasiin, samoin kuin myös kaikkien esineiden pinnalle, jotka joutuvat kosketuksiin radonia sisältävän ilman kanssa. Täten nekin tulevat pinnaltaan radioaktiivisiksi. Jos tällainen esine kuitenkin siirretään paikkaan, jossa radonia ei esiinny, se menettää muutamassa tunnissa suurimman osan aktiivisuudestaan mutta jäljelle jää heikko aktiivisuus, joka pysyy jopa vuosikymmeniä. Tämä johtuu siitä, että radonin tavallisimman isotoopin, Rn-222, hajoamisessa syntyvistä nuklideista neljä ensimmäistä, Po-218, Pb-214, Bi-214 ja Po-214, ovat lyhytikäisiä: niiden puoliintumisajat ovat alle puoli tuntia, ja ne saavat aikaan tämän voimakkaan, mutta nopeasti heikkenevän aktiivisuuden. Sarjan seuraava jäsen, Pb-210, sen sijaan on pitkäikäinen ja itsessään vain heikosti säteilevä. Sen puoliintumisaika on noin 22 vuotta. Sen jälkeen hajoamissarjassa on vielä kaksi voimakkaasti aktiivista nuklidia, Bi-210 ja Po-210, ennen kuin sarja päättyy stabiiliin lyijyisotooppiin Pb-206. Pitkäaikainen radioaktiivinen kerrostuma koostuukin juuri näistä sarjan viimeisistä välijäsenistä. Sitä vastoin muut luonnossa esiintyvät radonisotoopit Rn-220 ja Rn-219 muodostavat vain lyhytaikaista radioaktiivista kerrostumaa, sillä torium- ja aktiniumsarjassa on kummassakin näiden radonisotooppien jälkeen vain lyhytikäisiä nuklideja, ennen kuin sarjat päättyvät stabiileihin lyijyisotooppeihin. Kemialliset ominaisuudet ja yhdisteet Radon kuuluu jalokaasuihin. Jalokaasuille tyypillisesti radon esiintyy yksiatomisena, ja se on kemiallisesti inertti normaaleissa olosuhteissa: sen uloin elektronikuori on täynnä, joten sen reaktiivisuus on hyvin huono. Kuitenkin radonin ensimmäinen ionisaatioenergia on pienempi ja höyrystymislämpö suurempi kuin muiden jalokaasujen. Radonille on pystytty muodostamaan yhdisteitä laboratorio-olosuhteissa, kuten, neonia lukuun ottamatta, muillekin jalokaasuille. Ensimmäinen muodostettu yhdiste oli radonfluoridi, joka on laskennallisesti ioniyhdiste. Radon muodostaa komplekseja radonfluoridina antimoni-, tantaali- ja vismuttiheksafluoridien kanssa. Esiintyminen ja terveysvaikutukset Suomalaisten asuntojen radonpitoisuudet ovat maailman suurimpia ja Suomessa yleinen rakennusten perustamistapa eli maanvarainen laatta edistää radonin virtausta asuintiloihin Suomalaisissa pientaloasunnoissa sisäilman keskimääräinen radonpitoisuus on 120 Bq/m3 ja kerrostaloasunnoissa 50 Bq/m3.. Radon on voimakkaan radioaktiivinen ja noin puolet suomalaisten säteilyannoksesta syntyykin radonista222. Radonin radioaktiiviset hajoamistuotteet tarttuvat keuhkoputkiin ja keuhkorakkuloihin lisäten merkittävästi keuhkosyöpäriskiä, ja radon onkin tupakoinnin jälkeen toiseksi yleisin keuhkosyövän aiheuttaja Suomessa. Jokainen sadan becquerelin lisäys hengitysilmassa lisää keuhkosyövän todennäköisyyttä 16 prosentilla. WHO suositti tämän vuoksi vuonna 2009, että sen jäsenvaltiot laskevat sisäilman radonin suositellun enimmäispitoisuuden tasolle 100 Bq/m3. Enimmäisarvo oli Suomessa vuonna 2017 silti vanhojen asuntojen osalta vielä 400 Bq/m3 ja uusien osalta 200. Sisäilman radonin suurin sallittu arvo tulee laskemaan uuden EU-direktiivin myötä vuoteen 2018 mennessä 300 Bq/m3 tai vielä alemmas. Radonin pitoisuus maankuoressa on keskimäärin 4 · 10−13 mg/kg. Maan pintakerrosten huokosilman radonpitoisuus Suomessa on tyypillisesti 10 000–100 000 Bq/m3 ja se riippuu vallitsevan maa- ja kivilajin uraani- ja radiumpitoisuudesta. Erityisesti eteläisessä Suomessa on paljon radonpitoisia alueita . Pienikin ilmavirtaus maaperästä riittää nostamaan sisäilman radonpitoisuuden satoihin becquereleihin kuutiometrissä radonpitoisella alueella3.. Erityisen suuria radonpitoisuuksia on eräissä kaivoksissa. Esimerkiksi Schneebergin hopeakaivoksessa Saksassa, jossa malmi louhittiin hyvin syvältä, todettiin jo 1500-luvulla, että monet kaivoksessa työskennelleet kuolivat lyhyen ajan kuluessa vuoritaudin nimellä kulkeneeseen keuhkosyöpään Radonmittaukset ja radonin poisto rakennuksesta Radonpitoisuus asuin- ja työtiloissa on syytä selvittää kaikkialla Suomessa, sillä raja-arvot ylittäviä kohteita on kaikkialla Suomessa. Radonmittaukset tehdään aina talvella, sillä radonpitoisuus on tyypillisesti kesäkaudella hyvin matala, koska asuintiloissa on kesällä vähemmän alipainetta kuin lämmityskaudella ja koska kesällä voidaan tuulettaa runsaammin ilman, että asunto jäähtyy liikaa. Tuulettuvalla alapohjalla (rossipohja) varustetut rakennukset ovat kesäaikaan tyypillisesti radonpitoisuudeltaan lähes ulkoilmaan verrattavissa, mutta talvella radonia saattaa päästä huoneilmaan etenkin, jos tuuletusaukot suljetaan talveksi, jos alapohjarakenteet vuotavat ilmaa asuintiloihin, jos alapohjan alla oleva ryömintätila on matala tai jos sokkelissa ei ole riittävästi tuuletusaukkoja. Koneellisella ilmanvaihdolla ja jäähdytyslaitteilla varustetut ilmatiiviit uudet rakennukset pitävät ikkunat suljettuina myös lämpimän sään aikana, jolloin ilmanvaihdon alipaineisuus vetää radonpitoista huokosilmaa puoleensa. Ilmanvaihdon riittämättömyys rakennuksessa saattaa kesäkaudella jäädä myös huomioimatta, kun tarjolla on esim. ilmalämpöpumpun jäähdyttämää sisäilmaa. Hiekka- ja soraharjuille ja niiden läheisyyteen rakennetuissa rakennuksissa voi radonpitoisuus sisäilmassa ylittää kesäaikana jopa huomattavasti talvimittausten keskiarvon. Syynä poikkeuksellisiin radonpitoisuuksiin on harjualueiden sisäiset ilmavirtaukset ja tuulien aiheuttamat maaperän huokosilman pumppaukset. Sulana aikana harjualueiden maaperän lämpötilaerot vallitsevaan ulkoilmaan aiheuttavat myös tehostuneen imuilmiön ja kohonneen radonriskin. Radonin mittaus on mahdollista aktiivisin ja passiivisin mittausmenetelmin. Suomessa viranomaisvalvonnan vaatimat radon-mittaukset on tehtävä Säteilyturvakeskuksen hyväksynnällä, joka tuottaa radon-mittauspalvelua itse sekä hyväksyy muut palvelua tarjoavat yritykset. Ennen korjauksia tehdään mittaukset, jotka passiivisilla menetelmillä kestävät useita kuukausia. Radonkorjausten toimivuus varmistetaan mittauksilla. Mittauksia suoritettaessa tulee myös huomioida tilojen osastoinnit. Korkeita radonpitoisuuksia voidaan alentaa tehokkaasti erilaisilla torjuntamenetelmillä. Radonimurien, imupisteiden ja -kaivojen avulla radonpituisuutta on mahdollista pienentää. Ennen korjauksia on hyvä suorittaa aina kohdekohtainen korjaustapa-analyysi. Ilmanvaihdon toimimattomuus ja liiallinen alipaine kasvattavat myös radonriskiä. Käyttö Radonia on käytetty syövän hoidossa, mutta nykyään käytetään turvallisempia metodeja. Radonin radioaktiivisuutta voidaan hyödyntää muun muassa kaasuvuotojen havainnoinnissa. Radonia hyödynnetään myös hydrologiassa: jos jokivedessä on suuri pitoisuus radonia, saa se vettä pohjavedestä, joka on kosketuksessa radiumin kanssa. Radonia eristetään uraanipitoisesta malmista poistamalla ensin vety- ja happikaasut johtamalla kaasuseos 1 000 Kelvinin lämpötilassa. Hapot ja kosteus poistetaan kaliumhydroksidin ja fosforipentoksidin avulla. Radon kondensoidaan nestemäisen typen avulla ja puhdistetaan sublimaation avulla muista kaasuista. Radonin yhdisteitä on erittäin vaikea valmistaa ja niillä ei ole toistaiseksi keksitty kaupallista käyttöä. Yksiköt Radonin, kuten muidenkin radioaktiivisten aineiden määriä ja pitoisuuksia ei tavallisesti ilmaista massa- tai tilavuusprosentteina vaan aktiivisuutena tilavuus- tai massayksikköä kohti eli aktiivisuuspitoisuutena. Aktiivisuuden SI-yksikkö on becquerel, ja se vastaa sellaista määrää radioaktiivista ainetta, jossa yksi atomiydin sekunnissa hajoaa lähettämällä säteilyä. Koska radon-222-atomin massa on 222 atomimassayksikköä eli 222 · 1,660 · 10−24 = 3,686 · 10−22 grammaa ja sen hajoamisvakio on 2,098 · 10−6 s−1, voidaan laskea, että 1 Bq radonia vastaa noin 0,177 femtogrammaa eli 0,177 · 10−15 grammaa. Pitoisuuden ollessa 1 Bq/m3 on litrassa ilmaa noin 480 atomia radonia eli noin yksi radonatomi 5,6 · 1019 molekyyliä kohti. Historia Marie Curie huomasi vuonna 1899, että ilma muuttuu radioaktiiviseksi, kun se altistuu radiumille. Curie ei kuitenkaan tutkinut ilmiötä enempää. Saksalainen fyysikko Friedrich Ernst Dorn tutki Curien löytämää ilmiötä radiumyhdisteillä ja löysi radonkaasun vuonna 1900. Hän havaitsi kaasun tulevan radiumista ja kutsui sitä radiumin emanaatioksi. Nykyisin termein Dornin löytämä aine oli 222Rn. Ernest Rutherford tunnisti radonin alkuaineeksi kaksi vuotta myöhemmin. William Ramsay ja Robert Gray eristivät ensimmäisenä radonin vuonna 1908 ja nimesivät sen nitoniksi. Myöhemmin 1923 niton nimettiin radoniksi radiumin mukaan. Radon oli järjestyksessä viides löydetty radioaktiivinen alkuaine. 1900-luvun alussa havaittiin, että radiumin lisäksi myös toriumista ja aktiniumista lähti radioaktiivisia kaasuja. Niitä kaikkia nimitettiin aluksi emanaatioiksi. Rutherford ja Robert B. Owens raportoivat jo 1899 uudesta toriumin erittämästä radioaktiivisesta aineesta, jonka nykyisin tiedämme olleen 220Rn. André-Louis Debierne havaitsi aktiniumin hajoamissarjassa syntyvän kolmantena löydetyn radonin isotoopin 219Rn vuonna 1904. Tuolloin ei isotoopin käsitettä vielä tunnettu, minkä vuoksi eri aineista lähteviä radonin isotooppeja Rn-222, Rn-219 ja Rn-220 pidettiin aluksi eri alkuaineina. Niille ehdotettiin useita eri nimiä; nitonin ohella käytettiin nimityksiä radium-, aktinium- ja toriumemanaatio, myöhemmin lyhemmin radon, aktinon ja toron. Näistä toron (Tn) nimitystä näkee edelleen julkaisuissa, vaikka se ei ole IUPACin virallisen termistön mukainen. Lähteet Viitteet Aiheesta muualla Radon Säteilyturvakeskuksen internetsivuilla Pientaloasuntojen radonpitoisuudet Suomen kunnissa Säteilyturvakeskuksen hyväksymät radonmittausmenetelmät Kunnat, joissa työpaikkojen radonmittaus on pakollinen Periodictable: Technical data for Radon Mindat: The Mineralogy of Radon Alkuaineet Sisäympäristöjen haitta-aineet Seulonnan keskeiset artikkelit 54 Kemia